Пам’яті Крістофера Гітченса

Вступ від автора

Я пишу це за два дні після задушливої поїздки до Ґранд-Каньйону в Аризоні («задушлива» ще не сягнула популярності вислову «приголомшлива», але то справа часу). Для багатьох корінних племен Америки Ґранд-Каньйон — святе місце: тут беруть початок численні міфи племен хавасупай та зуні; це місце упокоєння мерців племені хопі. Якби мене примусили обирати якусь релігію, на таку я погодився б. Ґранд-Каньйон надає релігії розмаху, лишає далеко позаду мізерність релігій авраамічних, трьох культів, що збурюють чвари й ворожнечу і, за історичним збігом, досі терзають світ.

Була темна ніч, коли я, пройшовши вздовж південного краю каньйону, ліг на спину й роздивлявся Чумацький Шлях. Я зазирав у минуле й бачив те саме, що й сотні тисяч років тому — тоді, коли світло розпочало свій довгий шлях, щоб втрапити в мої зіниці та спалахнути в моїй сітківці. Наступного дня я повернувся на те місце й здригнувся від страху висоти, бо збагнув, де саме я лежав у темряві, і тепер витріщався на дно каньйону. І знову я дивився в минуле, на два мільярди років тому, коли лише мікроби невидимо сновигали під зорями Чумацького Шляху. Якщо душі хопі й спали в цій магічній тиші, до них долучалися ув’язнені в скелях душі трилобітів та морських лілій, брахіоподів та белемнітів, аммонітів, ба навіть динозаврів.

Чи був момент в еволюційному нашаровуванні каньйону завглибшки в цілу милю, коли щось, що можна назвати душею, спахнуло, неначе раптом увімкнене світло. Чи «душа» скралася у світ поступово: від тьмяної тисячної частки душі в кільчастому черв’яку, десятої частки — у целаканті, половини душі — у довгоп’ята, і згодом у типовій людській душі, до душі порядку Бетговена чи Мандели? Чи не дурість це — говорити про душі?

Не дурість, якщо йдеться про пригнічення здорового глузду щодо суб’єктивної, особистої ідентичності. Кожен із нас знає, що воно є, навіть якщо це, як стверджують сучасні мислителі, ілюзія, але це ілюзія задуму, як сказали б дарвіністи, бо фактор збагненної єдиної мети допомагає нам вижити.

Оптичні ілюзії, такі як куб Неккера

— чи неможливий трикутник Пенроуза (трибар)

— чи ілюзія увігнутого обличчя, показують, що «реальність», яку ми бачимо, складається з обмежених моделей, створених мозком. Двомірне зображення куба Неккера, утворене лініями на папері, нагадує дві альтернативні конструкції тривимірних кубів, і мозок сприймає обидві моделі почергово: це перемикання можна відстежити та навіть оцінити частоту. Те, що утворюють на папері лінії трикутника Пенроуза, неможливо співвіднести з жодною фігурою реального світу. Ці ілюзії подразнюють «прошивку» мозку, викриваючи його існування.

Так само програмне забезпечення мозку створює корисну ілюзію особистої ідентичності, і «я», що вочевидь перебуває прямісінько за очима, є «рушійною силою», здатною до добровільних рішень, єдиним творцем особистості, що шукає цілі та сприймає емоції. Створення особистості відбувається поступово, у ранньому дитинстві, можливо, шляхом поєднання раніше розрізнених фрагментів. Деякі психіатричні порушення вважають «роз’єднанням особистості», нездатністю об’єднати фрагменти. А уявлення про те, що поступове зростання свідомості дитини зображає подібний прогрес упродовж еволюції, не є безпідставною спекуляцією. Чи є, скажімо, у риби рудиментарна особистість до рівня людської дитини?

Можемо розводитися про еволюцію душі, лише якщо це слово означатиме щось на кшталт створеної внутрішньої моделі «я». Це буде геть інше, ніж «душа», яку ми уявляємо як привид, що живе по смерті тіла. Особиста ідентичність — це побічний наслідок фізичної роботи мозку, і вона щезає одночасно з руйнуванням мозку, повертається до стану небуття, як це було до народження. Але є й поетичні застосування «душі» та близьких за значенням слів. У збірці есеїв Devil’s Chaplain («Капелан Диявола») я використав такі слова для свого великого вчителя, Ф. Сандерсона, що став директором школи ще до мого народження. Попри ризик непорозуміння, якого не уникнути, я написав про «дух» та «тінь» померлого Сандерсона:

Його дух жив в Аундел. Якось, коли його наступник Кеннет Фішер проводив нараду, у двері сором’язливо постукали і зайшов маленький хлопчик: «Сер, прошу вас, там чорний крячок на річці». «Наші справи можуть почекати», — рішуче заявив зібранню Фішер і встав з крісла керуючого, узяв з гачка бінокль та рушив до озера на велосипеді в супроводі маленького орнітолога і, звісно, це важко уявити, добродушного привиду Сандерсона, що осявав їхній шлях.

Я вдався до опису «тіні» Сандерсона після опису іншої сцени, з моєї власної освіти, коли натхненний викладач природознавства Йоан Томас (він прийшов до школи, оскільки захоплювався Сандерсоном, хоч і був замолодим, щоб колись із ним перестрітися) наочно продемонстрував нам, чого варте визнання необізнаності. Він нам по черзі поставив запитання, на яке ми відгадували відповідь, як могли. Нарешті, коли наша цікавість неймовірно зросла, ми голосно вимагали: «Просимо! Просимо!» — правильної відповіді. Пан Томас у тиші витримав паузу, і тоді чітко, спиняючись після кожного слова, промовив: «Я … не … знаю!».

І знову батьківська тінь Сандерсона тихо засміялася в закутку, і жоден з нас цього уроку не забув. Не самі факти важать, а те, як ви їх відкриваєте і як над ними міркуєте: це і є освіта в її справжньому значенні, геть відмінна від сьогоденної культури, схибленої на оцінках та іспитах.

Чи був ризик, що читачі моїх попередніх есеїв хибно зрозуміють ці вислови: «дух Сандерсона» «жив», його добродушне усміхнене обличчя «привиду» сяяло; чи як його тінь «тихо засміялася» в закутку? Я так не гадаю, хоча Бог його знає (знов за рибу гроші) — завжди є спраглі до хибних тлумачень.

І я здогадуюся, що той самий ризик, породжений тією самою спраглістю, криється в назві книжки. Наука для душі. Що це означає?

Дозвольте відступити, перш ніж спробую відповісти. Я гадаю, вже час дати науковцеві Нобелівську премію з літератури. Мені шкода, що прецедент був кепським прикладом: Анрі Берґсон більше містик, аніж справжній науковець, а його ідея élan vital (життєвого пориву) була висміяна в памфлеті Джуліана Гакслі, де потяг їхав залізницею завдяки élan locomotif (пориву локомотива). Та якщо серйозно, чому б не номінувати справжнього науковця на Нобелівську премію з літератури? І хоча — на жаль — він уже не з нами, щоб її отримати, хто ж не погодиться, що творчість Карла Саґана беззаперечно варта Нобелівської премії, і стоїть пліч-о-пліч з напрацюваннями видатних романістів, істориків та поетів? А що ви скажете про Лорена Айзлі? Льюїса Томаса? Пітера Медавара? А Стівен Ґулд? Джейкоб Броновскі? Дарсі Томпсон?

Хоч би якими були заслуги названих авторів, чи достойна наука бути темою творів найкращих письменників, чи здатна вона надихнути на створення видатних зразків літератури? І для цього науці знадобилися ті самі якості, що й поезії, вартій Нобелівської премії. Тож чи не є це доброю підказкою до значення слова «душа»?

«Духовний» — це ще одне слово, яким можна описати саґанівську популяризацію науки. Поширена думка, що фізики вважають себе релігійнішими, ніж біологи. Є навіть підтверджені статистичні дані щодо членів Королівського товариства в Лондоні та Національної академії наук США. Але досвід підказує, що за детальнішого розгляду з’ясується: ті 10 %, що зізнаються в певній релігійності, у більшості випадків, не вірять ані в надприродні сили, ані в бога, ані у творця, ані прагнуть загробного життя. І що в них є — вони зізнаються, якщо наполягти, — віра в «духовну» свідомість. Це добре передає заїжджений вислів «трепет і зачудування», але хто ж їм докорятиме? Вони можуть процитувати, як то роблю я на цих сторінках, слова індійського астрофізика Субраманьяна Чандрасекара про «тремтіння перед лицем краси» чи американського фізика Джона Арчибальда Вілера, який зазначив таке:

За цим стоїть ідея настільки проста, настільки прекрасна, що коли ми її осягнемо — за десять років, століття чи тисячоліття — ми скажемо один одному, як могло бути інакше? Як ми могли бути такими сліпими?

Ейнштейн теж чітко висловився, бо, хоч і був віруючим, не вірив в уособленого бога.

Це, звичайно, була брехня, те, що ви читали про мої релігійні переконання, та вона систематично повторюється. Я не вірю в персоніфікованого Бога, і я ніколи не заперечував цього, а навпаки дав чітко зрозуміти. Якщо щось у мені можна назвати релігійним, так це безмежне захоплення структурою Всесвіту, до тієї межі, до якої наука може її розкрити.

І, принагідно:

Я глибоко релігійно невірна людина — це новий тип релігії. Хоча я і не доберу такого точного вислову, у цьому сенсі я «глибоко релігійно невірний», себто я вважаю себе «духовною» людиною, і саме в такому значенні я вживатиму слово «душа» в назві цієї книжки.

Наука дивовижна, і надзвичайно необхідна. Дивовижна для душі — щоби споглядати, так би мовити, просторові й часові глибини зі стрімчака Ґранд-Каньйону. А ще необхідна: для суспільства, для нашого добробуту, для близького та віддаленого майбутнього. І обидва ці аспекти представлені в цій збірці.

Я був науковим просвітником усе своє доросле життя, і більшість есеїв, зібраних тут, беруть початок у тих роках, коли я мав професорську програму з розуміння науки суспільством, профінансовану Чарльзом Сімоні. Популяризуючи науку, я тривалий час був прибічником того, що називаю школою думки Карла Саґана: візіонерський, поетичний бік науки, науки, що затьмарює свідомість, на противагу школі думки «тефлонової сковорідки». Я маю на увазі тенденцію вимірювати цінність космічних досліджень, виокремлюючи такі «тефлонові сковорідки», — це те саме, що судити про музику як про хорошу вправу для рук скрипаля. Це дешево і принизливо, і гадаю, що моє сатиричне зауваження можна звинуватити в перебільшенні дешевизни. Та все ж я вдаюся до нього, щоб показати, що я обираю романтичну науку. Для виправдання космічних досліджень я б радше навів те, що возвеличив Артур Кларк, і Джон Віндем назвав «прагненням назовні», сучасну версію прагнення, що спонукало Магеллана, Колумба і Васко да Гаму відкривати невідоме. Але так, «тефлонова сковорідка» несправедливо знецінює школу думки, що фігурує в моїх текстах; і я в багатьох есеях цієї збірки звертаюся до серйозної, практичної цінності науки в нашому суспільстві. Наука справді має значення для життя, і під «наукою» я маю на увазі не лише наукові факти, а й науковий спосіб мислення.

Я написав це 16 листопада 2016 року, у безрадісний день похмурого року, коли фраза «варвари біля брами» так і напрошується, і це не смішно. За брамою стоять біди, які спіткали два найбільші народи англомовного світу, і заподіяні вони ними самими: і це не руйнації після землетрусів чи військових державних переворотів, а безпосередньо демократичні процеси. Як ніколи, здоровий глузд має посісти центральне місце.

Я далекий від знецінення емоцій: я полюбляю музику, літературу, поезію і теплоту, як душевну, так і фізичну, — але емоції мають знати свої місце. Рішення політичні, державного рівня, стратегічні плани на майбутнє мають випливати з чіткого мислення, раціонального зважування всіх можливостей, доказів та ймовірних наслідків. Чуття нутром, навіть коли воно і постає із замулених темних вод ксенофобії, мізогінії чи сліпого упередження, варто лишати поза кабінками для голосування. Донедавна такі емоції приховували. Але 2016 року кампанії по обидва боки Атлантики випустили їх на волю, і перетворили їх якщо не на шанованих, то хоча б на вільно висловлюваних. Демагоги подали приклад, відкривши сезон пересудів, за які впродовж півстоліття соромили і заганяли в темні закутки.

Хоч би якими були глибокі почуття окремих науковців, наука як така вимагає суворого дотримання номінальних значень. Об’єктивна ж правда не очевидна, і наша справа її віднайти. У науки є суворі запобіжники персональним упередженням у доборі доказів і пророкуванні результатів ще до появи фактів. Відтворюваність експериментів, наявність подвійних сліпих груп унеможливлюють зрозуміле бажання науковців довести свою правоту — і більш похвальне озирання назад задля якнайкращої перевірки, чи не припустилися ми там помилок. Експеримент, проведений у Нью-Йорку, можна повторити в Нью-Делі й очікувати таких самих висновків незалежно від місця розташування чи культурної або історичної упередженості науковців. Чи буде так з іншими науковими дисциплінами, як то з теологією? Філософи завзято обговорюють «континентальну філософію» як протилежність «аналітичній філософії». Кафедри філософії американських чи британських університетів, мабуть, шукають нові кадри на ставку «континентальної традиції». Ви можете собі уявити, щоб науковий підрозділ шукав нового професора з «континентальної хімії»? Чи «східної біологічної традиції»? Сама ідея несмішна. Це проливає світло на цінності науки та їх відмінність від таких у філософії.

Я почав із романтичної науки та «прагнення назовні» і згодом перейшов до цінностей науки й наукового способу мислення. Дехто може подумати, що це дивно — облишити практичну цінність наукового знання наостанок, але цей порядок відбиває мої особисті пріоритети. Звісно, такі здобутки медицини, як вакцинація, антибіотики та анестезія, надзвичайно важливі, і вони надто добре відомі, тож немає потреби повторювати. Те саме справедливо і для кліматичних змін (зловісно застерігати на сторінках цієї книжки, може, вже запізно), і для дарвінівської еволюції стійкості до антибіотиків. Але я приверну увагу до застереження на майбутнє, не такого нагального і менш відомого. Воно доречне в розгляді тем «прагнення назовні», прикладного значення науки та наукового мислення. І кажу про неминучу, хоча й не конче неуникну загрозу зіткнення з великим позаземним об’єктом, найімовірніше таким, що покинув астероїдний пояс під впливом гравітації Юпітера. Динозаври, за очевидним винятком птахів, були стерті з лиця Землі величезним космічним тілом, і рано чи пізно це станеться знову. Є підтверджені свідчення, що величезний метеорит чи комета врізається в півострів Юкатан що шістдесят шість мільйонів років. Силу удару цього об’єкта (завбільшки з добрячу гору) на швидкості, ймовірно, 64 000 км/год, за вірогідними оцінками, можна порівняти з одночасним вибухом кількох мільярдів бомб у Хіросімі. Після потужного вибуху з пекельними температурами впродовж десяти років від початкового удару триватиме довга «ядерна зима». Усі ці події колись за раз убили всіх нептахів, а також птерозаврів, іхтіозаврів, плезіозаврів, амонітів, більшість риб та багато інших створінь. На щастя для нас, деякі ссавці вижили, можливо, тому, що перебували у своїх норах, подібних до підземних бункерів, у сплячці.

І катастрофа такого порядку загрожує знову. Ніхто не знає коли, бо метеорити падають безприцільно. І коли проміжок між падіннями зростає, їхня ймовірність не зменшується. Це може статися за нашого віку, що малоймовірно, бо інтервали між такими мегаударами складають сотні мільйонів років. Менші, але однаково небезпечні, астероїди: вони достатньо великі, щоб знищити місто розміром із Хіросіму, і вдаряють Землю раз на одне-два століття. Немає причин перейматися через них, бо більша частина поверхні нашої планети не заселена. І, знову ж таки, вони врізаються в Землю не настільки регулярно, щоб ми могли зазирнути в календар і сказати: «Скоро впаде наступний».

За пораду та інформацію із цих питань я вдячний відомому астронавту Расселу Швайкарту; він найкваліфікованіший прибічник серйозного ставлення до ризику і намагається щось вдіяти. Що ми можемо зробити? Як вчинили б динозаври, якби мали телескопи, інженерів та математиків?

Першим завданням було б виявлення об’єкта, який до нас наближається. Слово «наближається» дає хибне уявлення про природу цього явища. Не існує снарядів, що з прискоренням летять просто на нас і поступово вимальовуються вдалечині. І Земля, і летючий об’єкт рухаються еліптичними орбітами довкола Сонця. Виявивши астероїд, ми маємо виміряти його орбіту. Що більше матимемо даних, то точніші наші вимірювання. Далі треба вирахувати, чи не зійдеться одного дня, можливо, за десятки років, майбутня траєкторія астероїда й наша. Тільки-но астероїд помітили і його траєкторію точно обчислили, решта — справа математики.

Зрита кратерами поверхня Місяця демонструє моторошні руйнації, яких ми уникли на Землі завдяки захисту атмосфери. Статистичний розподіл кратерів різного діаметра на Місяці дає нам уявлення про те, що відбувається за межами Землі, про те, із чим можна порівняти наш нікчемний успіх у завчасному виявленні об’єктів, що летять на нас.

Що більший астероїд, то легше його виявити. Оскільки малі (але ті «малі» здатні зруйнувати місто) передусім важко виявити, цілком імовірно, що нам не вдасться запобігти зіткненню, геть не вдасться. Слід покращувати здатність виявляти астероїди. Це означає, що треба мати ще більше ширококутних телескопів для відстежування, у тому числі інфрачервоні телескопи на орбіті, куди не сягають спричинені атмосферою Землі перешкоди.

Коли ми виявили небезпечний астероїд, чия орбіта ризикує перетнутися з нашою, що робити далі? Нам слід змінити його орбіту або прискоренням, щоб тіло рухалося більшою орбітою й опинилося в місці зустрічі надто пізно для зіткнення, або сповільненням, щоб орбіта зменшилася і тіло опинилося там раніше. Як не дивно, достатньо змінити швидкість мінімально в той чи інший бік — на 40 м/год. Навіть без вибухівки для цього достатньо наявних технологій, хоч вони й дорого коштують, — технологій, пов’язаних із видатним досягненням місії «Розетта» Європейської космічної агенції 2004 року. Ви бачите, що я маю на увазі, коли говорю про сполучування «прагнення назовні», уяви та наукового способу мислення? І ці деталізовані приклади ілюструють іншу рису наукового мислення, іншу якість, яку ми могли б назвати душею науки. Хто, як не науковці, здатен точно передбачити момент світової катастрофи за сотні тисяч років у майбутньому і створити високоточний план для запобігання їй?

Із часу написання цих есеїв, бачу, мало що змінилося. Я міг би прибрати дати оригінальних публікацій, та вирішив цього не робити. Кілька текстів є промовами, написаними з певних приводів, наприклад, відкриття виставки чи вшанування померлої людини. Я лишив їх без змін, такими, як і були написані. Вони зберігають свою початкову нагальність, яка втратиться, якщо я поприбираю всі тогочасні алюзії. Я обмежив оновлення примітками та післямовою — стислими додатками й міркуваннями, які можна читати паралельно з основними текстами як діалог мене теперішнього та автора оригінальної статті. Щоб полегшити таке читання, примітки подано більшим шрифтом, ніж зазвичай застосовують для додаткових текстів у наукових виданнях.

Разом із Джиліан Сомерскейлз ми обрали сорок чотири есеї, промови, публікації в періодичних виданнях та об’єднали у вісім розділів. Вони містять мої міркування щодо цінностей науки, історії науки та ролі науки в суспільстві; трохи полеміки, трохи ворожіння над кришталевою кулею, трохи сатири та гумору, певний особистий смуток, який я згодом сам собі пробачаю й спиняю. Кожен розділ починається з емоційного вступу Джиліан. Зі свого боку вважаю зайвим щось тут додавати, але, як було сказано вище, я додав примітки та післямови.

Коли ми обговорювали назву цієї книжки, «Наука в (чи для) душі» була лідером змагань, і саме їй і Джиліан, і я вагаючись надавали перевагу порівняно з іншими численними кандидатами. Я в знаки не вірю, але визнаю, що остаточно прихилився до цього варіанта в серпні 2016 року, коли, впорядковуючи свою бібліотеку, знайшов книжечку Майкла Шермера «Душа науки» з такою присвятою: «Річарду Докінзу, за те, що дав науці душу». Радість від щасливого збігу була не менша за полегшення, бо тепер ані я, ані Джиліан не мали сумнівів щодо назви цієї книжки.

Моя вдячність Джиліан не знає меж. Хочу також подякувати Сусанні Вандесон із Transworld та Гіларі Редмон із Penguin Random House USA за завзяту віру в цю книжку та за корисні поради. Міранда Ґейл допомогла Джиліан познаходити в інтернеті давно забуті есеї. Це властиво збіркам, що охоплюють написане за багато років, та вдячність за них безмежна. Їх визнали, коли вони були опубліковані. Сподіваюся, це зрозуміло, що я не можу їх усі тут відтворити. Те саме справедливо і для посилань. Допитливі читачі можуть їх простежити в оригінальних статтях, повна інформація про які подається в переліку наприкінці цього видання.

Вступ від редактора

Річард Докінз завжди кидав виклик розподілу на категорії. Один видатний біоматематик, рецензуючи «Егоїстичний ген» та Extended Phenotype («Розширений фенотип»), був вражений тим, що наукова робота, безсумнівно, не має логічних помилок, хоч і не містить жодного рядка математичних обчислень; він не втримався і зазначив у висновку, що, як йому незбагненно видалось, «Докінз, <…> либонь, мислить образами».

На щастя, так і є. Якби він не мислив образами — не викладав образами, не міркував образами, не пізнавав образами, не сперечався образами, у нас не було б низки захопливих робіт, створених найрізнобічнішим із популяризаторів науки. Це не лише 13 книжок, переваги яких немає потреби тут перелічувати, але й до розкошів багатий вибір його коротких творів для багатьох засобів інформації: щоденних газет і наукових журналів, огляди та ретроспективи, альманахи та полеміка, — із яких ми з ним разом кристалізували цю добірку. У ній поряд із нещодавніми роботами наводяться більш ранні твори, добуті з глибин, бо написані ще до і після першої його збірки A Davil’s Chaplain («Капелан Диявола).

Враховуючи його репутацію полеміста, мені здається важливим наголосити, що Річард Докінз створював зв’язки, невтомно зводячи мости над безоднями між науковими дискурсами та широким спектром суспільних дискусій. Я вважаю його представником егалітарної еліти, що робить складну науку не просто доступною, але й зрозумілою, без «науки для чайників», але з неодмінним наголосом на ясності та точності, де мова — це точний інструмент, як скальпель.

Якщо він і застосовує мову як шпагу, а подекуди як кийок, то лише для уникання непорозуміння та претензійності, розчищення дороги від сварок та плутаниці. Він страшенно боїться фальші, чи то в хибних уявленнях, чи то в науці, політиці або емоції. Читаючи та перечитуючи уривки для цієї збірки, я створила групу «дротики»: стислі, ядучо критичні уривки, інколи смішні, інколи сповнені люті або жалісливі, аж серце крають, чи неґречні настільки, що перехоплює дух. У мене була спокуса зібрати їх окремо, але, поміркувавши, вирішила розмістити деякі з них з-поміж довших, більш зважених та рефлексивних, щоб продемонструвати весь діапазон письменства та запропонувати читачеві відчути зміну ритму й настрою, які й дають осягнути, що воно — читати Докінза.

Це перепади зніяковіння та захвату, а ще страху: ніколи не через нього самого, лише через кривду, завдану іншим, особливо дітям, тваринам та людям, що постраждали через спротив диктатурі. Страх за всіх, хто постраждав та загинув, та сум, що за ним бовванить, для мене є нагадуваннями. Я наголошую, це моє сприйняття, а не Річардове, і це трагічний аспект його письменницького та ораторського життя з часів публікації «Егоїстичного гена». Якщо «трагічний» здається вам надто сильним словом, то подумайте над таким. У цій першій, вибуховій, книжці він пояснив, що еволюція шляхом природного добору відбувається завдяки логіці поведінки невтомного пошуку самих себе в крихітних частках, що відтворюються, утворюючи живих істот. Згодом він зазначив, що в самих людях є сила здолати диктатуру своїх егоїстичних генів і потрапити у світ людей, зародивши ідею майбутнього, та впливати на нього. Ми — перший вид, що не є егоїстичним. І тут постає трагедія: замість того щоб присвятити свої численні таланти заохоченню людства використовувати дорогоцінну властивість свідомості та як ніколи видатні наукові відкриття для піднесення над егоїстичними прагненнями нашої еволюційної прошивки, Докінз має скерувати значну частку своєї енергії та здібностей на переконання людей взагалі прийняти правду про еволюцію. Невдячна справа, та хтось мусить її робити: бо, як він каже, «природа не подасть до суду». І, як він наголошує в одному з текстів, наведених тут: «Я збагнув, що потужний здоровий глузд аж ніяк не очевидний для більшості людей. Справді, здоровий глузд подекуди вимагає пильності для свого захисту». Річард Докінз — не лише пророк здорового глузду, він його невтомний страж.

Це ганьба, що стільки означень, пов’язаних із невблаганною точністю і ясністю: безжальність, жорстокість, нещадність, — такі брутальні, тоді як Річардові принципи сповнені співчуття, щедрості та доброзичливості. Навіть його критичні зауваження, суворі та розсудливі, гострі й дотепні: як у листі до прем’єр-міністра він пише про «баронесу Варсі, вашу міністершу без портфеля (та обрання)» чи висміює помічника Блера, який відстоює пропаганду релігійного різноманіття, виголошену його босом: «Нам слід підтримати запровадження законів шаріату, але на суворо добровільних засадах — тільки для тих, чиї чоловіки та батьки вільно його обрали».

Мені до вподоби такі образи ясності мовлення: наведена різкість, увага до логіки і деталей, як у криміналіста, освітлення кожного закутка. І я надаю перевагу визначенню його стилю як «атлетичного», а не «мускулистого», бо це інструмент не лише сили та моці, але гнучкості, здатності пристосуватися до будь-якої аудиторії, читача або тематики. Справді, не так багато письменників можуть поєднувати потужність і витонченість, впливовість і точність, ще й з такою елегантністю та гумором.

Уперше я мала нагоду працювати з Річардом Докінзом над «Ілюзією Бога» понад десять років тому. Читачі цієї книжки можуть оцінити не лише ясність думок письменника та його здатність до пояснень, сміливість, із якою він бореться з масштабними і непростими проблемами, за які всі бояться братися, енергію, з якою він віддається, пояснюючи складність та красу науки; а також його щедрість, доброту та ґречність, що зігрівали мене впродовж цих років нашого спілкування з Річардом від тієї першої співпраці, коли він передав мені свій рукопис.

Досягнути можна й іншої мети, якщо пробудити стан, вдало описаний в одному з есеїв у цій книжці, коли «гармонійні частини найкраще розкриваються у взаємовпливі, і відчуття гармонічного цілого зростає». Справді, я вірю, що відчуття гармонії, що породжує ця збірка, — це не ілюзія, а відлуння одного з найрезонансніших і найактуальніших голосів нашого часу.

Дж. С.

Частина перша. Цінність (цінності) науки

Ми почнемо з самого ядра, з науки: що це, що вона робить і як вона робить усе можливе. Лекція Річарда для Oxford Amnesty 1997 року «Цінності науки та наука про цінності» — чудовий багатогранний твір, що оре цілину кількох тем, розглянутих у цій збірці: вшанування наукою істини, яка стоїть понад усе; моральні цінності, пов’язані зі здатністю страждати; небезпеки вбачати в людині царя природи; наголошення на різниці між «переконувати про існування того, у що ви вірите, та сперечатися про те, що ми насправді маємо». Це голос речника науки, відданого вірянина сили рішучих слів у донесенні правди, а не створенні штучної «правди». У першому абзаці автор пояснює, як слід обережно розрізняти: цінності, на яких наука базується, це одне, це авторитетний набір принципів, які слід відстоювати, оскільки від них залежить збереження нашої цивілізації; спроба здобути цінності з наукового знання — це водночас інший та більш сумнівний підхід. Слід мати сміливість визнати, що ми були в етичному вакуумі, а тепер маємо винайти власні цінності.

Автора цієї лекції не можна назвати ані зацикленим на фактах занудою, ані прискіпливим любителем полічити кожну зернинку (і кістку) в мішку. Його тексти про естетичну цінність науки, поетичне бачення Карла Саґана, Субраманьяна Чандрасекара «трепечуть перед прекрасним», і це приклад оспівування чеснот, краси та можливостей науки в наповненні наших життів радістю і надією на майбутнє.

Далі ми змінимо ритм та місце, а також тональність із розлогої та рефлективної на енергійну та гостру: мені подобається уявляти Докінза стрілою. Тут із крижаною ґречністю Річард відстоює кілька тез зі своєї лекції для Amnesty lecture у зверненні на наступника британського престолу щодо загроз слідування за «внутрішньою мудрістю», а не доказовою наукою. Зазвичай він толерантний до людей, які формулюють власні судження завдяки наданим наукою і технологіями можливостям: «один із тривожних аспектів істеричної опозиції до можливих ризиків через генетично модифіковані рослини — це відволікання від небезпек явних, наразі добре зрозумілих та переважно обійдених увагою».

Третя в цьому розділі — ще одна розлога лекція «Наука і розумність», представлена з відповідним жанру поєднанням поважності та блиску. Тут ми бачимо месіанський ентузіазм у науці: стриманий тверезими роздумами про те, як далеко ми просунемося за тисячу років, та про шляхи, які нам слід пройти. Зазвичай це має характер поради не впадати у відчай та подвоїти зусилля. І звідки походять ця незгасна цікавість, голод до знань, звитяжне співчуття?

Розділ закінчує «Доктор Дуліттл і Дарвін» — емоційним аналізом того, що підживлювало цінності науки, поки дитина пізнавала світ, у тому числі вчилася відокремлювати найважливіші цінності від їхніх тимчасових історичних і культурних нюансів. Головні ідеї цих розрізнених творів зображено доволі чітко. Не варто страчувати гінців, не варто ховати голову в пісок, плутати те, що мусиш робити, і те, що хотілося б за певних обставин. Це зрештою позитивні ідеї: чітку і зважену зосередженість на тому, як усе влаштовано, доповнює кмітливий творчий потенціал непереборної цікавості — разом вони поведуть вас до осяянь, що збагачують інформацією, кидають виклик, заохочують. Тож наука розвивається далі, сприяючи зростанню розуміння та поширенню знань. Усі разом ці твори є маніфестом науки, що закликають озброїтися заради неї.

Дж. С.

Цінності науки та наука про цінності1

Цінності науки. Що це означає? У загальному сенсі я мав би з розумінням справи розглядати цінності, які могли б мати науковці, цінності, визначені їхньою професією. Є також і точне тлумачення про те, що знання використовуються для здобуття цінностей, як зі священної книги. Цінності такого роду я рішуче відкину2. Книга природи може бути незгірш за традиційні священні книги — джерело цінностей, за якими слід жити, і це ще слабко сказано.

Наука про цінності — друга частина заголовка — означає наукове дослідження того, звідки ці цінності взялися. Само собою, воно має бути позбавленим цінностей, науковим питанням, не більше спірним за питання про походження кісток. Висновок мав бути таким, що наші цінності нічим не завдячують нашій еволюційній історії. Але це не той висновок, якого я дійшов.

Цінності науки в широкому сенсі

Сумніваюся, що науковці менш (чи більш) схильні до подружніх зрад чи ухиляння від сплати податків, ніж будь-хто інший. Але у своєму професійному житті в науковців є особливі причини цінувати щиру правду. Ця професія тримається на вірі, що об’єктивна істина долає культурне різноманіття, тож якщо запитати одне і те саме у двох науковців, вони скажуть одне і те саме, незалежно від попередніх уявлень, культурного підґрунтя та, з певними застереженнями, здібностей. Це не суперечить часто повторюваному філософському уявленню, буцімто науковці не доводять істину, але розвивають гіпотези, яких не змогли спростувати. Філософ може переконувати нас, що факти — це лише неспростовані теорії, за чию неспростовність ми не дамо руку на відсіч і які ми зазвичай називаємо істиною3. Різні науковці, розділені географічно та культурно, мабуть, сходитимуться в поглядах на ті самі неспростовані теорії.

Такий погляд руйнує підвалини модного патякання на кшталт:

Не існує об’єктивної істини. У кожного своя правда.

Не існує об’єктивної реальності. Кожен створює свою.

Є духовні та містичні, обидва внутрішні шляхи пізнання, що стоять вище від звичайних способів4. Якщо досвід видається справжнім, то він і є справжнім. Якщо ідея видається тобі правильною, вона така і є. Ми не здатні пізнати істинну природу дійсності. Наука сама з себе ірраціональна та містична. Це інша віра чи система вірувань або міфів, обґрунтованих не більше за будь-які інші.

Яка різниця, істинні ці вірування чи ні, якщо вони для вас нічого не означають5.

Так бреше безумство. Найкращою ілюстрацією цінностей науковця буде таке зізнання: коли кожен так думатиме, мені краще померти. Тоді ми поринемо в чергові Темні часи, хоча «світло схибленої науки не зробить їх ще страшнішими і тривалішими»6, бо не буде науки як такої.

Так, ньютонівський закон гравітації — це лише наближене уявлення, а загальну теорію відносності Ейнштейна, може, уже наступного року спростують. Але це не зводить їх до рівня середньовічного відьомства чи племінних забобонів. Закони Ньютона — це наближені уявлення, на які можна покластися, що ми у своєму житті регулярно й робимо. Коли вам треба летіти, як прибічник культурного релятивізму ви покладаєтесь у безпеці свого життя на левітацію чи фізику, на чарівний килим чи літакобудівника McDonnell Douglas? Не має значення, у якому культурному середовищі ви виросли, закон Бернуллі не припинить діяти, коли ви потрапите в повітряний простір іншої півкулі. А на що ви покладетеся, коли дійде до передбачення явищ? Ви можете, як сучасний герой Райдера Гаґґарда, за словами Карла Саґана, поплутати всі карти ошалілого релятивізму та Нового часу тим, що до секунди передбачите момент згасання Сонця за тисячі років.

Карл Саґан помер місяць тому7. Я бачив його лиш раз, але я любив його книжки, і мені бракуватиме його, як «свічки в темряві»8. І я присвячую цю лекцію його пам’яті та буду наводити цитати з його книжок. Цитата про передбачення затьмарень — з останньої книжки, опублікованої перед його смертю, «Світ, повний демонів», і це звідти:

Якщо в людини анемія, можна звернутися до народного цілителя, а можна поприймати вітамін В12. Щоб убезпечити дитину від поліомієліту, можна молитися, а можна зробити щеплення. Про стать дитини під час вагітності можна ворожити за допомогою «маятника»: вліво-вправо – хлопчик, вгору-вниз – дівчинка. Чи навпаки? Це не має значення, адже шанс вгадати 50 %. А можна зробити ультразвукову діагностику і бути впевненим на 99 %. Обравши науку.

Звісно, часто науковці не погоджуються один з одним. Але вони пишаються тим, що є можливість змінити думку після появи нових доказів. Шлях до кожного відкриття оприлюднюють, і хто завгодно може його пройти, дійшовши тих самих висновків. Якщо ви брешете, фальсифікуєте дані, публікуєте лише ту частину результатів, що підтримує ваші бажані висновки, вас, напевно, викриють. У будь-якому разі, наукою ви не збагатитесь, тож навіщо підривати саму суть справи брехнею? Науковець радше збреше дружині чи податковому інспекторові, ніж у науковому журналі.

Правду кажучи, випадки обману в науці, мабуть, завжди стають широковідомими. Моя претензія полягає лише в тому, що підтасування даних у науковій спільноті — це смертний гріх, не вартий прощення, і важко знайти відповідник з-поміж понять інших професій. Прикрим наслідком цього надзвичайного сприйняття цінностей є виняткова неохота науковців здавати своїх колег, яких вони небезпідставно підозрюють у підтасуванні даних. Це те саме, що звинуватити когось у педофілії чи канібалізмі. Такі похмурі підозри можуть лишатися притлумленими, поки докази не стануть очевидними настільки, коли їх уже не можна ігнорувати, і шкода від них страшна. Якщо ваші махінації оплачуються вашими ж грошима, люди вас, мабуть, пробачать. Коли ви платите садівникові готівкою, тим самим сприяючи поглинанню податків чорним ринком, ви не станете суспільним вигнанцем. Але науковець, якого викрили в махінаціях із результатами досліджень, стане. Колеги його цуратимуться і назавжди безжально випхають із галузі.

Адвокатом, що завдяки красномовству робить усе можливе, навіть коли не вірить у те, що каже, та обирає бажані факти і відкидає решту, захоплюватимуться та вважатимуть успішним9. Науковець, який вчиняє так само: передчасно виголошує висновки, всіма правдами і кривдами прагне відшукати докази на користь своєї теорії, — наражається принаймні на певні підозри.

Зазвичай, цінності науковців такі, що ціна пропаганди, чи, що гірше, майстерна пропаганда, це відповідальність10. Та існує важлива різниця між риторикою, до якої вдаються для роз’яснення справжнього, на вашу думку, стану речей, і риторикою задля приховування справжнього стану речей. Якось я брав участь у дебатах на тему еволюції в одному університеті. Найефектніше креаціоністську промову виголосила молода жінка, що згодом сиділа біля мене за вечерею. Коли я висловив комплімент її промові, вона миттю відповіла, що і слову звідти не вірить. Вона просто вправлялася в навичці вести дебати, тож пристрасно відстоювала геть протилежне тому, в що вірить. Безсумнівно, з неї буде гарна юристка. Усе, що я тоді міг вдіяти, щоб лишитися ґречним зі своєю сусідкою за вечерею, це сказати дещицю про цінності, які й здобув як науковець.

Я про те, що в науковців інша шкала цінностей, згідно з якою істина природно є чимось майже священним. Ось чому декого з нас так дратують астрологи, згиначі ложок та подібні їм, яких ми поблажливо терпимо як невинних шарлатанів. Закон про наклеп переслідує тих, хто зумисне бреше про інших. Проте вас не покарають за брехню про природу заради заробітку, бо немає кому позиватись. Може, мої цінності й химерні, та я б волів, щоб природу захищали в суді, немов дитину, що зазнала насильства11.

Зворотним боком любові до правди є те, що провідні науковці прагнутимуть її понад усе12. На них покладено важкий тягар відповідальності за попередження суспільства про ці наслідки. Ейнштейн визнавав цю небезпеку, коли казав: «Якби ж я знав, то став би слюсарем». Але, звісно, він би ним не став. Та при нагоді підписав відомого листа, що попереджав Рузвельта про можливі небезпеки атомної бомби. Подекуди науковці наражаються на ту саму ворожість, що й вісники, що принесли погані звістки, за що мають бути страчені. Якби астрономи попередили нас про те, що до Землі наближається великий астероїд, останніми думками багатьох людей перед ударом були б прокльони в бік «науковців». Щось було від страти вісника в нашій реакції на коров’ячий сказ13. На відміну від випадку з астероїдом, тут за людством справжня провина. Є тут часткова відповідальність науковців укупі з економічною жадобою представників сільськогосподарської індустрії та харчової промисловості.

Карл Саґан зауважив, що його часто запитують, чи вірить він в існування розумного життя деінде ще. Він каже обережне «так», але робить це зі смиренною непевністю.

Часто мене потім запитують:

— А як ви справді вважаєте?

— Я вам щойно це сказав, — кажу я.

— Так, але що каже ваше внутрішнє чуття?

Але я намагаюся не думати внутрішніми органами. Якщо я серйозно намагаюся зрозуміти світ, мислення чимось іще, крім мозку, хоч би яке спокусливе воно було, мабуть, введе в оману. Ну, погодьтеся, це слушно — почекати з висновками, поки не з’являться докази.

Недовіра внутрішньому, особистому одкровенню, здається мені, — це ще одна цінність, виплекана науковим досвідом. Те, що мені щось прийшло як одкровення, погано узгоджується з прописними ідеалами наукового методу: можливості перевірити, підтримки доказами, точності, вимірюваності, послідовності, відтворюваності, об’єктивності, універсальності та незалежності від культурного середовища.

А ще є цінності науки, які слід сприймати на кшталт естетичних. Ейнштейна із цього приводу і так часто цитують, натомість видатний індійський астрофізик Субраманьян Чандрасекар у своїй лекції 1975 року, коли йому було 65, сказав:

У моєму науковому житті <…> найдивовижнішим досвідом було осягнення того, що точне рішення Ейнштейнових рівнянь загальної теорії відносності, здійснене новозеландським математиком Роєм Керром, дає абсолютно чітке уявлення про кількість масивних чорних дір, що наповнюють Всесвіт. Це «тремтіння перед прекрасним» — дивовижний факт, що відкриття, яке прагнуло відшукати красу в математиці, знайде свою точну копію в природі, — змушує мене сказати, що найглибша і найповніша краса — це та, на яку відкликається людський розум.

Це здається мені зворушливим у тому сенсі, якого бракує грайливому дилетантству відомих Кітсових рядків:

Краса — це правда, правда — це краса.

Ось і все, що знаєш на землі, і все, що тобі треба знати.

Науковці здатні вийти за межі естетики, вони схильні ставити довготривале понад миттєве; вони черпають натхнення з відкритих космічних просторів і повільних жорен геологічного часу, а не дріб’язкових переживань людства. Вони схильні споглядати речі з sub specie aeternitatis, себто з точки зору вічності, навіть коли це загрожує їм звинуваченнями в похмурому холодному і позбавленому співчуття погляді на людство.

Передостання книжка Карла Саґана, Pale Blue Dot («Бліда блакитна цятка»), обігрує поетичний образ нашої планети звіддаля.

Погляньте на цю цятку. Ось тут. Це дім <…>. Земля —це крихітний майданчик на космічній арені. Подумайте про ріки крові, пролиті полководцями та імператорами, щоб тріумфально постати майстрами руйнації цієї цятки. Подумайте про нескінченну жорстокість, яку заподіюють мешканці одного куточка цього пікселя стосовно малопомітних мешканців з іншого кута, як часто через непорозуміння вони готові одне одного повбивати, наскільки завзята їхня ненависть.

Наше позерство, наша уявна важливість, оманливе уявлення про наше особливе становище у Всесвіті піддаються сумніву блідим сяйвом цятки. Наша планета — самотня плямочка в космічній темряві. І немає підказки, як серед цього мороку та нескінченності врятуватись нам від себе самих.

Щойно прочитаний пасаж мене особисто вражає тим, що автор нині замовк назавжди. Чи жорстокий науковий підхід до проблеми скорочення населення планети — це питання ставлення. Тут важливіше питання цінностей науки: для багатьох із нас безкраї простори Всесвіту — це те, що підносить і надихає, а не лякає холодом і порожнечею. А ще ми з ентузіазмом сприймаємо природу як засновану на законах і непримхливу. У цьому таїться загадка, але ж не чари, і тайни стають ще прекраснішими, коли їх урешті-решт пояснюють. Те, що можна пояснити, ми пояснимо — це наш привілей. Принципи, що діють тут, діють і там, при чому «там» означає далекі галактики. Дарвін завершує «Походження видів» відомим описом «мулистого берега», де каже, що «всі складні форми життя створено за законами, що й досі діють і на нас», та продовжує:

Тож від боротьби у природі, від голоду і смерті, безпосередньо виходить найпродуктивніше, на що ми здатні: власне, створення вищих тварин. Є велич у такому погляді, коли життя під впливом різних сил зародилося в кількох формах чи в одній; і поки наша планета оберталася згідно з невблаганним законом гравітації, розвинулися форми життя від простих початків до нескінченної вервечки найпрекрасніших і найдивовижніших форм, що невпинно продовжують утворюватися.

Наявний час, що пішов на розвиток видів, лишається найулюбленішим доводом на користь їх збереження. Він вміщує цінність судження, ймовірно, спорідненого тому, що виринуло з глибин геологічного часу.

У попередній роботі я цитував сповнену болю оповідь Орії Дуґлас-Гамільтон про слонові бивні в Зімбабве:

Я дивилася на одну з розчленованих туш і гадала, скільки мільйонів років мало піти на створення такого дива еволюції. Оснащене п’ятдесятьма тисячами м’язів і кероване мозком такої складності, воно може висмикувати та штовхати із силою тонни й водночас здатне робити найделікатніші речі <…>. І ось вони лежать, пошматовані, як безліч інших слонових туш по всій Африці, які мені довелося бачити.

Я продовжую думку і наводжу цю цитату як приклад цінностей науки, що змусили пані Дуґлас-Гамільтон наголосити на тих мільйонах років еволюції, що пішли на утворення складного слонового тіла, чи, точніше сказати, на правах слонів, чи їхній здатності до страждань, чи цінності дикої природи у збагаченні людського досвіду, чи доходів від туризму в країні. Розуміння еволюції не стосується питань прав і страждань. Хочу у двох словах підтримати думку, що ви не можете здобути ґрунтовні моральні цінності з наукового знання. Але прагматичні етики, які не вірять в існування абсолютних моральних цінностей, претендують на роль викривачів розбіжностей і неузгодженості в межах певних систем цінностей14. Еволюціоністам добре видно суперечності абсолютистської вищості щодо прав людей серед решти видів.

Противники абортів без вагань заявляють, що життя безмежно дорогоцінне, і тим часом смакують величезним стейком. Те життя, яке вони захищають, життя винятково людське. Це помилкове твердження, але еволюціоніст принаймні застереже про цю суперечність. Не очевидно, що аборт одномісячного людського ембріона — це вбивство, а постріли в розумного дорослого слона чи горилу — ні.

Якісь шість чи сім мільйонів років тому жила собі африканська мавпа, що стала спільним пращуром усіх сучасних людей і горил. Завдяки випадку, проміжні форми, що поєднують нас із пращурами, Homo erectus, Homo habilis, члени роду Australopithecus та інші вимерли. Вимерли і проміжні пращури, що поєднують спільного пращура та сучасних горил. Якби вони не вимерли й реліктові популяції жили в джунглях і саванах Африки, це було б моторошне видовище. Ви могли б мати стосунки та дітей із кимось, хто може паруватися і мати нащадків, і кимось ще, хто <…> через кілька ланок у ланцюзі може це робити з горилою. Нам випала така прикрість — ключові проміжні форми в цьому ланцюзі безпліддя вимерли.

Це не просто легковажний уявний експеримент. Суперечки зводяться до питання, скільки проміжних стадій слід визначити в ланцюзі. І не має значення, скільки проміжних стадій вишикувалися для підтвердження цього висновку. Ваше уявлення про абсолютну вищість Homo sapiens над рештою видів, ваша нічим не обґрунтована перевага людського зародка чи мертвого мозку людини-овоча, а не шимпанзе в розквіті сил, ваша дискримінація (апартеїду) на рівні виду впаде, неначе картковий будиночок. Порівняння з апартеїдом не випадкове. Якби та безперервна вервечка проміжних форм вижила, ви наполягали б на відокремленні людей від нелюдей лише спираючись на судження адептів апартеїду, щоб вирішити, чи певні проміжні особини можуть «зійти за людей».

Така еволюційна логіка не руйнує всіх доктрин прав самої людини. Та вона, звісно, руйнує абсолютистські версії, бо показує, як окремішність нашого виду залежить від випадкових вимирань. Якби мораль і права стали абсолютними принципами, не було б причин перейматися через загрозу відкриттів зоологів у лісі Будонґо, що в Уганді.

Цінності науки в певному сенсі

Я хочу перейти від загального до конкретного значення цінностей науки, до наукових відкриттів як прямого джерела системи цінностей. Багатогранний англійський біолог сер Джуліан Гакслі — так сталося, що він був моїм попередником на посаді викладача зоології в New College, — намагався зробити еволюцію основою етики, майже релігії. Для нього Добро — це те, що надає рух еволюційним процесам. Його більш відомий, але позбавлений лицарського титулу дід Томас Гакслі15 мав геть протилежні погляди. Я більше симпатизую Гакслі-старшому.

Частково ідеологічні захоплення Джуліана Гакслі еволюцією пояснюються його оптимістичним поглядом на її прогрес16. Нині модно сумніватися, чи взагалі еволюція прогресивна. Це цікаве судження, і я маю власну думку17, але її перекриває попереднє питання, чи ми мусимо ставити свої цінності вище за цей або інший висновок про природу.

Те саме стосується марксизму. Ви можете прийняти теорію історії, що передбачає диктатуру пролетаріату. І ви можете слідувати політичним переконанням тих, хто вважає диктатуру пролетаріату явищем, яке варто заохочувати. Насправді багато марксистів роблять і те і те, і сила-силенна людей разом із самим Марксом, імовірно, не бачать різниці. Та логічно, що політична віра в те, що хотілося б, не конче випливає з наукової [матеріалістичної] теорії історії. Ви можете послідовно бути науковим марксистом, що вірить у те, що історичні сили неминуче ведуть до робітничої революції, і водночас голосувати за торі, традиційних консерваторів, і працювати якомога сумлінніше, щоб неминуча доля спіткала пізніше. Чи ви відданий марксист із політичних переконань, віддаєте всі сили на благо революції достеменно тому, що сумніваєтеся в марксистській теорії й бачите, що справа затягується і революції потрібно підсобити чим тільки можна.

Так само в еволюції можуть бути, а може й не бути ознак прогресивності, про які розмірковував Гакслі як учений-біолог. Мав він слушність щодо біології чи не мав, очевидно, що не обов’язково імітувати прогресивність, коли говоримо про свою систему цінностей.

Проблема виявиться навіть ще більш заскорузлою, якщо перейти від власне еволюції з її імпульсом до прогресу, як то кажуть, до дарвінівського механізму еволюції — виживання найбільш пристосованого. Томас Гакслі у своїй лекції «Еволюція й етика» на Romanes Lecture в Оксфорді не мав жодних ілюзій і мав рацію. Якщо ви використовуєте дарвінізм як повчальну драму, це жахливо. Природа дика і жорстока. Слабший справді пнеться зі шкури, а природний добір справді сприяє формуванню егоїстичних генів. Вишуканість переслідування газелі гепардом здобувалася великою ціною крові та страждань численних пращурів з обох боків. Прадавніх антилоп шматували, а хижаки голодували, і це формувало доладних сучасних супротивників. Результат природного добору — життя в усіх його формах, прекрасне і розкішне. Та процес цей жорстокий, брутальний і недалекоглядний.

Той науковий факт, що ми — дарвінівські створіння, що наші форми й мізки створені природним добором, — це байдужий до жорстокості сліпий годинникар. Це не значить, що нам таке має подобатися. Чи навпаки, ані я, ані мої друзі не хотіли б жити в суспільстві, сформованому за Дарвіном. «Дарвінівське» — це непогане визначення достеменно такої політики, від якої я тікатиму світ за очі, щоб уникнути її панування наді мною, такий собі надмірний протяглий тетчеризм.

Тут я скажу дещо про себе, бо втомився від того, що мене пов’язують із безжальним змагальництвом і звинувачують у пропаганді егоїзму як способу життя. Невдовзі після перемоги пані Тетчер на виборах 1979 року професор Стівен Роуз у статті в New Scientist написав таке:

Я не стверджую, що компанія Saatchi&Saatchi найняла команду соціобіологів писати тексти для Тетчер чи якісь пани з Оксфорду чи Сассексу залюблені в практичне вираження простих істин егоїзму, в яких вони так прагнули нас переконати. Збіг модної теорії та політичних подій — ще більший безлад. Я гадаю, що колись прийде час писати історію становлення правих наприкінці 1970-х, починаючи від закону й порядку до монетаризму і, що більш суперечливо, від нападів на державне регулювання економіки до зміни наукової моди, перемикання в еволюційній теорії з моделі групового добору на модель добору родичів як частини тих сил, що привели до влади прихильників тетчеризму з їхньою концепцією незрушної, застиглої в XIX столітті ксенофобської людської природи.

«Пан із Сассексу» — це Джон Майнард Сміт, який хутко відповів на це листом, що вийшов у наступному випуску New Scientist: «А що б ми мали зробити, підробити рівняння?».

Тоді марксистський напад на соціобіологію очолював Роуз. І що характерно, оскільки ті марксисти були нездатні відокремити наукову теорію історії від своїх політичних поглядів, вони гадали, що ми не можемо відокремити нашу біологію від нашої ж політики. Вони навіть не припускали, що можна мати наукові погляди на еволюційні шляхи в природі й не бажати задіювати їх у площині політики. Це підвело їх до висновку, який не витримує жодної критики: що генетичний дарвінізм щодо людей має небажані політичні конотації, а отже, не можна вважати його науково правильним18.

Вони та їм подібні припускаються тієї самої помилки стосовно позитивної євгеніки. Припущення полягає в тому, що вибіркове створення людей з рисами на кшталт швидкість бігу, музичні здібності чи математична кмітливість не витримує політичних та етичних аргументів. Гаразд, чи хтось бачить, наскільки це non sequitur, себто що не випливає, і я з жалем кажу вам, що наука не спростовує позитивну євгеніку. Немає причин вважати, що селекція людей відбудеться інакше, ніж селекція корів, собак, злакових і курей. Я гадаю, немає потреби уточнювати, що я не в захваті від цього.

Є ті, хто погодиться з припустимістю євгеніки за фізичними ознаками, та запитайте їхньої думки, перш ніж вдатися до євгеніки за ознаками психічними. Може, ви і здатні вивести олімпійських чемпіонів з плавання, погодяться вони, та вам ніколи не вдасться вивести розумніших людей, бо немає узгодженого методу вимірювання розумових здібностей, або тому, що розумність — ознака не дискретна, яка або є, або її немає; чи тому, що генетично розумові здібності не розрізняються, або якась комбінація з цих трьох пунктів.

Якщо ви шукаєте порятунку від цього плину думок, то, знову ж таки, мій прикрий обов’язок — зняти з вас рожеві окуляри. Немає значення, чи дійдемо ми згоди в питанні вимірювання розумових здібностей; ми однаково можемо проводити селекцію за всіма сумнівними показниками чи їх комбінацією. Може, важко зійтися у визначенні слухняності та здатності до навчання в собак, але ж це не спиняє нас провадити таку селекцію. Не має значення, чи розумові здібності — це одна ознака; те саме, либонь, справедливо й щодо удоїв корів чи швидкості коней на перегонах. Ви можете здійснити селекцію, навіть під час обговорення: як це виміряти, чи є спільні ознаки.

Припущення, буцімто розумові здібності, вимірювані вони чи ні, одним чи кількома методами водночас не змінюються генетично, не може бути хоч на дрібку правдивим. Причина цьому — припущення, наче ми розумніші — визначайте це як завгодно — за шимпанзе та інших мавп. Якщо ми розумніші за мавпу, що жила шість мільйонів років тому і була нашим спільним пращуром, значить, був еволюційний тренд серед наших предків щодо зростання розумових здібностей. Безумовно, був еволюційний тренд до збільшення розміру мозку — це найразючіший еволюційний тренд серед викопних хребетних. Еволюційна тенденція не з’явиться, коли немає генетичного різноманіття конкретної ознаки — у цьому разі, розміру мозку і можливих розумових здібностей. Тож у наших пращурів була спадкова мінливість розумових здібностей. Можливо, що її більше немає, але чого раптом? Це нісенітниця. Навіть якщо дослідження близнюків19 її не підтвердили б (а вони підтвердили), можна впевнено виснувати із самої лише еволюційної логіки, що в нас є спадкова мінливість розумових здібностей, і вони визначаються нашою окремішністю від наших мавпоподібних предків. Користуючись таким ще визначенням, ми могли б, якби схотіли, застосувати вибіркові штучні схрещування для продовження цієї еволюційної тенденції.

Я маю переконати вас, що подібна євгеніка є політично і етично хибною20, але нам треба чітко зрозуміти, що слід утриматися саме від оцінних суджень. Не варто дозволяти оцінним судженням підштовхувати нас до науково хибного твердження, що євгеніка неможлива. Природа, на щастя чи на жаль, байдужа до дріб’язкових людських цінностей.

Згодом Роуз разом із Леоном Каміном, одним із провідних американських противників вимірювання IQ, і визнаним генетиком-марксистом Річардом Левонтіном написали книгу, у якій повторили всі ці хиби21. Вони також визнали, що соціобіологи хочуть бути не аж такими фашистами, як їх могла б зробити вся наша наука, з їхньої (хибної) точки зору, але вони (знову помилково) намагалися перейняти нас на суперечливості механістичного пояснення свідомості, якого ми — і, мабуть, вони — дотримуємося.

Така позиція цілком узгоджується, чи має узгоджуватися, із принципами соціобіології, запропонованими Вілсоном22 та Докінзом. Хоча прийняти її означає постати перед дилемою: передусім оскаржити вродженість людської поведінки, що їм, як лібералам, здається малопривабливим (злостивість, ідеологічна обробка тощо) <…>Щоб не було цієї проблеми, Вілсон і Докінз запроваджують поняття доброї волі, що дозволяє нам діяти всупереч диктатурі наших генів, якщо нам того хочеться. І це, скаржаться вони, у свою чергу, є поверненням до безапеляційного картезіанського дуалізму.

Ви не можете, кажуть Роуз із колегами, вірити, що ми — механізми для виживання, керовані генами, і водночас повстати проти них.

У чому проблема? Без занурення в складну філософію детермінізму і доброї волі23, легко побачити, що насправді ми таки йдемо проти наших генів. Ми повстаємо щоразу, коли вдаємося до контрацепції, хоча економічно можемо собі дозволити ще одну дитину. Ми повстаємо щоразу, коли читаємо лекції, пишемо книжки, створюємо сонати, замість того, щоб цілеспрямовано присвячувати весь час і сили поширенню своїх генів.

Це просто; у цьому немає філософських складнощів. Природний добір егоїстичних генів дав нам великий мозок, який спершу використовувався для виживання в суто утилітарному значенні. Щойно з’явився великий мозок, з його здібностями до мовлення та такого іншого, щезла суперечність твердження щодо нових «емерджентних напрямів», які стали можливими, зокрема як протилежність до егоїстичних генів.

У нових здібностях, що постають, ніщо собі не суперечить. Комп’ютери, що починалися як обчислювальні машини, постали як світ процесорів, шахових партій, енциклопедій, телефонії, і, що мені прикро визнавати, обчислених на комп’ютерах гороскопів. Немає фундаментальних розбіжностей, через які філософам слід бити на сполох. Те саме стосується твердження, буцімто наші мізки перевершили, навіть вийшли за межі свого дарвінівського походження. Як ми кидаємо виклик егоїстичним генам, коли невпинно відмежовуємо насолоду від сексу та їх дарвінівську роль, так само ми можемо зібратися і проговорити лінію поведінки та цінності, напрочуд антидарвінівські у своїх поривах. Я до цього повернуся у своїх висновках. Однією з перекручених Гітлером наук був оббреханий дарвінізм, і, звісно, євгеніка. Та, хоч як не дивно це визнавати, погляди Гітлера не були дивиною в першій половині цього століття. Я наведу цитату з «Нової Республіки», такої собі дарвінівської утопії, написаної 1902 року:

І як Нова Республіка буде ставитися до нижчих рас? Що вона робитиме з чорними? А з жовтими? <…> тією юрбою чорних, і коричневих, і брудно-білих, і жовтих людей, які не відповідають новітнім потребам в ефективності? Гаразд, світ — це світ, а не благодійна установа, і я гадаю, вони мають щезнути <…>. Етична система людей Нової Республіки, етична система, що пануватиме над світом, сформується, передусім, з огляду на відтворення того, що добре та ефективно і прекрасно в людстві — красиві й сильні тіла, ясні потужні уми.

Автор цього уривка не Адольф Гітлер, а Герберт Дж. Веллс24, який вважав себе соціалістом. Це одина з аспектів (а їх ще в соціал-дарвіністів багато), що заплямував репутацію дарвінізму з-поміж соціальних наук. Ще й як! Та, знову ж таки, не варто прагнути так чи інакше застосувати природознавчі факти у формуванні політики чи моралі. Краще надати перевагу Девідові Юму, ніж якомусь із двох Гакслі: моральні директиви не можуть походити з описових передумов, чи, якщо сказати просто: «ви не можете здобути “треба” з “є”». Звідки тоді, з точки зору еволюції, походять наші «мушу»? Звідки ми взяли наші цінності, моральні та естетичні, етичні та політичні? Настав час перейти від цінностей науки до наукових цінностей.

Наука про цінності

Чи успадкували ми наші цінності від далеких пращурів? Відповідальність на тих, хто це спростовує. Дерево життя, або дарвінівське дерево, — це пишні, кущисті зарості з тридцятьма мільйонами гілочок25. Ми — одна з тоненьких гілочок десь між листям. Наша гілочка проростає зі стовбура разом із нашими двоюрідними людиноподібними мавпами, неподалік від товщого стовбура двоюрідних мавп, з-поміж більш віддалених братів у перших: кенгуру, восьминогів, стафілококів. Ніхто не має сумніву, що решта з тридцяти мільйонів гілочок успадкувала свої риси від пращурів, і за всіма стандартами ми, люди, завдячуємо нашим предкам багато чим з того, чим є наші сутність і вигляд. Від наших попередників у тій чи іншій видозміні дісталися кістки та очі, вуха і стегна, навіть те, про що не посперечаєшся, — наші задоволення і страхи. A priori здається, що немає очевидної причини, щоб це не спрацювало і з нашими вищими розумовими здібностями, нашими мистецтвом і мораллю, почуттям природної справедливості, нашими цінностями. Чи ми можемо відмежувати ці прояви вищої людяності від того, що Дарвін назвав неусувним клеймом нашого низького походження? Чи Дарвін мав рацію, коли більш неформально вказав на себе в одному зі своїх записників: «той, хто зрозуміє бабуїна, зробить для метафізики більше, ніж Лок». Я не вдаватимусь до огляду літератури, адже питання дарвінівської еволюції цінностей і моралі обговорювали часто і ретельно.

Ось фундаментальна логіка дарвінізму. У кожного є предки, та не в кожного є нащадки. Ми всі успадкували гени, щоб стати предками, ціною генів, що не призводять до нащадків. Нащадки — це вичерпна дарвінівська цінність. У світі чистого дарвінізму решта цінностей ідуть лише на додачу. Аналогічно виживання генів — це вичерпна дарвінівська цінність. Передусім ми очікуємо, що тварини і рослини мають працювати злагоджено заради тривалого виживання генів у них.

Світ поділяється на тих, кому проста логіка цих речей ясна як день, і тих, які, хоч скільки разів їм пояснюй, не можуть цього осягнути. Альфред Воллес написав про цю проблему26 в листі до свого співвідкривача природного добору: «Дорогий Дарвін, мене вражає прикра нездатність купи розумних людей чітко побачити роботу і наслідки природного добору…».

Ті, хто не може цього збагнути, гадають, що має бути хтось, уособлена постійно діюча самостійна сила, що робить вибір, або вони цікавляться, як саме особини надають перевагу власному виживанню, аніж, наприклад, виживанню виду, чи всієї екосистеми, частиною якої вони є. Зрештою, заявляє друга група людей, якщо вид чи екосистема не виживуть, то й особина теж, тому в їхніх інтересах дбати про вид і екосистему. Хто вирішує, цікавляться вони, що виживання генів — це вичерпна цінність?

Ніхто не вирішує. Це само собою випливає з того факту, що гени живуть у тілах, які вони ж розбудували, і це єдине, що може продовжити існування (у вигляді копій коду) від одного покоління тіл до наступного. Це осучаснення точки зору Воллеса відштовхується від його доречного вислову «самостійна сила». Людей не надихають дивовижні чи пізнавальні цінності та цілі, що поведуть їх шляхами виживання. Лише минуле має вплив, а не майбутнє. Тварини поводяться так, наче вони прагнуть майбутнього та егоїстичних цінностей генів лише тому, що мають егоїстичні гени, успадковані від минулих поколінь, і зазнають їх впливу. Свого часу пращури дорожили чим завгодно, що вело до майбутнього виживання їхніх генів, і успадкували вони ці самі гени від пращурів. А ті дорожили майбутнім виживанням своїх генів.

Це цілком непередбачуваний самочинний процес, що триває так довго, наче прийдешні умови більш-менш подібні до минулих. Інакше він перестає таким бути і часто закінчується вимиранням. Ті, хто це розуміють, розуміють і дарвінізм. Слово «дарвінізм», до речі, вигадав безмежно великодушний Воллес. Я продовжу свій дарвіністський аналіз цінностей на прикладі кісток, бо вони навряд чи відволікатимуть людей і дратуватимуть.

Кістки недосконалі, інколи вони ламаються. Якщо дика тварина зламає ногу, малоймовірно, що вона виживе в жорсткому, повному конкуренції природному світі. Її легко вполюють, а вона буде нездатна вполювати здобич. Тож чому природний добір не зміцнить кістки так, щоб вони ніколи не ламалися? Ми, люди, штучним добором можемо вивести породу, скажімо, собак із настільки міцними лапами, що ніколи не ламатимуться. Чого ж природа не робить те саме? Через витрати, і це розставляє пріоритети.

Перед інженерами й архітекторами ніколи не ставлять завдання звести конструкцію, що ніколи не зруйнується, матиме неприступні стіни. Натомість їм дають бюджет і просять зробити найкраще, що можливо, відповідно до певних критеріїв та обмежень. Або їм кажуть: міст має витримати вагу 10 тонн і має вистояти в ураган, утричі сильніший за той, що коли-небудь був у цьому урвищі. Зробіть найекономніший міст, що відповідає таким вимогам. Питання безпеки в інженерній справі означають оцінювання людських життів у грошах. Дизайнери цивільних літаків менш схильні до ризиків, ніж дизайнери військових. Усі літаки та технічне обслуговування могли бути безпечнішими, якби на це витрачали більше грошей. Системи контролю могли бути ще надійнішими, і пілоти мали б відлітати ще більше годин, перш ніж перевозити справжніх пасажирів. Перевірка багажу могла бути більш суворою й тривати довше.

Причиною тому, що ми так не вчиняємо заради безпечнішого життя, є здебільшого ціна питання. Ми готові віддавати купу грошей, часу і зусиль заради людської безпеки, але ж не безмежну кількість. До вподоби нам це чи ні, але ми мусимо оцінювати людські життя в грошовому еквіваленті. У шкалі цінностей більшості людей людське життя коштує більше, ніж нелюдське, але життя тварини не має нульової цінності. Очевидно, що те, як газети висвітлюють події, передбачає більшу цінність людських життів конкретної раси, ніж людських життів узагалі. У воєнний час і абсолютна, і відносна оцінка людських життів суттєво змінюється. Люди, що вважають розмови про грошову цінність людських життів принизливими, люди, які почуттями визначають нескінченну цінність людського життя, живуть у повітряних замках.

Дарвінівський добір оптимізується і в економічних обмеженнях і може в такому ж сенсі мати ціну. Джон Мейнард Сміт сказав: «Якби в можливостей не було обмежень, найкращим фенотипом, що коли-небудь жив, був би недосяжний для хижаків яйцекладний тощо».

Ніколас Гамфрі продовжив дискусію іншою аналогією з інженерної справи.

Кажуть, що Генрі Форд27 організував по всій Америці дослідження баз металобрухту, щоби знайти деталь від моделі Ford T, яка ніколи не ламалася. Його інспектори відзвітували про майже всі можливі несправності: осі, гальма, поршні — все може зламатися. Але їхню увагу привернув один очевидний виняток: вісь повороту колеса зі зданих на брухт автівок незмінно могла б служити ще довгі роки. Форд із безжальною логікою виснував, що центральні підвіски моделі Т були надто добрі для своєї ролі, і на майбутнє наказав понизити для них специфікації <…>. Природа, певна річ, не обачніший економ, ніж Генрі Форд.

Гамфрі застосував свій приклад до еволюції розумових здібностей, але його можна рівноцінно застосувати й для кісток, і для будь-чого іншого. Досліджуючи тіла гібонів на виявлення кісток, які ніколи не ламаються, побачимо, що кожна кістка час від часу ламається, але за одним значним винятком: припустімо (хоч це досить неправдоподібно), що стегнова кістка ніколи не ламається. Генрі Форд не вагатиметься. У майбутньому її зроблять за гіршими специфікаціями.

Природному добору це підходить. Особини з дещо тоншими стегновими кістками, які перерозподілили збережений матеріал на якусь іншу мету, скажімо, побудову інших кісток чи зменшення їх ламкості, виживатимуть краще. Або в самок збережений на товщині стегнових кісток кальцій пішов у молоко, покращивши живучість нащадків — і разом із ними гени приймають таку економію.

У механізмі чи у тварині у (спрощеній) ідеальній ситуації передбачається, що всі частини зношуються рівномірно. Якщо якась частина може ще служити, коли решта зносилися, це означає, що вона мала завищений запас міцності. Отже, її виготовили коштом матеріалів з інших частин. Природний добір прагне підтримувати таке правило врівноваження: «Кради в сильних кісток і віддавай слабким, допоки всі не будуть рівноцінно сильними».

Це надмірне спрощення, бо не всі частини тіла чи машини однаково важливі. Ось чому мультимедійні системи в літаку, на щастя, виходять з ладу значно частіше, ніж штурвал чи двигуни. Можливо, гібонові легше пережити поламану стегнову кістку, аніж плечову. Його життя залежить від «брахіації» (переміщення за допомогою рук). Гібон із поламаною ногою може вижити і мати потомство. Гібон із поламаною рукою, ймовірно, не може. Тому правило врівноваження, яке я згадав, слід пом’якшити: «Забирай у сильних кісток, щоб віддати слабким, допоки не врівноважаться ризики для виживання в разі поламок усіх частин скелета».

Але хто в правилі врівноваження має це робити? Безумовно, не конкретний гібон, який, як ми гадаємо, здатен на компенсаторні корегування своїх кісток. Це хтось абстрактний. Ви можете уявити кілька поколінь гібонів, що є один одному предками та нащадками зі спільними генами. З покоління в покоління нащадки тих генів із відповідним корегуванням виживають і дають нащадків, що успадковують ці правильно налаштовані гени. Гени, які ми можемо дослідити, ймовірно, вижили в довгій череді успішних попередників, які не страждали на переломи недопрацьованих кісток або тих, що мають завищений запас міцності.

Годі про кістки. Нам слід визначити в дарвінівських поняттях, які цінності та показники важливі у тварин і рослин. Коли кістки кінцівок зміцнюються, як ця цінність впливає на власника? Під цінностями я маю на увазі критерії, за якими тварина обирає модель поводження.

Більшість речей у всесвіті нічого активно не прагнуть. Вони просто є. Мене цікавить меншість, яка прагне якихось речей, суб’єкти, що чомусь працюють у певному напрямку та спиняються, досягши свого. Деякі з них — це тварини і рослини, деякі — виготовлені людьми механізми.

Термостати, ракети Sidewinder з інфрачервоною головкою наведення, численні фізіологічні системи тварин і рослин контролюють негативні наслідки. Система має визначені задані величини. Сигнал про невідповідність заданій величині йде в систему і змушує її змінювати стан зменшенням відмінності.

Інші системи, шукаючи вигоди, покращуються з досвідом. З погляду визначення цінностей у досліджуваній системі ключовим поняттям є підкріплення. Підкріплення буває позитивне («винагорода») чи негативне («покарання»). Винагорода — це ситуація, коли тварина змушена повторювати те, що щойно робила. Покарання — це ситуація, коли тварина змушена уникати повторення того, що щойно зробила.

Стимули, які тварини вважають винагородами чи покараннями, можна розглядати як цінності. Психологи поділяють підсилення (і винагороди, і покарання) на первинні та вторинні. Шимпанзе вчаться працювати заради їжі як первинної винагороди, а ще вони здатні працювати за певний аналог грошей, тобто вторинної винагороди. Це пластикові жетони, які, як вони раніше дізналися, можна використати в автоматі, який дає їжу.

Деякі теоретики психології відстоювали думку, що є лише одна вроджена система винагороди («послаблення потягу» чи «зменшення потреби»), на якій тримаються всі решта. Інші, такі як Конрад Лоренц, великий старець етології28, відстоювали думку, що дарвінівський природний добір утворив складні вроджені механізми винагороди, спроектовані до дрібниць по-різному в кожного виду, щоб відповідати унікальному способу життя.

Мабуть, найґрунтовніші приклади первинних винагород можна простежити у пташиних співах. Різні види співають на різний манір. Американська співоча вівсянка володіє дивовижною сумішшю стилів. Молоді птахи, що виросли в повній ізоляції, зрештою, співають стандартну пісню виду. На відміну від снігурів, вони не вчаться імітувати спів. Але однаково вчаться. Молоді співочі вівсянки опановують спів, цвірінькаючи випадкові звуки та повторюючи ці фрагменти, щоб вони вклалися в шаблон. Шаблон — це генетично визначена упереджена думка про належну пісню співочої вівсянки. Ви можете сказати, що інформація записана в генах та вбудована в сенсорі ділянки мозку. Визначене шаблоном відчуття і є винагородою: птах повторює дії, що ведуть до винагороди. І, як заведено для винагород, вона визначена до дрібниць.

Такі приклади, як цей, підштовхнули Лоренца до використання яскравого вислову «вроджена вчителька» (чи «вроджений механізм навчання») у його тривалих спробах вирішити стару суперечку між вродженим і набутим. Він гадав, що хоч би яким важливим було навчання, є внутрішня настанова, що ми мусимо вчити. Зокрема, кожному видові потрібне власне розуміння: що таке винагорода, а що – покарання. Первинні цінності, або значення, казав Лоренц, мають пройти дарвінівський природний добір.

Якби було достатньо часу, ми б могли вивести штучним добором породу тварин, що насолоджуються болем і ненавидять задоволення. Звісно, за нововиниклим визначенням таких тварин цей вислів є оксюмороном. Я перефразую його. Штучний добір може змінити попередні уявлення про задоволення і біль29.

Тварини, змінені таким чином, будуть менш пристосовані для виживання за своїх диких предків. Ті пройшли природний добір, щоб насолоджуватись стимулами, які найімовірніше покращать їхнє виживання, і ставитися до болісних стимулів так, як до ймовірно смертоносних. Пошкодження тіла, проколювання шкіри, ламання кісток: вони сприймаються як болючі, і на це є хороші дарвіністські аргументи. Штучно виведені тварини насолоджуються клеймуванням шкіри і прагнуть зламати кістку, шукають спеки чи холоду, які загрожують їхньому життю.

Подібний штучний добір спрацює і з людьми. Можна проводити добір не лише за смаками, а й за байдужістю, співчутливістю, вірністю, марнотратством, шанобливістю, підлістю чи протестантською трудовою етикою. Це не настільки радикально, як здається, бо ж гени не визначають поведінку наперед, вони лише забезпечують кількісно статистичні тенденції. Як ми побачили в обговоренні цінностей науки, виокремити єдиний ген не простіше, ніж вивести скакунів за одним лише геном швидкості. За відсутності штучної селекції, наші власні показники, ймовірно, зазнають впливу природного добору за тих умов, що переважали в Африці доби плейстоцену.

Люди унікальні багато в чому. Ймовірно, нашою найунікальнішою особливістю є мова. За час еволюції очі у тваринному царстві незалежно з’являлися від сорока то шістдесяти разів30, а мова розвинулася лише раз31. Скидається, що це засвоєння відбувалося під сильним генетичним наглядом. Ми вчимося тієї мови, якою розмовляємо, але сама здатність навчатися мови, а не чогось іншого, з’явилася та передавалася з покоління в покоління в людей. Спадкуємо ми і наявні правила граматики. Точне розуміння цих правил коливається в різних мовах, але їхня глибинна структура записана в наших генах та ймовірно розвивалася шляхом природного добору достеменно так само, як наші бажання і кістки. Є хороші аргументи щодо наявності в мозку «модуля» мовлення, обчислювального механізму, що активно прагне вивчати мову і жваво послуговується правилами граматики для її впорядкування.

Згідно з еволюційною психологією — молодою дисципліною, що швидко розвивається, модуль вивчення мови являє собою структуру з повним набором успадкованих спеціалізованих обчислювальних модулів. Ми можемо передбачити наявність модулів для сексу і розмноження, що аналізують спорідненість з іншими людьми (це важливо, щоб не викорінювався альтруїзм і не з’являлися генні порушення через інцест), модулів для підрахунку боргів і дотримання обов’язків, для судження про справедливість і природне правосуддя, можливо, для обчислення точних траєкторій до віддалених об’єктів і для класифікації тварин і рослин. Такі модулі, імовірно, керуються точними значеннями цінностей32.

Якщо ми поглянемо на себе, сучасних і цивілізованих, очима Дарвіна, і на наші вподобання: естетичні цінності, здатність до задоволень — то слід скористатися чарівними окулярами. Не питайте, як прагнення працівника мати більший робочий стіл і м’якший килим в офісі пов’язані з егоїстичними генами. Спитайте натомість, чи не взялися ті урбаністичні забаганки з ментальних моделей для іншої роботи в іншому місці та в інший час. Замість офісного килима, мабуть (мабуть, я наголошую), ми побачимо м’яку шкуру тварини, що засвідчує успіх у полюванні. Мистецтво застосування дарвінівського мислення до сьогоденного одомашненого людства — це відгадування, як би то переписати правила. Візьміть свої питання про забаганки цивілізованого урбанізованого людства і перепишіть їх для африканських рівнин півмільйонної давнини.

Еволюційні психологи вигадали термін «середовище для еволюційної адаптованості» (СЕА), що описує умови, за яких наші дикі пращури розвивалися. Ми багато чого не знаємо про СЕА, оскільки викопні рештки дають обмежені дані. Те, що відомо, ми знаємо завдяки зворотному конструюванню: дослідженню себе і спробі виявити середовище, до якого наші здібності найкраще пристосовані.

Ми знаємо, що СЕА розташовувалось в Африці, у кущистій савані, хоч це і не точно. Припустімо, що наші пращури вели спосіб життя мисливців-збирачів. Можливо, вони були подібні до сучасних племен мисливців-збирачів Калагарі, але принаймні в ранні періоди, з менш розвиненими технологіями. Ми знаємо, що вогонь з’явився понад мільйон років тому в людини прямоходячої Homo erectus, нашого ймовірного прямого еволюційного попередника. Немає однозначної відповіді, коли наші пращури розпорошилися по Африці. Ми знаємо, що Homo erectus були в Азії понад мільйон років тому, але багато хто вважає, що ніхто із сучасних людей не є нащадком тих перших мігрантів і що всі існуючі нині люди є нащадками другого, більш наближеного в часі виходу Homo sapiens з Африки33.

Коли б не стався вихід, очевидно, що в людей був час пристосуватися до неафриканських умов. Люди в Арктиці різняться від тропічних. На півночі ми втратили чорну пігментацію, що ймовірно була в наших африканських пращурів. У наших біохімічних процесів був час на створення розмаїття відповідно до раціону. Деякі народи, мабуть, ті, хто мав традицію скотарства, зберігають у дорослому віці здатність перетравлювати молоко. В інших народів його можуть перетравлювати лише діти, а дорослі потерпають від стану під назвою непереносимість лактози. Ймовірно, розбіжності розвинулися в культурно визначених середовищах. Якщо природний добір мав час змінити наші тіла відтоді, як ми покинули Африку, він мав би час і для зміни наших мізків та цінності. Тож ми не конче мусимо приділяти всю увагу безпосередньо африканським особливостям СЕА. Однак рід Homo провів дев’ять десятих свого часу в Африці, і гомініди там провели 99 % часу, тож, оскільки наші цінності успадковані від пращурів, можемо очікувати суттєвого африканського впливу.

Різноманітні дослідники, особливо Гордон Оріанс в Університеті Вашинґтона, досліджували естетичні преференції для різних типів ландшафту. Які середовища ми прагнемо відтворити в наших садах? Садівники намагаються поєднати місця, що ми вважаємо привабливими, з тими місцинами, на які наші дикі предки натрапляли, коли кочівниками мандрували від стоянки до стоянки в СЕА. Приміром, нам мають подобатися акації чи інші дерева, на них схожі. Нам більше подобаються краєвиди, де дерева низькі та ростуть де-не-де, а не густі ліси чи пустелі, бо такі ландшафти містять небезпеку.

Здається, є причини таким роботам не дуже довіряти. Загальний скепсис через те, що все так складно чи зарозуміло, неначе вподобання щодо краєвиду може бути записане в генах, має менше підстав. З іншого боку, немає нічого неправдоподібного в тім, що такі цінності успадкуються. І знову ж таки, на думку спадає паралель із сексуальністю. Сам статевий акт, якщо ми безпристрасно на нього подивимося, дія досить химерна. Припущення, що можуть бути гени «для» насолоди від цього з виду безглуздого акту ритмічних введень і виймань, може здатися марним до крайнощів. Але воно неминуче, якщо ми погодимося з тим, що сексуальне бажання розвинулося завдяки дарвінівській селекції. Вона не могла б діяти, якби не було генів, які можна добирати. І оскільки ми можемо успадкувати гени для задоволення від введень пеніса, то немає нічого неможливого за своєю сутністю в припущенні можливості успадкувати гени для захоплення певними краєвидами, задоволення від певної музики, огиди до смаку манго чи чогось іншого.

Страх висоти, такий частий у снах про падіння, проявляється в запамороченні. Він може бути цілком природним для видів, що проводять багато часу на деревах, як то робили наші пращури. Страх павуків і скорпіонів може бути корисним, якщо він запрограмований у будь-який африканський вид. Якщо вам сняться жахіття про змій, можливо, ці сни не про символічні фалоси, а про справжніх гадів. Біологи відмічають, що фобії зазвичай проявляються щодо павуків і змій, і практично ніколи — щодо лампочок чи автомобілів. Хоча в нашому обмеженому урбаністичному світі змії та павуки більше не становлять джерело небезпеки, а лампочки й автомобілі — так.

Неймовірно важко переконати водія їхати в тумані повільніше чи тримати дистанцію при русі на великій швидкості. Економіст Армен Алчян дотепно запропонував прибрати ремені безпеки й змусити всіх встановити на всіх автомобілях гострий шип, котрий стирчав би з керма, спрямований водієві в серце. Я вважаю це дуже переконливим, може, через атавістичні міркування, не знаю. А ще дуже переконливим є такий обрахунок. Якщо машина, що їде зі швидкістю 130 км/год, раптом врізається і спиняється, це еквівалентно удару об землю при падінні з високої будівлі. Інакше кажучи, коли ви швидко їдете, це наче ви звисаєте з даху височенного будинку на мотузці, достатньо тонкій, щоб порватися з такою ж імовірністю, як у разі, коли водій поруч утне щось справді безглузде. Я не знаю практично нікого, хто міг би безтурботно сидіти на підвіконні хмарочоса, і знайомий з кількома людьми, хто справді насолоджується стрибками з мосту на мотузці. Хоча практично всі їздять автомагістралями на великій швидкості, навіть коли чітко розуміють усі небезпеки, на які наражаються. Я гадаю, що цілком імовірно, що ми генетично запрограмовані боятися висоти чи гострих кутів, але нам слід навчитися (оскільки ми не вправні в цьому) їзди на великій швидкості.

Соціальні навички, такі як сміх, плач, релігія чи ймовірнісне уникання інцесту, універсальні з-поміж народів і, схоже, були ще в наших спільних пращурів. Ганс Гасс та Іренеус Ейбл-Ейбесфельд мандрували світом і потайки знімали на відео вирази обличчя людей. Вони виснували, що є міжкультурні універсальні способи фліртувати та лякати за допомогою досить складного асортименту виразів обличчя. Вони зняли дитину, що народилася сліпою, але її усмішка та інші вирази обличчя були нормальні, хоч вона ніколи не бачила інших облич.

Діти, вочевидь, мають більш розвинене почуття вродженої справедливості, тому «нечесно» — це один із перших висловів, що вилітають з вуст невдоволеної дитини. Це не ствердження, що почуття справедливості записане в наших генах. Але це щось на кшталт посмішки сліпої дитини. Воно доречне в усіх культурах, по всьому світові, містить ті самі ідеї природної справедливості. Але є бентежні відмінності. Більшість людей на цій лекції подумає, що несправедливо наказувати особу за злочини його чи її діда. Хоча є культури, де кровна помста крізь покоління сприймається як належне і як природно справедливе34. Можливо, це передбачає, що почуття природної справедливості досить гнучке та змінне, хоча і в дрібницях.

Продовжимо нашу вікторину про світ наших пращурів у СЕА. Ми маємо причини гадати, що жили вони усталеними групами, у мандрах і пошуках їжі, як сучасні бабуїни, чи, можливо, більш осіло, у поселеннях, як сучасні мисливці-збирачі племені яномамо в джунглях Амазонки. Усталеність групи означає, що особини будуть постійно бачити тих самих осіб довкола все своє життя. Подивімося на це очима Дарвіна й визначмо наслідки для еволюції наших цінностей. Зокрема, це може допомогти нам збагнути, чому, з погляду егоїстичних генів, ми такі абсурдно чемні одне з одним.

Це не настільки безглуздо, як може здатися на перший погляд. Гени можуть бути егоїстичними, але це зовсім не означає, що окремі особини мусять бути жорсткими та егоїстичними. Суттєва місія доктрини егоїстичних генів — пояснити, яким чином егоїзм на рівні генів спричинює альтруїзм на рівні окремого організму. Але це приховує в альтруїзмі замаскований егоїзм: по-перше, альтруїзм стосовно родичів (непотизм); по-друге, переваги з розрахунком на відплату (ти допомагаєш мені, і я тобі згодом відплачу).

Ось так наше припущення про життя в поселеннях чи племінних групах може стати в пригоді у два способи. По-перше, до певної міри мало відбуватися кровозмішення (інбридинг), що відстоював мій колега В. Д. Гамільтон. Хоча, як багато хто із ссавців, люди стають на шлях боротьби з кровозмішенням, однаково сусідні племена часто говорять взаємно незрозумілими мовами та мають несумісні релігії, що неминуче обмежує широкі схрещування (аутбридинг). Коли Гамільтон оцінював показники низького рівня міграції між поселеннями, він вирахував очікувані рівні генетичної подібності всередині племені, порівняно з такими між племенами. Виходячи з імовірних припущень, він зробив висновок, що люди з одного поселення можуть бути мало не братами, порівняно з чужинцями із сусідніх поселень.

Такі умови в СЕА схиляють до ксенофобії: «не будь люб’язним із чужинцями з іншого поселення, бо ймовірно вони не мають із тобою спільних генів». І навпаки, надто просто припустити, що природний добір у племінних селищах неодмінно сприятиме загальному альтруїзму: «Будь милим з усіма, бо будь-який стрічний імовірно може мати з тобою спільні гени загального альтруїзму»35. Але тут можуть бути додаткові умови, за яких це так і буде, що й було висновком Гамільтона.

Інший наслідок структури поселень випливає з теорії взаємного альтруїзму, який отримав поштовх 1984 року після виходу книжки Роберта Аксельрода Еvolution of Cooperation («Еволюція співпраці»). Аксельрод узяв теорію ігор, зокрема, дилему ув’язненого, та, за сприяння Гамільтона36, поміркував над нею в еволюційному ключі, з використанням простих, але вигадливих комп’ютерних моделей. Його робота набула популярності, і я не описуватиму її в подробицях, проте наведу кілька доречних висновків.

В еволюційному світі егоїстичних за своєю суттю створінь особини, що налагодили співпрацю, з більшою імовірністю будуть багаті. Співпраця основана не на безладній довірі, а на миттєвому виявленні та покаранні за порушення. Аксельрод придумав міру (показник), «тінь майбутнього», для середньої ймовірності продовження спілкування людей у майбутньому. Якщо тінь коротка, тобто особу важко якимось чином ідентифікувати, шанси для встановлення взаємодовіри мізерні, і загальні порушення стають правилом. Якщо тінь майбутнього довга, то скоріш за все, розвинуться взаємини з початковою довірою, стримані підозрами зради. Таке має бути й у разі СЕА, якщо наші припущення щодо племінних поселень чи кочових груп правильні. Тож ми можемо сподіватися в нас самих знайти схильність до так званої підозріливої довіри, глибоко в нас укоріненої.

Також можемо сподіватися знайти спеціалізацію ділянок нашого мозку для обчислення боргів і виплат, для пам’яті, хто винен, що і кому, для задоволення від виграшу (і, мабуть, ще більше для смутку в разі програшу) і для вже згаданого почуття природної справедливості.

Аксельрод вирішив застосувати свою версію теорії ігор до особливого випадку, коли до людей ставляться упереджено підозріливо. Уявіть, що популяція поділяється на два типи: умовно кажучи, червоні та зелені.

Аксельрод зробив висновок, що за правдоподібних умов еволюційно стабільною буде така стратегія: «Якщо ти червоний, то будь хорошим із червоними, але поганим із зеленими. Якщо ти зелений, то дружи із зеленими й ворогуй з червоними». Це спрацьовуватиме, що б не стояло за червоністю чи зеленкуватістю, на які б два типи не поділялися особи. Якщо ми накладемо на це вже згадану підозріливу довіру, годі дивуватися такій дискримінації.

Чому можуть відповідати «червоні» і «зелені» в реальному житті? Ймовірно, одне плем’я проти іншого. Через іншу теорію ми дійшли такого ж висновку, що й Гамільтон з обрахунками кровозмішення. Тож «модель поселення» приводить нас двома геть різними теоретичними шляхами до передбачення внутрішньо групового альтруїзму, який вдається до хитрощів і схильності до ксенофобії.

Йдемо далі. Егоїстичні гени — це не свідома маленька рушійна сила, яка ухвалює рішення на свою користь у майбутньому. Гени, що вижили, — це ті, що запрограмовані мізками пращурів з їхніми правилами життя, діями, що мали наслідки за умов проживання пращурів і сприяли виживанню та розмноженню. Наше сучасне урбаністичне середовище дуже різниться, але не можна очікувати, що гени підлаштуються — у повільного процесу природного добору не було часу надолужити. І ті самі правила життя діють, наче нічого не змінилося.

З погляду егоїстичних генів, це помилка, на кшталт нашої любові до цукру, яка в сучасному світі, де цукор більше не дефіцит, псує зуби. Подібні помилки цілком очікувані. Можливо, коли ви на вулиці жалієте жебрака і допомагаєте йому, інструменти дарвінівських правил життя племінного минулого, коли життя було інакшим, дають осічку. Я вагався щодо вислову «давати осічку» в суто дарвінівському сенсі, а не як вираження моїх власних цінностей.

І цього достатньо, але, мабуть, доброта — це щось більше. Багато хто з нас здається щедрим поза межами «замаскованого егоїзму», навіть якщо уявити, що колись ми жили в близькоспоріднених групах, що все життя чекали на відплату. Якби я жив у такому світі, я неодмінно створив би собі репутацію людини, якій можна довіряти і не боятися від мене зради. Як сказав мій колега Метт Рідлі у своїй захопливій книжці The Origins of Virtue («Походження доброчесності»): «Тепер раптом з’явився новий могутній привід бути милими: щоб переконати людей бавитися з тобою». Він наводить експериментальні дані економіста Роберта Франка: люди в кімнаті, повній незнайомців, швидко вираховують, кому можна довіряти і хто ймовірно не дотримається договору. Та навіть це є замаскованим егоїзмом. Наступне твердження, мабуть, про інше.

Гадаю, що у тваринному царстві ми вправно користуємося дорогоцінним даром передбачення. Усупереч поширеним непорозумінням, у природного добору немає цього дару. Він не може його мати, бо ДНК — це всього-на-всього молекула, і молекули не думають. Якби вони думали, то збагнули б небезпеку контрацепції й давно ще припинили це. Але мозок — то інша річ. Великий мозок може прокрутити всі гіпотетичні сценарії в уяві та передбачити наслідки всіх альтернативних дій. Якщо я зроблю те і се, то невдовзі буду у виграші. Та якщо я зроблю так чи інакше, то хоч і муситиму почекати на винагороду, але свого часу мені прийде відплата у стократ.

Звичайна еволюція шляхом природного добору не зважає на хоч яку там могутню силу технічного покращення37.

Наш мозок наділений здатністю ставити цілі та мати мету. Спершу метою було винятково виживання генів: короткострокова мета — вбити буйвола, знайти нове джерело, розпалити вогонь тощо. Усе ж, заради виживання генів, ці цілі були якомога більш гнучкі. У мозку розвивалися нові механізми, здатні розбудувати в кожній цілі ієрархію під цілями, яку можна перепрограмувати.

Один із них, образне планування майбутнього, був корисний передусім (з погляду генів), та воно вийшло з-під контролю. Такий великий мозок, як наш, я вже казав, може активно повставати проти диктатури природно дібраних генів, що їх і створили. За допомогою мови, іншого унікального дару, що прокачав людський мозок, ми можемо змовитися і вигадати політичні інституції, системи права і справедливості, оподаткування, врегулювання, суспільного добробуту, благодійності та піклування про незахищені групи. Ми можемо створювати власні цінності. Природний добір підключається до цього згодом, створюючи мозок, здатний вирости великим. З погляду егоїстичних генів, наші мізки з їхніми новими властивостями ведуть уперед, і моя власна система цінностей вважає це суто позитивним знаком.

Тиранія текстів

Я вже усунув одне з джерел скепсису щодо свого зауваження про повстання проти егоїстичних генів. Радикальні науковці лівого крила хибно розуміють картезіанський дуалізм. Із релігійних джерел походить скепсис іншого штибу. І знову ж таки, релігійні критики кажуть мені щось подібне. Закликаючи до зброї проти тиранії егоїстичних генів, чим ви плануєте їх замінити? Це все добре: сидіти за столом з нашими великими мізками й легко передбачати майбутнє, але як нам узгодити набір цінностей, як вирішити, що добре, а що — погане? А що робити, як хтось за столом почне відстоювати канібалізм як розв’язання проблеми скорочення джерел білка, до якої рішучої аргументації слід нам вдатися, щоб його відмовити? Чи ми не збираємося засісти в інформаційному вакуумі, де немає писаних правил і можна робити що завгодно? Навіть як ви не вірите в існування того, про що каже релігія, чи потрібна вона нам як джерело вичерпних цінностей?

Це складна проблема. Я гадаю, що ми в етичному вакуумі, і я маю на увазі всіх нас. Якщо уявний адвокат канібалізму старанно підрахував усі випадки смертей на дорогах, він міг би претендувати навіть на моральну перевагу над тими, хто вбиває тварин, щоб їх з’їсти. Утім є й міцні контраргументи. Наприклад, «горе родичів» властиве саме людям, порівняно з іншими видами; та чи можна піти слизькою стежкою аргументації, приміром такої: «якщо ми почнемо їсти людей, що померли в автокатастрофах, то це буде кроком до….» тощо.

Тож я не спрощую складного. Але я скажу, що ми тепер не гірші, ніж тоді, коли покладалися на давні тексти; і це я ще м’яко висловлюся. Моральний вакуум, у якому ми опинилися, завжди існував, навіть коли ми цього не розуміли. Релігійні люди цілком і повністю призвичаєні добирати та підшукувати ті священні тексти, яким вони покоряться і які відхилять. У сучасній юдео-християнській Біблії є уривки, яких жоден сучасний християнин чи юдей не сприймає. Історія про те, як Ісак ледве уникнув жертвоприношення своїм батьком Авраамом, вражає нас, сучасних, як сюжет про насильство до дітей, читаємо ми її символічно чи буквально.

Апетит Єгови до запаху смаженого м’яса не знайде підтримки в сучасних людей. У розділі 11 Книги Суддів Єфта дав Богові обітницю: якщо Бог гарантує йому перемогу над Аммоновими синами, «то хто б не вийшов із дверей моєї хати мені назустріч, коли повертатимусь побідно від синів Аммона, той буде Господеві, і я принесу його на всепалення». Доля повернулася так, що жертвою мусила стати донька Єфти, його єдина дитина. Звісно, він порвав на собі одяг, але нічого не вдієш, а його донька шляхетно погодилася стати жертвою. Вона лише запитала, чи може вона піти в гори на два місяці оплакати свою юність. По закінченню цього терміну Єфта заколов доньку і спалив на багатті, майже як Авраам мав вчинити зі своїм сином. Бог і пальцем не ворухнув, щоб цьому завадити.

Багато з того, що ми читаємо про Єгову, заважає побачити в ньому приклад для наслідування, вважаємо ми його справжнім чи вигаданим персонажем. Біблія змальовує його ревнивим, заздрісним, мстивим, злобним, вередливим, позбавленим почуття гумору і жорстоким38. За сучасними уявленнями, він був сексистом і підбурював до расової ворожнечі. Коли Єгова «вщент знищив все, що було в місті, чоловіків і жінок, малих і старих, волів і віслюків, лезом меча», ви можете поцікавитися, чим мешканці Єрихона заслужили таку жахливу долю. Відповідь прямолінійна до моторошності: вони чужого коліна. Господь обіцяв землю дітям Ізраїлевим, і корінний народ заважав.

У містах же тих народів, які Господь, Бог твій, хоче тобі дати в посідання, не зоставиш ні одної душі живої; їх мусиш приректи на цілковите знищення, отих хеттитів, аморіїв, ханаанян, перізіїв, хіввіїв та євусіїв, як заповідав Господь, Бог твій39.

Звісно, тут я жахливо несправедливий. Історик не має права судити одну епоху за стандартами іншої. Але це достеменно те, що я роблю. Ви не можете робити і те, і те. Якщо ви відстоюєте право шукати з Біблії гарні цитати, але заплющуєте очі на огидні, ви зрадили справі. Ви визнали, що не черпаєте цінності зі стародавньої та життєдайної священної книги. Ви, вочевидь, черпаєте цінності з якогось сучасного джерела, з якогось сьогоденного ліберального консенсусу, чи що там. Інакше за яким критерієм ви добирали гарні цитати Біблії та відкидали, скажімо, чітку настанову з Второзаконня забивати камінням дівчину, що втратила цноту?

Хай звідки б походив сучасний ліберальний консенсус, я збираюся опертися на нього, коли відверто відкидаю авторитет мого давнього тексту, ДНК, так само, як ви на нього спираєтеся, коли вочевидь відрікаєтеся від ваших, явно новіших, людських писань. Ми можемо сісти разом і пропрацювати ті цінності, яким ми хочемо слідувати. Чи ми ведемо мову про пергаментні сувої, яким чотири тисячі років, чи про ДНК, якій чотири тисячі мільйонів років, ми мусимо відкинути тиранію текстів геть.

Післяслово

Хоча це не мій обов’язок казати, як релігійні люди знаходять сучасний консенсус, коли вирішують, які тексти в Біблії хороші, а які — жахливі, однак тут виринає напрочуд цікаве питання. Звідки походять наші цінності ХХІ століття, протиставлені відносно огидним цінностям ранніх століть? Що змінилося настільки, що якщо «жіноче виборче право» в 1920-х роках було зухвалою радикальною ідеєю, яка виводила людей на вулиці, то сьогодні заборона жінці голосувати вважається очевидною наругою? Якщо озирнутися на минулі століття, то The Better Angels of our Nature («Найкращі янголи нашої природи») Стівена Пінкера і The Moral Arc («Моральна дуга») Майкл Шермера засвідчують невблаганне покращення наших цінностей. Покращення за чиїми стандартами? За стандартами сучасних часів, авжеж. Це шлях пояснення хоч і по колу, та не по порочному.

Згадайте работоргівлю, вбивства заради забави в римському Колізеї, роздирання ведмедями, спалювання живцем, ставлення до в’язнів, зокрема військовополонених, до підписання Женевської конвенції. Подумайте про добробут і зіставте бомбардування міст у 1940 році й факт, що сучасні повітряні сили мусять вибачатися, коли випадково влучають у цивільні об’єкти. Моральна дуга йде якимось непередбачуваним зиґзаґом, але один напрямок безпомилково задає тренд: хай що б зумовлювало зміни, це не релігія. Але що це було? «Щось у повітрі»? Це звучить містично, але це можна висловити більш помірковано. Я порівняю цей процес із законом Мура, який стверджує, що потужність комп’ютерів суттєво зростає впродовж десятиліття, хоча невідомо чому. Гаразд, загалом це логічно, але ніяк не збагнемо, чому це так спрацьовує (на логарифмічній шкалі виходить пряма лінія). Із певних причин покращення в обладнанні та програмному забезпеченні, сукупні ефекти різних покращень у дрібницях самі по собі, у різних компаніях у різних кутках світу — усе це спрацювало на закон Мура. Який тренд спричинює зсув морального духу часу в один бік, хоч і нерівною траєкторією? Знову ж таки, не мій обов’язок їх перелічувати, та я спробую вгадати, що це певне поєднання таких речей:

законних рішень судів;

промов під час виборів у парламенти та конгреси;

лекцій, статей і книжок, написаних філософами моралі й права;

журналістських матеріалів та статей на перших шпальтах газет;

щоденних розмов на проханих вечерях і в пабах, на радіо і телебаченні.

Це підводить нас до наступного питання. Куди приведе моральна дуга через десятиліття й століття? Можете собі уявити щось, що ми сприймаємо як належне 2017 року, але майбутні покоління ставитимуться до цього з відразою, як ми нині сприймаємо работоргівлю чи залізничні перевезення до Бельзена та Бухенвальда? Не думаю, що потрібна багата уява, щоби здогадатися принаймні щодо одного кандидата. Чи не ввижаються вам мимоволі крізь вентиляційні отвори вагонів, що прямують до Бельзена, сповнені страху очі приречених?

1 Оксфордські лекції Amnesty (The Oxford Amnesty Lectures) — це щорічні серії лекцій, які відбуваються в Шелдонському театрі за підтримки Amnesty International. Щороку тексти лекцій публікуються окремим виданням за редакцією викладача Оксфорду. У 1997 році організатором та редактором був Вес Вільямс, і він обрав тему «Цінності науки». Серед лекторів були Деніел Деннетт, Ніколас Гамфрі, Джордж Монбіо та Джонатан Рі. Моя була друга із семи, і її текст наводиться тут.

2 Якби провокаційна книжка Сема Гарріса The Moral Landscape («Моральний ландшафт») вийшла тоді ж, коли і лекція, я прибрав би слово «рішуче». Гарріс переконує, що буде збоченням спростовувати аморальність дій, які, наприклад, змушують страждати, і що наука може відігравати ключову роль у викриванні таких речей. Варто зазначити, це поширене явище – ставити факти, які можна довести, вище за індивідуальні цінності. (Повну інформацію про книжки, згадані в тексті та примітках, шукайте в бібліографії в кінці книжки).

3 Мені до вподоби, як це каже Стів Ґулд. «У науці “факт” може означати лише “настільки підтверджений, що буде дивним не переконатися в цьому остаточно. Приміром, коли завтра зростуть ціни на яблука, на підтвердження цього не варто марнувати час у лабораторії з фізики” (есей Evolution as fact and theory («Еволюція як факт і теорія») зі збірки Hen’s Teeth and Horse’s Toes («Курячі зуби та конячі пальці»)).

4 Звання професора із «жіночих студій» подекуди видають за вшанування «жіночих шляхів пізнання», наче вони відмінні, ба навіть кращі за логічні та наукові шляхи пізнання. Стівен Пінкер слушно завважив, що таке жінок ображає.

5 Цит. з книжки Карла Саґана «Світ, повний демонів». Див. також у Пола Ґросса та Нормана Левітта, Higher Superstition («Найвищий забобон») – збірку, від якої холоне кров. Авторам справедливо закидають поширення лютих нісенітниць, зокрема, про «Культурний конструктивізм», «Афроцентричну науку», «Феміністичну алгебру» та «Наукові студії», а також не забувайте про бентежну заяву Сандри Гардінг, буцім «Математичні начала натуральної філософії» Ньютона — це «посібник зі зґвалтування».

6 Звісно, це сказав Вінстон Черчилль.

7 Карл Саґан помер 20 грудня 1996 року. — Прим. пер.

8 Я поєднав його фразу з відомими словами шекспірівського Макбета в заголовку моїх мемуарів, Breif Candle in the Dark («Куца свічка в темряві»).

9 Таке часто трапляється. Якось я спілкувався з адвокаткою, молодою жінкою з високими ідеалами, що спеціалізувалася на кримінальних провадженнях. Вона висловила задоволення з приводу того, що найнятий нею детектив знайшов свідчення, які виправдовували її клієнта, звинуваченого у вбивстві. Я привітав її, та поставив очевидне запитання: а що, як вона здобула б свідчення його однозначної провини? Вона без вагань сказала, що приховала б ці докази. Нехай правосуддя їх шукає. Не знайдуть — самі дурні. Вона, вочевидь, багаторазово стикалася в розмовах із неюристами з такою обуреною реакцією, як моя, і я не звинувачую її в тому, що вона змінила теми розмови, а не продовжила суперечку.

10 Я вважав за потрібне почати свою книжку Extended Phenotype («Розширений фенотип») із зізнання в тому, що це справа «безсоромної пропаганди». Той факт, що мені знадобилося слово «безсоромний», свідчить про мої погляди на цінності науки. За що в «безсоромності» своєї діяльності юристові вибачатися перед суддею? Відстоювання інтересів, адвокатство, фанатична оборона – це те, чого юристи бездоганно навчені й за що їм немало платять. А ще є політики, рекламники і маркетологи. Наука, либонь, найчесніша із професій.

11 Я чув історію про лондонського фізика, що пішов тернистим шляхом ухилення від податків, оскільки місцевий коледж рекламував курси астрології. В Австралії професор геології судиться із креаціаністом, бо той стверджує, буцім знайшов Ноїв ковчег. Див. коментар від Пітера Поклі, Daily Telegraph, 23 квітня 1997 року.

12 Я гадаю, важко обґрунтувати фінансування дослідження кореляції між расою та IQ. Я не з тих, хто вважає, що розум не виміряти чи раса — це «небіологічний» «соціальний конструкт» (читайте розкішне спростування цієї думки в роботі виняткового генетика А. Едвардса Human genetic diversity: Lewontin’s fallacy («Людське генетичне різноманіття: помилка Левонтіна»). Та на що вказало б дослідження можливих кореляцій між розумовими здібностями та расою? Безумовно, жодні політичні рішення не базуються на таких дослідженнях. Підозрюю, існувала мета, яку собі ставив Левонтін і з якою я цілком погоджуюся. Втім, як це часто буває в науковців із конкретними політичними поглядами, він вирішив подати свої ідеї як наукові (що хибно), а не як політичні (що було б слушно).

13 Коров’яча губчаста енцефалопатія відома як «коров’ячий сказ». Епідемія в Британії розпочалася 1986 року й здійняла всіх на ноги, частково через подібність цієї хвороби до небезпечного людського недуга, хвороби Крейцфельда — Якоба.

14 Мій улюблений етик і чудовий приклад того, наскільки філософи можуть стати в пригоді, коли вони прагнуть бути зрозумілими й говорять простою мовою, це Джонатан Ґловер. Прочитайте, наприклад, його Causing Death and Saving Lives («Приводячи до смерті й рятуючи життя») 1991 року — книжку настільки далекоглядну, її видали раніше, ніж науковий поступ доклався до її справді актуальності; чи його Нumanity («Людяність»), яка палко звинувачує протилежне. У Choosing Children («Обираючи дітей»), що обговорює майже табуйований предмет євгеніки, Гловер проявляє на теренах щирої етики інтелектуальну сміливість.

15 Джуліан Гакслі редагував збірку власних і дідових творів з етичної тематики під назвою Touchstone for Ethics («Пробний камінь етики»).

16 Його Progress, biological and other («Прогрес біологічний та інший») – перший з есеїв у збірці Biologist, містить фрагменти, що сприймаються за заклик до зброї під гаслами революції: «ми дивимося на еволюційний прилив життя, його найвищу мету, кінцеву мету, завершення, якого він має прагнути. Ця мета – надати нові можливості процесу, який природа провадила мільйони років, увести менш нищівні методи, прискорити його за допомогою усвідомленості, бо в минулому його рухали сліпі несвідомі сили». Уривок наводить нікчемний для мене приклад про «поетичну науку», поетичну в поганому значенні цього слова, а не в хорошому, закладеному в назву моєї книжки «Наука для душі». Збірка есеїв Гакслі глибоко на мене вплинула, коли я читав її в університеті. Нині я менш вражений, і радше поділяю необережно висловлену думку Пітера Медавара, яку я почув: «Проблема Джуліана в тому, що він не розуміє еволюції!».

17 С. Ґулд у Full House пише про це як про прогрес у напрямку пафосної еволюційної вершини людства. Але в моїй критичній рецензії на цю книжку, опублікованій у журналі Evolution (1997), я захищаю «прогрес» там, де він означає еволюційний рух до побудови адаптивної складності, рух, часто зумовлений «гонитвою в озброєнні».

18 Я зазначав те саме, посилаючись на співавтора Роуза — марксиста — Річарда Левонтіна в коментарі до цього есею вище.

19 Дослідження на близнюках – потужний і добре зрозумілий підхід для оцінювання внеску генів у мінливість. Оцініть що-небудь, що вам до вподоби в парі монозиготних близнюків, які, як нам відомо, генетично тотожні. Порівняйте їх подібність (один з одним) із подібністю (одного з одним) двозиготних близнюків (які з меншою ймовірністю, ніж перші, мають спільні гени). Якщо пара монозиготних близнюків суттєвіше взаємоподібна за пару двозиготних близнюків, за розумовими здібностями, наприклад, ви припускаєте, що тут справа в генах. Спостереження за двозиготними близнюками особливо переконливі в тих рідкісних і краще досліджених випадках, коли монозиготних близнюків розділяють при народженні і виховують окремо.

20 Будь-якій урядовій політиці євгеніки і селекції за якоюсь бажаною в країні ознакою, як то швидкість бігу чи розумові здібності, буде значно важче знайти обґрунтування, ніж добровільним діям. У разі екстракорпорального запліднення (ЕКЗ, або «штучне запліднення») в жінки гормонально стимулюють суперовуляцію, і може утворитися до дюжини яйцеклітин. Якісь із них успішно запліднюються в чашці Петрі, і лише два, чи, може, три, ембріони повертають у тіло жінки зі сподіванням, що хоч один «приживеться». Вибір зазвичай випадковий. Позаяк на стадії восьмиклітинного зародка можна без заподіяння шкоди взяти одну клітину і перевірити гени. Це означає, що вибір ембріонів для імплантації може враховувати гени і бути невипадковим. Дехто виступає проти використання такого прийому в доборі, спрямованому проти хореї Гантінгтона, – мовляв, це «негативна євгеніка». Втім багато хто відкине цей підхід як приклад «позитивної євгеніки»: відбір, у чашці Петрі, за музичними здібностями. Скажіть ще, це стане колись можливим. Утім дехто не проти, щоб марнославні батьки віддавали дітей вчитися музики та грати на піаніно. Для цього подвійного стандарту є підстави, але їх слід обговорити. Щонайменше, дуже важливо відрізняти добровільну євгеніку, до якої вдаються окремі батьки, від керованої державою євгеніки, як та, яку брутально запроваджували нацисти.

21 S. Rose, L. J. Kamin and R. C. Lewontin, Not in our Genes («Не в наших генах»). Порядок авторів, що дивно, відмінний від такого в американському виданні, де Роуз і Левонтін помінялися місцями. Моя рецензія на книжку в журналі New Scientist, вип. 105, 1985, с. 59–60 містить нищівну критику, яка невдовзі вилилася і для мене, і для New Scientist у загрозу судового позову. Я не відмовлюся від жодного свого слова.

22 Едвард О. Вілсон, автор книжки Sociobiology («Соціобіологія»).

23 Читайте рецензію, яку багато хто з науковців вважає геніальною, у Деніела Деннетта Elbow Room («Вільний простір»). Деннетт у своїх пізніших працях, як-от Freedom Evolves («Свобода еволюціонує») та From Bacteria to Bach and Back («Від бактерії до Баха і назад»), повернувся до цього питання. Утім не всі науковці та філософи погоджуються з Деннеттовою версією «сумісності». Серед тих, хто не погоджується, – Джері Койн та Сем Гарріс. Після своїх публічних промов я поставав перед лячним запитанням: «Ви вірите у свободу волі?» і часто знаходив прихисток у цитуванні типово дотепної відповіді Крістофера Гітченса: «У мене немає вибору». Що я скажу Роузу та Левонтіну з більшою певністю, це те, що додавання слова «генетика» перед словом «детермінізм» не надає вислову детерміністичності.

24 Лекція «В очікуванні реакції людського життя і мислення на технічний і науковий прогрес» містить довшу цитату із книжки Веллса.

25 Це найбільше теоретичне оцінювання кількості чинних видів, на яке мені довелося натрапити. Справжня кількість невідома і може бути суттєво менша, та якщо ви долучите вимерлі види, вона буде, звісно, більша. Для створення діаграми у вигляді дерева вам знадобиться папір площею завбільшки із шість Мангеттенів. Джеймс Розінделл, до речі, заповзявся написати неймовірну програму OneZoom, що представляє єдине дерево життя як фрактал. Ви можете кружляти над ним на своєму комп’ютері, як над такою собі таксономічною Google Earth, і спускатися вниз до будь-якого виду. OneZoom випустили у співпраці з Яном Вонгом, моїм співавтором у The Ancestor’s Tale («Літопис пращурів»), друге видання якої активно її використовує. Розінделл та Вонг закликають ентузіастів (серед яких і я) підтримати улюблені види й оплатити їх появу на дереві переказом грошей.

26 У ХІX сторіччі не було відсилання до гена, звісно.

27 Хто каже? Здається, ніхто не знає. Є підозра, що, можливо, Ніколас Гамфрі не перевірив правдивості цієї байки. І сам Форд, напевне, ніколи такого не робив. Я цитував байку Гамфрі стільки разів, що мій друг, любитель пожартувати іхтіолог Давід Ноакс, купив і надіслав мені поштою вісь повороту колеса моделі Т Форда, яка, маю сказати, була в незайманому стані і своєю вагою ніби підтверджувала свій завищений запас міцності.

28 Кажуть, що Лоренц, із його гарним шляхетним обличчям і доладною білою бородою (і ми повторюємось), користався своєю схожістю з Богом, коли збирав благодійні внески серед багатих літніх пані.

29 Маріан Стемп-Докінз — авторка праці Animal Suffering («Страждання тварин»), провідна дослідниця предмета, ми з нею обговорювали припущення, що вибіркова селекція такого штибу теоретично може бути розв’язанням етичних проблем інтенсивного розведення тварин. Наприклад, якщо нині кури нещасливі в обмежених умовах кліток, чому б не вивести породу курей, цілком задоволених такими умовами? Вона зазначає, що люди схильні сприймати такі пропозиції з відразою (чи гумором, як у чудовому творі Дуґласа Адамса «Ресторан на краю Всесвіту», де дебеле теля підходить до стола й заявляє, що воно — «страва дня», тож зрозуміло, що це порода, виведена для поїдання). Можливо, така ідея конфліктує з глибоко вкоренілою цінністю людини, ймовірно, із варіантом «вродженої відрази». Зверніть увагу, що це порушує правила відстороненого прагматичного міркування, адже ми не можемо бути певні, що штучний добір справді змінив сприйняття твариною болю, а не — лячно уявити — спосіб її реагування на біль, сприйняття якого лишилося незмінним.

30 У цьому ж дусі я обрав назву «Сорокаразовий шлях до просвітлення» для розділу про еволюцію ока в книжці Climbing Mount Improbable («Сходження на гору неможливостей»). Знадобився цілий розділ, оскільки від часів Вільяма Пейлі око було фаворитом креаціоністів, що шукали застосування «аргументу власного нерозуміння». Навіть Дарвін зізнавався, що еволюція ока йому спершу впадала в очі неправдоподібністю. Але його зізнання виявилося тимчасовими риторичними хитрощами, бо ж він продемонстрував, наскільки просто пояснити його поступову еволюцію. Здається, цілком природним є розвиток ока, бо він ґрунтується на законах оптики. На відміну від мови, про що я і веду в цьому есеї.

31 Це твердження можна оскаржити, залежно від визначення мови тих, хто сперечається. Медоносні бджоли розповідають одна одній із точністю, яку можна виміряти, як далеко є їжа і в якому напрямку відносно сонця. Карликові зелені мартишки мають три різні «слова», залежно від типу загрози: змії, птаха чи леопарда. Я б не називав це мовою, оскільки тут немає рекурсивної, ієрархічної структури, що надає людській мові безмежної гнучкості. Але тільки люди можуть так сказати: «Леопард, що має дитинчат і зазвичай сидить на дереві біля річки, дивлячись на гору, тепер крадеться у високій траві за хижкою начальникового батька». Теоретично немає меж глибині вибудовуваних умовних і прислівникових зворотів, відстеження всіх шарів множинних конструкцій вимагає від мозку роботи обчислювальної техніки. Книжка Стівена Пінкера The Language Instinct («Мовний інстинкт») – чудово виписаний вступ з еволюційним ухилом до цієї теми.

32 Одна з перших книжок з еволюційної психології, розділи якої писали провідні фахівці за редакцією Дж. Барков, Л. Космідес, Дж. Тубі, The Adapted Mind («Пристосована свідомість»). Невдовзі після прочитання цієї лекції з’явилася книжка How the Mind Works («Як працює мозок») Стівена Пінкера. Через незбагненні мені причини еволюційна психологія здіймає палку ворожнечу серед тих, від кого я не чекав. Іноді оскаржують певні погано сплановані чи проведені дослідження, але наявність окремих невдалих прикладів – не причина відкидати цілу наукову дисципліну. Найкращі фахівці еволюційної психології Леда Космідес, Джон Тубі, Стівен Пінкер, Девід Басс, Мартін Делі, покійна Марґо Вілсон та інші – хороші науковці за багатьма критеріями.

33 Сучасні уявлення надають перевагу твердженням, за якими було кілька виходів із Африки. Генетичні свідчення вказують на так званий ефект вузького горлечка пляшки, неначе близько 100 тисяч років тому відбулося тимчасове різке скорочення популяції, з якої пішли всі неафриканці. Ян Вонг у другому виданні The Ancestor’s Tale («Літопис пращура»), де він є моїм співавтором, спромігся використати мій геном. Мій геном був секвенованим з іншою метою для документального телесюжету. Він це зробив, щоб оцінити розмір популяції в різні періоди минулого, і діяв так: порівняв мої гени від матері та батька, і для кожної пари оцінив час, відколи вони «утворили пару», наприклад, розділилися від спільного гена-попередника. Переважна кількість моїх пар генів стали парними (альтернативним алелям) близько 60 тисяч років тому. Це засвідчує, що деякий час 60 тисяч років тому популяція була дуже маленька — це і є «вузьке горлечко пляшки». Ймовірно, саме тоді сталася певна подія, що спричинила вихід з Африки.

34 І санкціоновано вичерпною рольовою моделлю: « <…> Не падатимеш перед ними ниць і не служитимеш їм, бо я Господь, Бог твій, Бог ревнивий, що караю беззаконня батьків на дітях до третього й четвертого покоління тих, хто ненавидять мене» (Вихід 20:5).

35 На лекції не було часу розповісти, чого це так просто. Причина в тому, що односельці навряд чи є вашими найближчими родичами; вони також перші конкуренти за їжу, партнерів та інші ресурси. Задля обрахунку добору родичів, спорідненість обчислюють не як абсолютний показник, а як приріст над базовим показником спорідненості між випадковими членами популяції. У поселенні, де всі тісно переплетені і споріднені, всі доводяться одне одному двоюрідними братами і сестрами. Теорія добору родичів припускає альтруїзм стостовно особин, рідніших, ніж у середньому, коли різниця із середнім незначна. За таких обставин, коли в поселенні живуть самі кузени, теорія добору родичів передбачає ксенофобію стосовно чужинців з інших поселень. Мій колега Алан Ґрафен у журналі Oxford Surveys in Evolutionary Biology (1985) розробив чудову графічну модель, що є найкращим, на мою думку, способом пояснити справжнє значення коефіцієнта спорідненості r, що є самою суттю теорії добору родичів. Багато людей покладаються на поширені пояснення теорії Гамільтона і введені в оману очевидною розбіжністю між значенням r (0,5 для рідних братів і сестер, 0,125 для двоюрідних) і тим фактом, що ми всі маємо понад 90 % спільних генів. Я наводжу нижче приклад цьому у статті «Дванадцять непорозумінь добору найближчих родичів». Геометрична модель Ґрафена справді розкриває питання інтуїтивно, що r — це додаткова спорідненість, що виходить за межі та перевищує базову спорідненість у загальній популяції.

36 У моїй передмові до видання The Evolution of Cooperation (2006 рік, видавництво Penguin) я розповів, як познайомив Аксельрода і Гамільтона. Я досить-таки пишаюся тим, що посприяв їхній плідній співпраці, яка поєднала еволюційну та соціальну теорії.

37 Обожнюю цитувати із цього приводу видатного молекулярного біолога Сідні Бреннера. Він жартома описує наївного біолога, який безпідставно вдається до припущення щодо якогось гена, буцім той ген поширився за кембрійського періоду, бо ж «міг стати в пригоді в крейдовому періоді» (спробуйте уявити, як він каже це із сардонічно-дотепним південноафриканським акцентом і хитро підморгує).

38 У розширеній версії переліку неприємних епітетів, що утворили вступний параграф розділу 2 «Ілюзії Бога», зазнав лихої слави як «поругання». Кожен із цих епітетів підтверджений у писанні, як то було доведено моїм колегою Даном Баркером. Його розкішна книжка God: the most unpleasant character in all fiction («Бог: найнеприємніший літературний персонаж») бере кожен із моїх нетактовних епітетів послідовно й методично підтверджує їх цитатами з Біблії, яку він добре знає, бо колись був проповідником, а нині прозрів.

39 Второзаконня 20: 16—17. Мені сказали, що використання німецького слова Lebensraum (тут – Земля Обітована) є образливим і лицемірним. Та я не міг думати про інше слово, більш доречне і влучне.

Вступитися за науку: відкритий лист принцові Чарльзу40

Ваша Королівська Високосте,

Ваша Рейтівська лекція41 мене засмутила. Я глибоко поділяв Ваші цілі та захоплювався Вашою щирістю. Та Ваша ворожість до науки більше не слугує тим цілям, і Ваше прийняття недоладної плутанини взаємовиключних речей знищує повагу, на яку Ви, я гадаю, заслуговуєте. Не пригадую, хто сказав42: «Безумовно, ми маємо мати широкі погляди, але не настільки широкі, щоб мозок випадав».

Придивімося до альтернативних філософій, яким Ви надаєте перевагу замість наукового мислення. У першу чергу, це інтуїція, мудрість серця «що струменить, як легіт крізь листя». На жаль, це залежить від того, чию інтуїцію Ви оберете. Коли цілі (якщо не методи) позбавлені зацікавленості, то Ваша інтуїція збігається з моєю. Я всім серцем поділяю Ваші цілі довгострокового служіння нашій планеті з її розмаїтою і складною біосферою43.

Та як щодо інстинктивної мудрості темної душі Саддама Хусейна44? Чого був вартий вагнерівський вітер у червивому Гітлеровому листі? Йоркширський різник чув у голові божественні голоси, що закликали його до вбивств. Як нам визначити, чиї інтуїтивні внутрішні голоси варті уваги?

Важливо зазначити, що це не дилема, яку наука має вирішити. Моє власне пристрасне побоювання щодо управління світом таке ж емоційне, як Ваше. Але там, де я дозволяю почуттям впливати на мої цілі, коли доходить до вибору кращого методу їх досягнення, я краще подумав би, ніж відчув. І мислення в цьому разі означає мислення наукове. Немає методу ефективніше. Якби був, наука ним користувалася б.

Далі, сер, я гадаю, Ви перебільшили ідею природності «традиційного» чи «органічного» сільського господарства. Вони завжди були не природні. Наш вид почав відступати від природного способу життя мисливців-збирачів не давніше, ніж десять тисяч років тому. Це короткий період, якщо міряти часовою шкалою еволюції.

Пшениця, навіть цільна і з висівками, — це не природна їжа для Homo sapiens. І молоко також, хіба що для дітей. Майже кожен кусень нашої їжі генетично модифікований — правду кажучи, переважно завдяки штучній селекції, а не штучним мутаціям, та результат той самий. Пшеничне зерно — це генетично змінене зернятко трави, так само, як і пекінес — це генетично змінений вовк. Гра в Бога? Ми граємо в Бога століттями!

Великий безіменний натовп, у якому ми вируємо, почався з сільськогосподарської революції, і без неї вижила б лише невеличка частка нині живих. Наша велика чисельність — це витвір сільського господарства (технологій та медицини). Це значно неприродніше, ніж методи обмеження зростання населення, прокляті папою як неприродні. До вподоби Вам це чи ні, ми застрягли в сільському господарстві, і воно все — не природне.

Чи це значить, що не треба обирати між різними типами сільського господарства, коли мова йде про сталість добробуту планети? Звісно, що ні. Деякі типи більш руйнівні, ніж інші, але не треба вдаватися до «природи» чи «інстинктів», щоби вирішити, які саме. Слід вивчити докази, тверезо і помірковано, тобто науково. Вирубування і спалення (так збіглося, що немає методів, ближчих до традиційних, ніж вони) руйнують наші прадавні ліси. Надмірний випас (знову ж таки, широко вживаний у «традиційних» культурах) спричиняє ерозії ґрунтів і перетворює родючі пасовиська на пустелю. Для нашого сучасного племені монокультура, підживлена розпиленими добривами та трунками, погана для майбутнього; невиправдане використання антибіотиків для покращення росту тварин — ще гірше.

За збігом обставин, одним із бентежних моментів істеричного протистояння можливим ризикам від генетично модифікованих рослин є те, що воно відволікає увагу від справжніх, зрозумілих небезпек, що здебільшого лишаються поза увагою. Еволюцію стійких до антибіотиків штамів бактерій могла б передбачити дарвінівська сила ще з моменту відкриття антибіотиків. На жаль, застережливі голоси були надто тихі і потонули в галасливій какофонії: «ГМО! ГМО! ГМО! ГМО!». Ба більше, як я й очікував, зловісні пророцтва про жахіття ГМО не виправдалися, і відчуття полегшення може тепер вилитися у відсутність переживань через справжні ризики. Вам не здається, що нинішнє голосіння через ГМО — це як у тій байці, коли кричать «Вовки! Вовки!» просто так? Навіть якби сільське господарство було природним, навіть якби ми могли розробити щось на кшталт інстинктивного зв’язку з природними явищами, чи була б природа хорошим прикладом для наслідування? Тут слід добре поміркувати. У певному сенсі екосистеми збалансовані та гармонійні, а їхні постійні види стають взаємозалежними. Це одна з причин злочинної жадоби корпорацій, що руйнують тропічні ліси.

З іншого боку, слід усвідомлювати найпоширеніші непорозуміння дарвінізму. Теннісон написав раніше за Дарвіна, і схопив суть: у Природи справді криваві зуби й дзьоб. Більше, ніж нам хотілося б думати, природний добір працює з кожним видом, і йому не до вподоби довготривале опікування (як планетою). Йому до вподоби миттєві виграші. Лісоруби, китобої та інші пройдисвіти марно тратять майбутнє заради сьогоденної жадоби, і роблять лише те, що дикі створіння робили три мільярди років.

Не дивно, що Т. Гакслі, нападник на дарвінізм, заснував свою етику на запереченні останнього. Мова не про заперечення дарвінізму як науки, звісно, бо ж ви не можете заперечувати правду. Але сам факт істинності дарвінізму робить для нас ще важливішою боротьбу проти природно егоїстичних і експлуататорських тенденцій. Нам це до снаги. Можливо, жоден інший вид тварин чи рослин не впорається. А ми можемо, оскільки наш мозок (імовірно, даний нам природним добором через короткострокові дарвінівські вигоди) достатньо великий, щоб зазирнути в майбутнє і окреслити план наслідків. Природний добір як робот, що може дертися лише вгору, навіть якщо застрягне на крихітному горбочку. Немає механізму, щоби спуститися, обійти високу гору з іншого боку. Немає у природи дару бачити наперед, немає механізму попередити про те, що теперішні егоїстичні гени ведуть до загибелі виду. І справді, 99 % усіх видів, що коли-небудь жили, вимерли.

Людський мозок, можливо, унікальний у всій еволюційній історії, може обійти гору, спланувати шлях якомога далі від загибелі, до далекого високогір’я. Довгострокове планування, а значить — і можливість керування, це щось неймовірно нове для планети, навіть чужинне. Воно існує лише в наших головах. Майбутнє — це новітній винахід еволюції. Воно дорогоцінне. Воно крихке. Ми мусимо застосувати всю нашу наукову винахідливість, аби захистити його. Це може звучати парадоксально, але якщо ми хочемо зберегти планету для майбутнього, передусім нам слід припинити питати порад у природи. Природа — це недалекоглядна дарвінівська шукачка вигід. Дарвін сам казав: «Яку книжку міг би написати капелан диявола45 про цю недолугу, марнотратну, невмілу, ницу і жахливо жорстоку працю природи».

Звісно, звучить похмуро, але ніхто не каже, що правда мусить бути життєрадісною. Немає чого страчувати вісника — науку — як немає сенсу надавати перевагу альтернативному погляду на світ лише тому, що це дарує більше комфорту. У будь-якому разі, наука не похмура. А ще — не зарозумілий всезнайко. Кожен науковець, гідний свого звання, застереже Вас цитатою Сократа: «Мудрість — це знання того, що ти не знаєш». Що ще зрушує нас пізнавати? Що ж до мене, сер, то найбільше мене засмучує те, як багато Ви втратите, якщо відвернетеся від науки. Я прагнув написати про поетичні дива науки сам46, але можна я дозволю собі презентувати Вам книжку іншого автора? Це «Світ, повний демонів» покійного Карла Саґана. Звертаю Вашу увагу на її підназву: «Наука як свічка у пітьмі».

Післяслово

Я мав би зазначити в листі до принца Чарльза одну важливу річ — принцип застереження. Він, безумовно, має слушність, коли мова йде про неперевірені нові технології, і ми маємо схилитися в бік усталених, бо не знаємо, які будуть наслідки, особливо коли на кону далеке майбутнє. Принцип застереження проводить сімома колами пекла всіх потрібних етапів і процедур, перш ніж начебто перспективні ліки проти раку будуть затверджені для загального використання. Такі протиризикові заходи можуть бути до смішного складними, коли пацієнти, які стоять однією ногою в могилі, не мають доступу до експериментальних ліків, що могли б зберегти їм життя, але мусять ще бути сертифіковані як «безпечні». Пацієнти в передсмертному стані інакше розуміють «безпеку». Утім важко заперечити мудрість принципу застереження, коли він помірковано врівноважений із потужними перевагами інновацій.

У промові про принцип застереження прошу вибачити мені за відступ у сучасну політику. Зазвичай я противник сором’язливого обговорення злоби дня, щоб майбутні перевидання книжки не видавалися анахронічними. Чудові в майже усіх сенсах роботи Джона Голдейна і Ланселота Гоґбена 1930-х років псують політичні дотепи, незбагненність яких нині ріже око. На жаль, відлуння останніх двох політичних подій 2016 року — голосування в Британії про вихід із Євросоюзу і відмови Америки від участі в угодах щодо кліматичних змін — не скоро застаріють. Тож, без перепрошення, я поговорю про політику 2016 року.

У 2016 році прем’єр-міністр Девід Кемерон поступився під тиском членів парламенту, влаштувавши референдум щодо членства Британії в Євросоюзі. Це було питання неосяжної складності й передбачало економічні наслідки, повний обсяг яких став очевидним лише рік по тому, коли марнотратно найняли ораву юристів та держслужбовців, щоб дати раду з управлінським і юридичним навантаженням. Якщо і були колись такі тривалі дебати, обтяжені порадами висококваліфікованих експертів урядові обговорення, то ще в часи вступу до ЄС. Чи існувало питання, менш придатне для єдиного всенародного рішення? А все ж таки, політики нам сказали не вірити експертам («Ви голосуєте, тож ви і є експерти»). Хоча політики, либонь, хочуть, щоби їх оперував хірург, а літаком керував пілот. Тож рішення ухвалили неексперти, люди, як я, навіть люди, чиї мотиви на голосуванні були такі: «Зрештою, непогано щось поміняти» і «Мені до вподоби старий синій паспорт, а не бордовий». Заради короткотермінових політичних маневрів у своїй партії, Девід Кемерон зіграв у російську рулетку з довготерміновим майбутнім країни, Європи, навіть світу.

І тепер про принцип застереження. Референдум стосувався суттєвих змін, був політичною революцією, і його всепроникний вплив триватиме десятиліттями, якщо не довше. За таких величезних конституційних змін, як ніколи, принцип застереження має бути понад усе. У США, коли мова йде про поправки до конституції, потрібно мати дві третини голосів в обох палатах конгресу, і згодом ратифікувати трьома чвертями законодавчих органів штатів. Можливо, планка надто висока, але принцип говорить сам за себе. Референдуму Девіда Кемерона, навпаки, потрібна була лише проста більшість у питанні «так» або «ні». Чи не здавалося йому, що цей радикальний конституційний крок заслуговує на згоду двох третин? Чи хоча б 60 %? Можливо, потрібен був кворум виборців, щоб таке знаменне рішення не ухвалювалось непримітною частиною електорату. Може, ще один тур за два тижні, коли умови і наслідки виходу стали б хоч трохи більш очевидними? Але ні, Кемерон вимагав будь-що понад 50 % відповідей «так» або «ні» в час, коли результати опитувань стрибали вгору-вниз і остаточна відповідь, імовірно, змінювалася щодня. Як сказано в дрібках британського законодавства, «ідіоти не можуть бути допущені в парламент». Чи вам не здається, що це обмеження мало б стосуватися і прем’єр-міністрів?

Як і в разі ворожості принца Чарльза до можливостей наукового підходу у виробництві їжі, принцип застереження слід застосовувати з розумом. Це може далеко зайти, і можна посперечатися, як я вже казав, чи планка для поправок до конституції в США зависока. Виборчу колегію США вважають недемократичним анахронізмом, а ще вважають, що без неї не обійтися через високу планку конституційних поправок. Здається, коли критичні рішення мають довготермінові наслідки, такі як поправки до конституції, дотримання в політиці принципу застереження має влучити десь між його нинішнім становищем у США, де всі надто обачні, а писана конституція муміфікувалась і шанується як святиня, і Британією, чия неписана конституція лишає можливості для такої нерозважливої безвідповідальності, як референдум Кемерона. Нарешті, оскільки обговорення принципу застереження припадає на завершення листа до спадкоємця престолу, що можна сказати про головні історичні тези британської неписаної конституції та самої спадкової монархії? Монарх, звісно, є також головою англіканської церкви. Серед титулів королеви є й такий, як «захисниця віри», і це безпомилково означає захист однієї віри від суперницьких релігій чи знецінення. Коли вигадували цей титул, нікому на думку не спадало, що спадкоємець може вирости атеїстом чи мати вітчима мусульманина (що на нашій пам’яті мало не трапилося).

Хоч і позбавлена більшої частини диктаторської влади її давніх попередників, монархія досі має дорадчу владу (і Єлизавета ІІ має багатий досвід її використання, переживши як мінімум чотирнадцять прем’єрів). В екстремальних випадках монарх може розпустити парламент на власний розсуд, хоча такий вчинок виллється у кризу з непевним і небезпечним результатом. Навіть як не брати до уваги цю малоймовірну можливість, багато хто не знаходить обґрунтувань для спадкової монархії, і є такі, хто обстоює лагідну ліквідацію цієї інституції по смерті нинішньої королеви — що, я сподіваюся, буде ще нескоро.

Коли б я не спілкувався із завзятими британськими республіканцями, я мимоволі міркую про принцип застереження. У різноманітних формах монархія служила вірою і правдою понад тисячу років. Що ми встановимо на її місце? Вибори голови держави у фейсбуку? Король Бекс і Королева розкошів47 на борту королівської яхти Boaty McBoatface48? Звісно, є кращі альтернативи моїй безсоромній, не всім зрозумілій сатирі. Були часи, коли я вказував на США як на взірець. Та це було до 2016 року, який показав нам, що може утнути шляхетний ідеал демократії, якщо зіпсується.

40 Цей відкритий лист було опубліковано в Тhe Observer 21 травня 2000 року.

41 Щорічні Рейтівські лекції, які проводить ВВС в пам’ять свого засновника і директора, лорда Рейта, суворого шотландця, чиї високі ідеали ВВС щиро увібрала, спершу транслювали на радіо, а тепер і на телебаченні. Досі у Великій Британії бути запрошеними прочитати Рейтівську лекцію мають за честь. У 2000 році серію лекцій «Поважай Землю» несподівано поділили між п’ятьма лекторами, і принц Чарльз був одним із них.

42 Цей вислів часто приписують мені, та й мені хотілося би цього, але я певен, що десь почув його.

43 Побоювання принца стали ще нагальнішими з часу прочитання лекції. Ознаки різкої зміни клімату безпомилкові, і ми вже говоримо про подолання точки неповернення. Тим часом, теперішній президент США публічно заявив, що зміна клімату — це «вигадка китайців». Можна й надалі підтримувати, хоча і все менш обґрунтовано, дискусію про те, що люди не відповідальні за танення арктичного льоду. Та реальність небезпечних змін клімату незаперечна для всіх, окрім тих, хто обманюється. Перед лицем катастрофи, у тому числі щодо затоплення низинних територій, важливо не здіймати хибну тривогу через менші проблеми, як, на жаль, чинить принц Чарльз.

44 Я згадав страту Саддама Хусейна, із якою свого часу був незгоден, не через загальний протест проти страти, а з наукових причин. Я хотів би продовжити й життя Гітлера, якби він його собі не вкоротив. Нам потрібна вся інформація, яку лиш можна здобути, щоб зрозуміти ментальність таких лиходіїв. І, оскільки соціопати — не таке вже рідкісне явище, щоб розуміти, як виняткові приклади типу Гітлера спромогаються здобути та втримати владу над людьми та навіть вигравати вибори. Чи справді Гітлер був оратором, що зачаровував гіпнотично, як це кажуть ті, хто його знав? Чи це була ілюзія, створена аурою влади? Як би ув’язнений Гітлер реагував на альтернативні спроби переконати його, наприклад, спокійні обговорення з доводами, де його розпитували б про його патологічну ненависть до євреїв? Чи могли б ми здобути потужне розуміння психопатології, що стане в пригоді в майбутньому? Чи було щось у дитинстві Гітлера чи Саддама Хусейна, чи в ранній освіті, що скерувало їх на шлях до них, дорослих? Чи може якась освітня реформа запобігти подібним жахіттям у майбутньому? Вбивство таких одіозних персонажів може вдовольнити первинне бажання помсти, однак закриває дорогу дослідженням, що сприяли б уникнути рецидивів.

45 Я запозичив вислів Дарвіна для назви моєї передостанньої збірки, виданої 2003 року.

46 У книжці Unweaving the Rainbow («Розплітаючи веселку»).

47 King Beck&Queen Posh — інтернет-мем про Девіда і Вікторію Бекхемів. — Прим. пер.

48 Boaty McBoatface — так у 2016 році за результатами відкритого інтернет-голосування назвали новий полярний дослідницький корабель. — Прим. пер.

Наука і розумність

Із трепетом і скромністю я побачив, що був єдиним науковцем у переліку лекторів49. Чи справді мені єдиному випало «озвучити століття» науки, поміркувати щодо науки, яку ми передаємо у спадок? ХХ століття могло бути золотою добою: це час Ейнштейна, Гокінга та відносності; Сенґера і молекулярної біології; Тюрінга, фон Нойманна і комп’ютера; Вінера, Шеннона і кібернетики; тектонічних плит і радіоактивного датування порід; закону червоного зміщення Габбла і телескопа «Габбл»; Флемінга, Флорі та пеніциліну; висадки на Місяць; і — не ховаймо голову в пісок — водневої бомби. Як зауважив Джордж Стейнер, нині працює більше науковців, ніж за всі попередні століття разом узяті. А ще уявіть це число і жахніться перспективі — нині живе більше людей, ніж померло на нашій історичній пам’яті.

З-поміж словникових значень «розумності» чи «здорового глузду» я хочу застосувати «розбірливість», «усвідомленість» і «здатність відповідати на естетичні стимули». Можливо, хтось сподівається, що під кінець століття наука стане частиною культури і наші естетичні почуття піднесуться та осягнуть поезію науки. Я не оживлятиму тут піввікової давнини песимізм Чарльза Сноу, але з прикрістю визнаю, що до кінця століття залишилося два роки, і ці надії не справдилися. Наука викликає більше ворожості, ніж будь-коли, подекуди без належних причин, часто — від людей, що нічого про неї не знають і прикриваються ворожістю, щоб і не дізнатися. Як прикро, що багато людей досі підпадають під дію знеславленого стереотипу, буцім наукове пояснення руйнує поетичні чуття. Книжки з астрології популяризують астрологію. Телебачення випускає на екран другосортних чаклунів, коли влаштовує балаган з екстрасенсами та ясновидцями. Проповідники докопуються до міленіуму і знаходять купи легковірів: «Врата Небесні», Вако, отруйний газ у підземці Токіо50. Найбільша відмінність від попереднього тисячоліття в тому, що до народного християнства долучилася народна наукова фантастика.

І це суттєва відмінність. У попереднього тисячоліття були виправдання. У 1066 році, хоча і заднім числом, комета Галлея могла передректи результат битви під Гастінгсом, визначити приреченість короля Гарольда ІІ і перемогу нормандського герцога Вільгельма Завойовника. Комета Гейла — Боппа в 1997 році мусить бути інакшою. Чому ми відчуваємо полегшення, коли астролог у газеті запевняє, що комета Гейла — Боппа не безпосередньо завинила в смерті принцеси Діани? А що відбувається, коли тридцять дев’ять людей, ошатно вдягнені та з валізками, під враженням від «Зоряного шляху» та Одкровення вчиняють колективний суїцид, бо вони всі вірили: комета Гейла — Боппа летить у супроводі космічного корабля, що має «піднести їх на новий рівень існування»? За збігом обставин, саме спільнота «Небесних Воріт» замовила телескоп, щоб поглянути на комету Гейла — Боппа. Вони його повернули через нібито явну «несправність» — він не показував космічного корабля, що її супроводжував.

Грабунок із боку псевдонауки та неякісної наукової фантастики — це загроза нашому законному бажанню дивуватися. Ворожість науковців, що тямлять у модних галузях, — то інша річ, і я до цього повернуся. Популістське спрощення — це третє. «Громадське розуміння науки», спровокування США «супутниковою кризою» і занепокоєння в Британії через відсутність конкурсу на наукові спеціальності університетів стає буденністю. Розмах «Двох тижнів науки»51 та подібних заходів викриває відчайдушну бентегу науковців, які прагнуть уваги. Ексцентричні «діячі» у смішних капелюхах крикливими голосами влаштовують вистави з вибухами та дурнуватими трюками, щоби показати, що наука — це забава, забава, забава.

Нещодавно я відвідав засідання, на якому науковцям пропонували влаштовувати заходи в торговельних центрах задля навернення людей до наукових цікавинок. Нам порадили не робити нічого, що може потенційно «відвернути». Завжди робіть свою науку дотичною до пересічних людей — що відбувається в них на кухнях та у вбиральнях. Якщо можете, обирайте реактиви, які глядачі наприкінці можуть з’їсти. На останньому заході, влаштованому самим спікером, науковою цікавинкою, що справді захопила увагу, був пісуар, що автоматично змивав, тільки-но ви відходили від нього. Самого слова «наука» слід уникати, оскільки «звичайні люди» його бояться52.

Коли я висловив незгоду, мені закинули елітизм. Жахливе слово, та, може, не таке вже й жахливе? Є величезна різниця між винятковим снобізмом, якого ніхто не має пробачати, та прагненням допомогти людям зробити ривок і розширити еліту. Навмисне спрощення — це гірше, ніж наставництво і зверхність. Коли я сказав це на останній лекції в США, один пан, беззаперечно, осяяний теплом свого серця білого чоловіка, зауважив зухвало, що шлях спрощення особливо потрібний для залучення до науки «меншин і жінок».

Мене бентежить, що спроби популяризувати науки з жартами і смішками — це відкладати негаразди на майбутнє. Оголошення про набір до військової служби не обіцяють пікніків із тих самих міркувань. Справжня наука може бути непростою, але класична література чи гра на скрипці варті зусиль. Якщо дітей заманювати в науку чи іншу цінну діяльність обіцянками легких радощів, що станеться, коли вони зіткнуться з реальністю? «Забава» — це помилковий сигнал, і не варто залучати новобранців хитрощами.

Подібні ризики підривають і літературознавство. Нікчемні «культурні дослідження» зваблюють знуджених студентів витрачати час на «розбір» серіалів, героїнь таблоїдів і телепузиків. Наука, як і гідні літературні дослідження, може бути складною і сповненою викликів, але наука — як і літературознавство — неймовірна. Наука ще корисна; але користь — це ще не все. Наука може бути і мистецтвом, але не мусить. І нам не потрібні ексцентричні діячі та вибухи, щоб переконати нас у цінності присвяти життя дослідженню першочергової важливості самого життя.

Можливо, я бачу все в чорних тонах, але були часи, коли маятник ухилився надто далеко, і його слід запустити в інший бік. Звісно, практичні демонстрації можуть оживити ідеї й зберегти їх у головах. Від різдвяних лекцій на честь Майкла Фарадея в Королівському інституті до наукового центру Exploratory в Бристолі, заснованого Річардом Ґреґорі, дітей захоплює здобуття реального практичного наукового досвіду. Я сам мав честь прочитати Різдвяну лекцію в її сучасній телевізійній формі, з купою дослідів. Лекції Фарадея ніколи не спрощуються. Я критикую лише ту популістську торгівлю наукою, що плюндрує дива науки.

Щороку в Лондоні влаштовують велику вечерю, на якій відзначають найкращі наукові видання. Одну премію дають за наукові книжки для дітей, і нещодавно її вручили за книжку про комах та інших так званих огидних створінь. Така мова не найкращим чином розрахована на збудження поетичного відчуття дива, та менше з тим. Важче пробачити витівки голови журі, добре знаної телевізійної зірки (що мала право представляти справжню науку до того, як продалася «паранормальному телебаченню»). Із фривольністю третьосортного телешоу вона верещала і підбурювала аудиторію разом із нею кривлятися при спогляданні «огидних створінь»: «Фу! Бе-е-е! Фі! Бу-е-е-е-е!». Подібна вульгарність ганьбить дива науки та ризикує відвернути тих самих людей, що найкраще її цінують і надихають інших: справжніх поетів і справжніх майстрів слова.

Справжня поезія науки, особливо у XX столітті, підвела покійного Карла Саґана до такого гострого питання:

Чому майже жодна панівна релігія не подивилася на науку і не зробила висновок: «Це краще, ніж ми думали! Всесвіт більший, ніж указували наші пророки, величніший, підступніший, вишуканіший»? Натомість вони кажуть: «Ні, ні, ні! Мій бог — маленький бог, і я хочу, щоб таким він і залишався». До релігії, нової чи старої, яка підкреслила б величність Всесвіту, описану сучасною наукою, відчували б шанобливість і трепет, чого не заслужила ще жодна традиційна релігія.

Якби ми мали тисячі клонів Карла Саґана, була б якась надія щодо наступного століття. Утім останні роки ХХ століття відзначилися розчаруванням тим, наскільки громадськість розуміє науку, що демонструє дивовижні та безпрецедентні досягнення53.

Що, як ми позгадуємо всі наукові досягнення ХХ століття? Чи можна знайти одну тему, науковий лейтмотив? Враховуючи розмаїття вибору, найкращим і справедливим кандидатом у символи буде такий. ХХ століття цифрове. Цифрова пульсація втручається в інженерну думку нашого часу, але в певному сенсі вона відображає і біологію, і, можливо, фізику нашої доби.

Протилежністю цифровому є аналогове. Коли англійці чекали приходу іспанської армади, вони створили систему сповіщення всієї Південної Англії. На вершинах пагорбів порозкладали багаття. Вартовий на узбережжі, запримітивши армаду, розпалив вогонь. Його побачили сусідні спостерігачі, і запалили свої, і хвиля сигнальних вогнів з величезною швидкістю рознесла звістку по прибережних повітах.

Як пристосувати вартовий телеграф, щоб донести більше інформації? Не просто прокричати «іспанці вже тут», а, скажімо, повідомити про розмір їхньої флотилії? Ніяк. Розмір багаття підлаштувати пропорційно до розміру флоту. Це аналоговий код. Зрозуміло, неточності нагромаджуватимуться. Тож поки звістка дійде до іншого краю королівства, інформація про розмір флоту зійде нанівець. Це загальна проблема аналогових кодів.

Та нині є простий цифровий код. Розмір багаття тут ні до чого, просто розпаліть вогонь, оточіть його завісою, підіймайте й опускайте її, щоб відправити на сусідній пагорб окремі спалахи. Повторюйте спалахи певну кількість разів, затуляйте завісою вогонь на періоди темряви. Повторіть. Кількість спалахів за серію має бути пропорційна розміру флотилії.

У цифрового коду є величезні переваги порівняно з аналоговим. Якщо вартовий на пагорбі бачить вісім спалахів, стільки ж він передає наступній ланці на іншому пагорбі. Є добрі шанси, що звістка дійде від Плімута до Дувра без суттєвих спотворень. Неосяжна потужність цифрового коду стала чітко зрозумілою лише у XX столітті.

Нервові клітини — як сигнальні вогні армади. Вони «займаються». Вздовж нервового волокна плине не електричний струм. Це як доріжка з пороху, насипана на землі. Запаліть з одного кінця, і вогонь промчить до іншого.

Ми давно знали, що нервові волокна не використовують тільки аналоговий код. Теоретичні розрахунки свідчать, що це і не вийшло б. Натомість вони працюють подібно до сигнальних сповіщень про армаду. Нервові імпульси — це серії зростання вольтажу, що повторюються, як кулеметні черги. Різниця між сильним і слабким сигналом не у висоті піків, бо тоді це був би аналоговий код, а повідомлення спотворилося б і щезло. Воно передається як ритмічний патерн піків, особливо — частота запуску кулеметних черг. Коли ви бачите жовтий колір, чуєте до четвертої октави, відчуваєте запах скипидару чи торкаєтеся шовку, коли відчуваєте холод чи тепло, різниця створюється десь у нервовій системі різними частотами кулеметних черг. Якби ми могли почути мозок, це було б схоже на битву біля Пашендейля54. У нашому розумінні це цифрове кодування. У повнішому сенсі — все-таки частково аналогове: рівень збудження нейронів — це кількість, яка постійно варіює. Повністю цифрові коди, як азбука Морзе чи комп’ютерні коди, де патерни сигналів утворюють окрему абетку, ще надійніші.

Якщо нерви передають інформацію про нинішній світ, то гени — це закодована інформація про далеке минуле. Цей інсайт випливає з еволюційної теорії «егоїстичних генів».

Живі організми можна назвати прекрасними витворами для виживання і розмноження в їхньому середовищі. Чи що там кажуть дарвіністи? Але це не зовсім так. Вони створені для виживання в середовищі існування їхніх предків. Оскільки їхні предки вижили — достатньо довго жили, передаючи свою ДНК, виникли сучасні тварини. Тому вони успадкували ту саму успішну ДНК. Гени, що вижили в далеких поколіннях, передалися і тепер дозволяють збагнути, чого було варте виживання в ті часи. Це рівнозначно вислову, що сучасна ДНК — це закодований опис середовища, в якому вижили наші пращури. Посібник із виживання передавався між поколіннями. Генетична книга мертвих55.

Поколінь незліченно багато, як у найдовшому ланцюзі сигнальних вогнів. Не дивно тоді, що гени стають цифровими. Теоретично давня книга ДНК може бути аналоговою. Але, як із сигнальними вогнями армади, сенс будь-якої давньої книги, яку копіювали та перекопіювали, за кілька поколінь переписувань зійшов би нанівець. На щастя, людські письмена цифрові, принаймні в тому сенсі, про який ведемо мову. І це саме справедливо щодо книг мудрості пращурів, [написаних] ДНК, які ми несемо в собі. Гени — цифрові, і в загальному розумінні різняться від дії нейронів.

Цифрову генетику відкрили у XIX столітті, але Ґреґор Мендель випередив свій час, тому не здобув уваги. Єдина суттєва помилка дарвінівських поглядів на світ походила з побутових уявлень його часу, що успадкування — це «змішування» — тобто аналогова генетика. За часів Дарвіна погано усвідомлювали, що аналогова генетика несумісна із загальною теорією природного добору. Вона була несумісна і з очевидними фактами спадковості, які усвідомлювали ще менше56. Рішення довелося чекати до XX століття, особливо до появи неодарвіністського синтезу, зробленого Рональдом Фішером та іншими в 1930-х. Суттєва відмінність між класичним дарвінізмом (який, як ми знаємо, не працює) та неодарвінізмом (який працює) в тому, що цифрова генетика замінила аналогову.

Так, коли дійшло до цифрової генетики, Фішер та його колеги за неодарвінізмом не знали і половини її. Вотсон і Крік відкрили дорогу винятковій інтелектуальній революції, як не крути. Навіть якщо Пітер Медавар і перебільшив, коли 1968 року у своїй рецензії на книжку Вотсона «Подвійна спіраль» написав: «Просто нема про що сперечатися, якщо хтось настільки нетямущий і не розуміє, що цей комплекс відкриттів — найбільше досягнення науки ХХ століття». Боюся, що цей завзято складений приклад зарозумілості мені тяжко відстояти в разі претензій на те саме, скажімо, від квантової теорії відносності.

Вотсон і Крік здійснили цифрову революцію, і вона експонентно зросла з 1953 року. Ви можете читати гени, точно записувати їх на папері, робити з них бібліотеки, будь-коли в майбутньому відновити точний ген та вставити назад у тварину чи рослину. Коли завершиться проект «Геном людини», а це буде ймовірно 2003 року57, стане можливо записати весь геном людини на компакт-диск, ще й з товстезною пояснювальною запискою. Відправити коробку з двома дисками далеко в космос, і, якщо людське плем’я колись щезне, нас грітиме думка про те, що є принаймні кволий шанс, що інопланетна цивілізація реконструює за ними людину. З одного боку (але не з іншого), мої спекуляції принаймні більш правдоподібні, ніж сюжет «Парку Юрського періоду». І обидві спекуляції спираються на цифрову точність ДНК.

Звісно, цифрову теорію найкраще розробили не нейробіологи чи генетики, а інженери-електроніки. Цифрова телефонія, телебачення, музичні програвачі та мікрохвильові промені кінця XX століття незрівнянно швидші й точніші за їхні аналогові попередники, і це критично, бо вони цифрові. Цифрові комп’ютери — вершина досягнень цієї доби електроніки, і вони зробили суттєвий внесок у телефонію, супутниковий зв’язок і передавання даних різного характеру разом із феноменом цього десятиліття — всесвітньою мережею. Померлий Крістофер Еванс висловив швидкість цифрової революції ХХ століття за допомогою виняткової аналогії з автоіндустрією.

Сьогоднішні автомобілі різняться від повоєнних за низкою речей <…> Та уявіть на мить, що автоіндустрія за цей же проміжок часу розвивалась із тою самою швидкістю, що і комп’ютери: наскільки дешевшими і ефективнішими стали б сучасні моделі? Якщо ви ще не чули про цю аналогію, то відповідь вас вразить. Сьогодні ви могли б купити «роллс-ройс» за 1,35 фунта, і він буде здатен проїхати три мільйони миль на галоні пального, і буде достатньо потужним, щоб возити океанський лайнер «Королева Єлизавета II». Якщо вам до смаку мініатюри, то можете розмістити з півдюжини на кінчику голки.

Саме комп’ютери змушують нас помітити, що ХХ століття — це цифрова доба; вони спрямовують нас до цифрової генетики, нейробіології та — хоча тут мені бракує певності в знаннях — фізики.

Можна стверджувати, що квантова теорія — найвидатніша частина фізики ХХ століття — цифрова за своєю суттю. Шотландський хімік Ґрехем Кернс-Сміт розповідає про те, як він уперше наразився на цю очевидну зернистість:

Гадаю, мені було вісім, коли батько сказав, що ніхто не знає, що таке електричний струм. Наступного дня я пішов до школи і поділився цією інформацією з друзями. Це не стало сенсацією, хоча я на це розраховував, проте привернуло увагу одного хлопчика, чий батько працював на місцевій електростанції. Його батько, власне, створював електричний струм, тож очевидно мав би знати, що це. Мій приятель пообіцяв розпитати та розповісти. Ну, він справді це зробив, хоч я не можу сказати, що був вражений результатом. «Дрібнесенькі піщинки», — сказав він, розтираючи великий і вказівний пальці, щоб підкреслити, наскільки малі. Продовжувати не було сенсу.

Експериментальні передбачення квантової теорії підносяться до десятого знака після коми. Будь-яка теорія, представлена так яскраво, вимагає нашої поваги. Та чи зробимо ми висновок, що Всесвіт складається з часточок (є корпускулярним), чи його переривчастість з’являється під натиском на його глибинну безперервність, коли ми намагаємося її виміряти, — я не знаю. Фізики збагнуть, що ці речі для мене надто складні.

Немає потреби казати, що це мене не тішить. Але сумно, що в літературних і журналістських колах невіглаством чи нерозумінням науки хизуються. Я казав про це досить часто, аби зійти за любителя скаржитися. Тож дозвольте мені натомість процитувати одного з найсправедливіше шанованих коментаторів сучасної культури, Мелвіна Бреґґа:

Досі є люди, достатньо манірні, щоб проголошувати, що нічого не знають про науку, наче це якимось чином підносить їх. Через це вони видаються дурними, і долучаються тим самим до остогидлої британської традиції інтелектуального снобізму, що вважає знання, особливо науку, «торгівлею».

Сер Пітер Медавар, відважний нобелівський лауреат, якого я щойно цитував, казав щось подібне про «торгівлю»:

Кажуть, що в Давньому Китаї мандарини відрощували нігті — хоча б один — дуже довгі, щоб через свою непридатність до ручної праці демонструвати, які вони рафіновані створіння, вищі за такі заняття. Утім цей жест пасує англійцям, які у своєму снобізмі перевершують решту націй; наша примхлива відраза до прикладних наук і торгівлі відіграла суттєву роль у становленні сучасного становища Англії у світі.

Тож, якщо в нас складнощі з квантовою теорією, це не від бажання розібратися, і це, безумовно, не привід для гордості. Як еволюціоніст, я підтримую думку Стівена Пінкера про те, що природний добір створив наш мозок для розуміння неквапної динаміки великих тварин африканських саван. Можливо, хтось має вигадати комп’ютерну гру, де біти і м’ячі поводяться на екрані згідно із законами квантової динаміки. Дітям, що виросли на такій грі, сучасна фізика здаватиметься не складнішою, ніж нам переслідування антилопи гну. Власна непевність через принцип невизначеності нагадує мені іншу знакову для науки XX століття річ. Це століття, казатимуть, у якому детерміністична певність минулого розсипалася. Подекуди через квантову теорію. Частково через хаос (у сучасному модному значенні). І частково через релятивізм (культурний релятивізм, а не в розумному, ейнштейнівському значенні).

Теорія квантової непевності та хаосу має жалюгідний вплив на поп-культуру, що дратує щирих фанатів науки. Обидві теорії регулярно використовують обскуранти, від професійних шахраїв до сектантів «нової ери». В Америці індустрія «самозцілення» заробляє мільйони, але поки потужна здатність квантової теорії дивувати людей не дала їй грошей. Це задокументував американський фізик Віктор Стенджер. Один багатий знахар написав низку бестселерів про те, що він називає «квантовим зціленням». Інша книжка, яка в мене є, має розділ про квантову психологію, квантову відповідальність, квантову етику, естетику, квантове безсмертя і квантову теологію.

Теорія хаосу, більш сучасне відкриття, — такий само родючий ґрунт для ґвалтівників розуму. Згідно зі своєю невдалою назвою, «хаос» передбачає випадковість. По суті хаос зовсім невипадковий. Він цілком визначений, але значною мірою змінюватиметься залежно від вихідних умов. Безумовно, з погляду математики це цікаво. А щодо реального світу запропонує вичерпні прогнози. Якщо погода хаотична, то неможливо в подробицях її прогнозувати. Значні події, як урагани, можуть викликати незначні причини в минулому, як у тій притчі про помах крила метелика. Це не означає, що ви можете махнути так само крильцем і сподіватися на ураган. Як висловився фізик Роберт Парк, існує «повне нерозуміння того, про що йдеться в теорії хаосу <…>. Якби змах крилець метелика й міг здійняти ураган, то знищення метеликів навряд чи зменшить частоту ураганів».

Квантова теорія і теорія хаосу, кожна у свій неповторний спосіб, порушують питання про передбачуваність Всесвіту як про глибинний його принцип. Це може здатися порятунком від певності ХІХ століття. Але ніхто насправді не гадав, що такі подробиці колись насправді вдасться передбачити. Найпевніший детермініст завжди визнавав складність взаємодії причин, що псують точний прогноз погоди чи ураганів. Тож на практиці хаос не створює значних змін. І навпаки, ймовірність квантових подій вирівняна в більшості аспектів, що мають для нас значення. Тому можливість передбачень з практичних міркувань відновлена.

Наприкінці XX століття практичне передбачення подій стало надійним і точним, як ніколи. Це важливий аспект для фаху космічних інженерів. Попередні століття могли передбачити повернення комети Галлея. ХХ століття спромоглося точно щось жбурнути та перехопити на орбіті, провівши точні обрахунки використання ефекту пращі в Сонячній системі58. Квантова теорія сама по собі, хоч би яка невизначеність у ній таїлася, дивовижно точна в експериментальній правильності її передбачень. Покійний Річард Фейнман порівняв цю точність зі знанням відстані між Нью-Йорком і Лос-Анджелесом та товщиною людської волосини. Тут немає місця вседозволеності, вибухам, квантовій теології і квантовому абощо.

Культурний релятивізм — це найбільший з-поміж міфів XX століття, у яких ми відійшли від певності вікторіанської доби. Примхлива мода вбачає в науці лише один із культурних міфів, не правдивіший і не вірогідніший за міфи інших культур. Багато хто в науковій спільноті наразився на антинаукову риторику, яку інколи називають «постмодерністською критикою» науки. Найстаранніше викриває такі речі прекрасна книжка Higher Superstition: the academic left and its quarrels with science («Неймовірні забобони: науковець покинув науку і свариться з нею»). Американський антрополог Метт Картмілл визначає своє кредо так:

Той, хто запевняє в правдивих знаннях будь про що, прагне контролювати і мати владу над рештою нас <…>. Об’єктивних фактів не існує. Ймовірні «факти» засмічені теоріями, і всі теорії заражені моральними та релігійними доктринами <…>. Тож коли якийсь тип у білому халаті вам каже, що те і се є достеменним фактом <…> десь він ховає в кишені накрохмаленого халата політичний темник.

Є лише декілька, але добре знаних, журналістів родом із науки, які дотримуються саме таких поглядів і застосовують їх при марнуванні часу на всіх нас. Наприклад, теза Картміла про те, що з’явився неочікуваний злоякісний альянс між релігійними правими фундаменталістами, які спростовують знання, і зарозумілими лівими викладачами. Химерним проявом цього альянсу є їхній спільний спротив теорії еволюції. Опозиція фундаменталістів зрозуміла. А в лівих опозиційність — це наслідок ворожості до науки як такої, «повага» до племінних міфів про створення світу і різні політичні мотиви. Ця химерна компанія переймається «людською гідністю» і ображається, коли людей прирівнюють до «тварин». Навіть більше, за словами Картміла:

Обидва табори вірять у те, що вся правда про світ лежить у площині моралі. Вони сприймають всесвіт у категоріях добра і зла, а не правди й хиби. Найперше, про що вони запитують стосовно певних фактів, — чи він служить праведності.

А ще є феміністичний аспект, який мене засмучує, хоча я розділяю щирі феміністичні цінності.

Замість того щоб закликати молодих жінок готуватися до технічних спеціальностей вивченням наук, логіки та математики, студентки жіночих студій дізнаються, що логіка — це інструмент домінування <…>. Стандартні норми та методи наукових розслідувань сексистські, оскільки неспівставні з «жіночими методами пізнання»59. Автори відзначеної перемогою книжки з такою назвою стверджують, що більшість опитаних ними жінок потрапляли в категорію «суб’єктивно інформованих», відзначених «пристрасним відкиданням науки і науковців». Ці суб’єктивно налаштовані жінки вважають методи логіки, аналізу та абстрактного мислення «чужою територією, що належить чоловікам» і «вважають інтуїцію безпечнішим та більш плідним шляхом до істини».

Це була цитата історика та філософа Лоретти Кьоре, яка певно що занепокоєна через підвид фемінізму, чий вплив на освіту жінок виявляється шкідливим. Справді, у такому мисленні є гидотні, тривожні риси. Барбара Еренріх та Джанет Макінтош розповідали про психологиню, що виступала на міждисциплінарній конференції. Слухачі накинулися на неї через використання «сексистського, імперіалістичного, капіталістичного методів пригноблення». Психологиня намагалася відстояти науку і вказувала на її видатні відкриття — наприклад, ДНК. І прилетіла відповідь: «Ви вірите в ДНК?».

На щастя, досі багато розумних молодих жінок, готових до наукової кар’єри, і я хочу віддати належне їхній сміливості перед лицем залякування і цькування60.

Я так далеко зайшов і так мало згадав про Чарльза Дарвіна. Його життя розтягнулося на більшу частину ХІХ століття, і він помер із заслуженим правом тішитися тому, що зцілив людство від його найбільшої потужної ілюзії. Дарвін повернув життя в царину зрозумілості. Воно більш не було бентежною таємницею, життя з його визначальними складністю та красою, поступово розгортається за легко зрозумілими правилами, від простого початку. Розвінчання найбільшого міфу всіх часів стало спадщиною Дарвіна ХХ століттю.

Чи було б йому приємним наше піклування про цей спадок і те, з чим ми його передаємо ХХІ століттю? Гадаю, його почуття характеризувала б химерна суміш піднесення та роздратованості. Піднесення через детальні знання, вичерпність розуміння, яку пропонує наука, блиск, до якого довели наповненням його власну теорію. Роздратування через невіглаську підозріливість до науки, дурні забобони, які досі існують.

Роздратування — це заслабке слово. Дарвін міг справедливо засмутитися тим, які переваги ми маємо порівняно з ним та його сучасниками і як мало ми, здається, зробили для привнесення наших виняткових знань у культуру. Дарвін би відзначив із жахом, що кінець ХХ століття, хоча і пронизаний науковими здобутками та перевагами, має все ж таки навернути науку до розумності. У певному сенсі ми навіть скотилися назад відколи співвідкривач Дарвіна Альфред Рассел Воллес написав The Wonderful Century («Прекрасне століття»), гарячу наукову ретроспективу його доби.

Можливо, наприкінці ХІХ століття панувала надмірна самовдоволеність щодо того, як багато досягнуто і як мало поступу лишилося здійснити в майбутньому. Вільям Томсон, перший лорд Кельвін, президент Королівського наукового товариства, винахідник трансатлантичного кабелю — символу прогресу вікторіанської доби — були знаковими фігурами наукової обізнаності за Чарльза Сноу. Кельвін відзначився трьома безапеляційними передбаченнями: «У радіо немає майбутнього». «Літальні апарати, важчі за повітря, неможливі». «Ми побачимо, що рентгенівські промені — то вигадка».

Також Кельвін заподіяв Дарвінові багато прикрощів «доказами» з використанням усього престижу головної науки фізики, що Сонце надто молоде, щоб в еволюції був час. Кельвін сказав: «Фізика заперечує еволюцію, тож ваша біологія, певно що, помиляється». Дарвін міг би відповісти: «Біологія свідчить, що еволюція — це факт, тож ваша фізика помиляється». Натомість він схилився перед поширеним припущенням, що фізика за визначенням краща за біологію, і образився. Фізика ХХ століття, звісно, показала величезний ступінь неправоти Кельвіна. Але Дарвін не дожив до цієї відплати61, і ніколи не мав певності сказати головному фізикові свого часу, куди йому піти.

У моїх нападках на забобони нового тисячоліття я маю усвідомлювати кельвінівську надмірну певність. Немає сумніву, що нам досі багато чого невідомо. Частиною нашого спадку ХХІ століттю мусять бути питання, що лишилися без відповіді, і деякі з них значні. Наука і стара, і новітня буде перевершена. Визнаймо зарозумілістю твердження, що нинішні знання — це все, що можна знати. Сьогоднішні звичні речі, такі як мобільні телефони, попереднім поколінням здавалися справжньою магією. І це має бути застереженням. Артур Кларк, видатний новеліст і проповідник наукової сили, сказав: «Будь-яку технологію, що має суттєві переваги, не відрізнити від магії». Це третій закон Кларка. Можливо, одного дня в майбутньому фізики остаточно осягнуть гравітацію і створять антигравітаційну машину. Летючі люди стануть такими ж звичними нашим нащадкам, як нам звичні реактивні літаки. Тож, якщо хтось каже, що бачив чарівний килим, що летів над мінаретами, чи маємо ми йому вірити, виходячи з припущення, що наші предки сумнівалися в можливостях радіо, хоч це виявилося хибним? Ні, звісно ні. Але чому ні?

Третій закон Кларка не має зворотної дії. Із твердження «Будь-яку технологію, що має суттєві переваги, не відрізнити від магії» не випливає, що «Будь-яку магію, яку хтось колись буцімто здійснює, не відрізнити від технологічного прогресу, що колись настане в майбутньому». Так, уже траплялися випадки, коли авторитетні скептики сідали в калюжу з усім своїм преосвященством. Та значно частіше чарівні обіцянки сходили з рук. Деякі речі, що сьогодні нас дивують, здійсняться в майбутньому. Але сила-силенна речей ніколи не здійсниться. Історія підказує, що мізерна частина дуже незвичних речей втілюється в життя. Весь фокус у тому, як розгледіти їх серед непотребу — серед заяв, що назавжди залишаться в царині фантастики і чудасії.

Це правда, що наприкінці нашого століття нам слід пізнати скромність, невідому Кельвінові наприкінці його століття. Та буде правильним віддати належне всьому, що ми дізналися протягом останніх ста років. Окрема тема цифрового століття — це найкраще, що спадає на думку. Але вона охоплює лише частину з того, що нам заповіло ХХ століття. Ми знаємо те, чого не знали Дарвін та Кельвін, — скільки років нашому світові. Близько 4,6 мільярда років. Ми розуміємо те, за що кпинили Альфреда Веґенера: що поверхня Землі не завжди була однаковою. Нам не просто здається, що Південна Америка могла б доладно приєднатися до африканського узбережжя, наче частина пазла. Колись справді так і було, поки континенти не розійшлися близько 125 мільйонів років тому. Колись Мадагаскар підпирав Африку з одного боку, й Індію — з іншого. Це було до того, як Індія здолала океан, що ставав ширшим, і врізалася в Азію, спричинивши утворення Гімалаїв. Світова карта континентів має часову шкалу, і ми привілейовані жити на щиті, тектонічний вік якого свідчить про зміни, які його спіткали, коли і чому.

Ми приблизно знаємо, наскільки Всесвіт старий, справді знаємо його вік — це вік самого часу, і він менший за двадцять мільярдів років. Всесвіт розпочався як сингулярність величезної маси і температури, він був дуже маленький, і відтоді постійно розширюється. ХХІ століття, ймовірно, запитає, чи це збільшення триватиме вічно, чи почнеться згортання. Космічна матерія неоднорідна, а зібрана в сотні мільярдів галактик, кожна з яких — із сотні мільярдів зірок. Ми можемо в подробицях дізнатися, з чого зроблена будь-яка зірка, якщо розплетемо її світло у славетну веселку. З-поміж зірок наше сонце цілком звичайнісіньке. Воно звичайне і в тому, що має на орбіті планети, про що ми знаємо завдяки спостереженню за ритмічними зсувами спектрів інших зірок62. Немає безпосередніх свідчень про життя на інших планетах. Якщо воно і є, такі заселені острівці можуть бути розкидані так, що навряд чи колись зустрінуться.

Ми знаємо в певних подробицях про принципи, що керують еволюцією на нашому острівцеві життя. Слушно казати, що цей же головний принцип дарвінівського природного добору так чи інакше ліг в основу й інших острівців життя, якщо вони є. Нам відомо, що життя збудоване з клітин і може бути бактерією чи колонією бактерій. Детальна механіка нашого життя залежить від майже нескінченного різноманіття форм, що набуває особливий клас молекул, які звуться білками. Нам відомо, що ці, де не глянь, важливі тривимірні фігури чітко визначені одновимірним генетичним кодом, який містять молекули ДНК, що реплікуються крізь геологічний час. Ми розуміємо, чому існує стільки видів, хоча і не знаємо, скільки саме. Ми не можемо передбачити, куди це все рухається.

Такі фізики, як Стівен Вайнберґ, серед невирішених проблем, що ми передамо послідовникам, згадують «мрії про остаточну теорію», відому як Велика універсальна теорія, або Теорія всього на світі. Теоретики запевняють, що рано чи пізно її створять. Ті, хто гадають, що так, призначають їй хрестини у ХХІ столітті. Фізики нерідко переходять на мову релігії, коли говорять про складні речі. Дехто справді має її на думці. Інші наражаються на буквальне сприйняття, коли кажуть «Бог його знає», маючи при цьому на увазі не більше ніж «не знаю», і я роблю так само.

Біологи знайдуть свій Грааль, коли в наступному столітті запишуть людський геном. Вони збагнуть, що це не кінець, як вони сподівалися. Проектування ембріона людини, дослідження взаємодії генів з їхнім середовищем та один з одним під час побудови тіла може забрати принаймні стільки ж часу. Але його теж завершать у ХХІ столітті, із штучними матками, якщо знадобиться.

Я менш певний стосовно того, що для мене, як і для більшості біологів, надзвичайне наукове завдання нікуди не поділося — це питання про те, як працює людський мозок, особливо природа суб’єктивної свідомості. Остання декада цього століття побачила постріл важкої артилерії, яка поставила собі таку ціль в особах Френсіса Кріка, не менше, Деніела Деннетта, Стівена Пінкера і сера Роджера Пенроуза. Це велике, складне завдання, варте таких умів. Очевидно, в мене немає рішення. Якби я мав, то заслуговував би на Нобелівську премію. Ніколи не ясно, що це за завдання, тож невідомо, яка блискуча ідея може відкрити рішення. Дехто вважає питання свідомості ілюзією: її немає, тож нема що вирішувати. Але поки Дарвін у минулому столітті не розгадав загадку розвитку життя, гадаю, ніхто чітко не визначав цього. І тільки після Дарвінової відповіді більшість людей усвідомила, що ж було головним. Не знаю, чи виявиться свідомість видатним завданням, розв’язаним генієм, чи розсиплеться на геть мізерні задачки та невдачі.

Я ніяк не певен, що ХХІ століття збагне людське мислення. Та якщо це вдасться, воно матиме ще один наслідок. Наші послідовники спроможуться зрозуміти парадокс ХХ століття. З одного боку, воно безперечно долучило більше нових знань до людської скарбниці, ніж попередні віки разом узяті. Водночас ХХ століття завершується з приблизно такою самою вірою в надзвичайне, як і ХІХ, і відверто більш вороже ставиться до науки. З надією, якщо не з певністю, я вдивляюся у ХХІ століття і те, чого воно може нас навчити.

49 Наприкінці XX століття ВВС організували серію лекцій, що вийшли в ефір на «Радіо 3», на тему «Озвучити століття: що XX століття залишає нащадкам?».Свій внесок я зробив 24 березня 1998 року; серед інших речників були Гор Відал, Камілла Палія та Джордж Стейнер. Мені було незручно усвідомлювати, що я — єдиний науковець у переліку, це і ясно з перших речень. Уривки цієї лекції можна знайти в «Розплітаючи веселку», яку я писав приблизно в той час.

50 «Врата Небесні» (Heaven’s Gate) — релігійна організація, чиї 39 членів 1997 року вчинили масове самогубство, щоб, як вони вірили, їхні душі вирушили на космічний корабель-супровід комети Гейла — Боппа. Вако — техаське місто, де 1993 року впродовж 51 дня тривало збройне протистояння між ФБР та членами релігійної секти, у результаті якого загинули майже всі члени секти та їхні діти. У 1995 році в токійському метро лідер секти розпилив зарин, унаслідок чого загинуло 29 людей і 6000 зазнали травм; це найбільший теракт в історії Японії. — Прим. пер.

51 Science Fortnight — щорічні шкільні заходи з популяризації математики та природничих наук. — Прим. пер.

52 Я з недовірою ставлюся до кожної згадки про «звичайних людей». Видатного біолога і нобелівського лауреата Френсіса Кріка видавець якось переконав написати книжку «для звичайних людей». Ясна річ, книжка була збитковою; розповідали, він телефонував колезі, відомому неврологу В. Рамачандрану, й питав: «Чуєш, Рамо, ти знаєш якихось звичайних людей?».

53 Тут я був, імовірно, несправедливо песимістичним. Мене завжди, і у ХХ столітті теж, надихали величезні та сповнені ентузіазму зустрічі письменників-науковців на таких фестивалях, як у містах Хей та Чельтегем; і такі колеги, як Стів Джонс та Стівен Пінкер, кажуть те саме.

54 Битва біля Пашендейля — одна з наймасштабніших битв на Західному фронті часів Першої світової війни. — Прим. пер.

55 Ця фраза стала назвою розділу книжки «Розплітаючи веселку», що розвивала цю тему. Я обстоював думку, що освічений біолог майбутнього за зовнішнім виглядом тварини — або за її ДНК — має «прочитати» тварину і відтворити середовище, в якому її предки жили та розмножувались. Не лише фізичні показники: погоду, склад ґрунту тощо — а й біологічні: хижаків чи здобич, паразитів чи господарів, із якими покоління пращурів змагалися в «змагання в озброєнні».

56 У 1867 році шотландський інженер Флімінг Дженкін зазначив, що змішування при успадкуванні усуває різноманіття з популяцій, від покоління до покоління. Це аналогічно змішуванню чорної фарби і білої, що дає сіру, і ніяке додавання сірого не поверне знову білого чи чорного. Тож природний добір швидко визначить, що немає різноманіття, із якого можна вибрати, тож Дарвін помиляється. Дженкін не врахував того, що насправді кожне покоління сіріше за батьків. Він гадав, що сперечається з Дарвіном. Насправді, він заперечував факт прояву ознак. Різноманіття певно що не щезає із плином поколінь. Але він цього не знав, і був далеким він спростування теорії Дарвіна, і насправді заперечував спадкування за типом змішування. Він міг би інтуїтивно відкрити закони Менделя, не встаючи із крісла та не обтяжуючи себе вирощуванням гороху в монастирському саду.

57 Його справді формально завершили 2003 року, але досі багато чого доводять до ладу.

58 Менше ніж через десять років двадцять перше сторіччя саме це і зробило, хоча і з іншою кометою. У 2004 році Європейська космічна агенція запустила космічний апарат Rosetta. За десять років і чотири мільярди миль після використання ефекту пращі Марса та згодом Землі (двічі), після близьких зустрічей з двома великими астероїдами, Rosetta нарешті досягнула орбіти своєї цілі, комети 67P/Чурюмова — Герасименко. Тоді Rosetta запустила зонд Philae, який успішно приземлився на кометі завдяки випущеним гарпунам, бо гравітаційне поле комети було дуже слабким.

59 Я вже коментував такі поблажливі трюки в першому творі цієї збірки.

60 Не лише жінки стають жертвами цькування. Я описав успішну посадку на комету, здійснену Європейською космічною агенцією 2014-го. Одним із героїв цього шедевру людського генія, від якого завмирає серце, був доктор Метт Тейлор, англієць (у кращі часи Британія була повноцінним партнером європейських заходів). Він розповідав пресі про досягнення в яскравій сорочці з оголеними дівчатами, і цей вчинок назвали сексистським. Цей скандал, що «жінок образили», затьмарив новину про одне з найвидатніших інженерних досягнень усіх часів і довів Метта Тейлора до сліз і абсурдних вибачень. Я не міг би уявити яскравішої ілюстрації теми зради в цій лекції.

61 На радість, відплати руками, серед інших, його сина, сера Джорджа Дарвіна, математика і геофізика. Троє синів Чарльза Дарвіна були нагороджені лицарським званням, хоча їхній батько – ні.

62 Наразі доступні й інші методи пошуку планет, у тому числі слабкі затемнення зірок під час транзиту планети. Число злічених «екзопланет» постійно зростає, а кількість сягає понад 3000.

Доктор Дуліттл і Дарвін63

Я б хотів вважати, що мій інтерес до природничої історії та людської еволюції зокрема визначило моє раннє дитинство, проведене у Східній Африці. Але це не так. Я пізно прийшов у науку. Через книжки.

Моє дитинство було сама ідилія, а у віці семи років мене відправили до школи-інтернату. Я зміг пережити цей досвід, так само як і мій сусід (є і трагічні випадки з-поміж зацькованих, надто відмінних від більшості, меншин), і моє навчання, зрештою, привело мене до Оксфорду, «Атен мого зрілого віку»64. Життя вдома справді здавалося ідилічним, спершу в Кенії, згодом у Ньясаленді (тепер Малаві), потім в Англії, на родинній фермі у графстві Оксфорд. Ми не були заможні, але й бідними не були. Ми не мали телевізора, але це лише тому, що мої батьки гадали, що, будьмо справедливі, час можна провести і краще. І в нас були книжки.

Можливо, одержимість читанням карбує в дитині любов до слів, та ймовірно згодом допоможе в письменницькому ремеслі. Зокрема, мені цікаво, чи став я зоологом під творчим впливом книжки Г’ю Лофтінга «Пригоди доктора Дуліттла», яку я читав і перечитував разом з усіма продовженнями. Серія дитячих книжок не привела мене в науку буквально, але доктор Дуліттл — науковець, найвидатніший у світі натураліст і цікавий мислитель. Задовго до того, як котрась із цих фраз народилася, він став прикладом для наслідування, який збурив мою свідомість.

Джон Дуліттл був милим повітовим лікарем, який перейшов із лікування людей на тварин. Полінезія, його папуга, навчив його розмовляти мовами тварин, і це самісіньке вміння породило сюжети для майже дюжини книжок. Якщо інші дитячі книжки (разом із серією про Гаррі Поттера) марно покладаються на надприродне як на панацею від усіх негараздів, Г’ю Лофтінг обрав для себе наукову фантастику як єдине відхилення від реальності. Доктор Дуліттл може розмовляти з тваринами: із цього випливає все решта. Коли йому треба було бігти на пошту в західноафриканському королівстві Фантіппо, він найняв перелітних птахів служити на першій авіапошті; малі пташки переносили листи, а лелеки — пакунки. Коли корабель мусив прискоритися і наздогнати лихого работорговця Деві Бонса, тисячі мартинів узяли його на буксир — і дитяча уява вибухнула65. Коли він наздогнав судно работорговців, зірке око ластівки спрямувало його гармату з надлюдською точністю. Коли людину судили за вбивство, доктор Дуліттл переконав суддю дозволити бульдогу обвинуваченого стати свідком з боку захисту, і продемонстрував свої перекладацькі здібності розмовою з суддевим собакою, що розпатякав сороміцькі секрети, які міг знати лише він.

Вороги доктора Дуліттла хибно вважають, що його здібності набуті завдяки цьому єдиному вмінню — розмовляти з тваринами, надприродні. В африканській тюрмі, де доктора морили голодом, щоб зломити, він гладшає і веселішає. Миші носили йому їжу, а одна час від часу приносила воду в горіховій шкаралупі та шматочки мила, щоб він міг помитися й поголитися. Його нажахані викрадачі пояснювали це чарами, але ми, його маленькі читачі, знали секретне просте раціональне пояснення. Той самий добрий урок повторювався знову і знову в усіх книжках. Може, це і видавалося чарами, так думали погані хлопці, але все мало раціональне пояснення.

Багато дітей мріють про чарівне закляття, чи про фею-хрещену, чи про самого Бога, які прийдуть на допомогу. Під впливом моєї матері, що любила тварин і пана Дуліттла, я мріяв навчитися розмовляти з тваринами, згуртувати їх для боротьби з кривдами, яких їм завдає людство. Доктор Дуліттл дав мені освідомлення того, що ми тепер називаємо speciesism (видова дискримінація): автоматично припускати, що люди заслуговують на особливе ставлення й панують над тваринами лиш тому, що вони люди. Ідейні противники абортів, що вриваються в лікарні та вбивають лікарів — майстрів своєї справи, виявляються справжнісінькими видовими расистами. Ненароджена дитина за всіма стандартами менше заслуговує на моральне співчуття, ніж доросла корова. Борець «за життя» кричить «вбивство!» лікареві, що робить аборт, і йде додому їсти котлети. Жодна дитина, що виросла на книжках про доктора Дуліттла, не матиме подвійних стандартів. Дитина, що виросла на Біблії, звісно, буде.

Облишмо етику. Доктор Дуліттл навчив мене не саме еволюції, він підготував ґрунт для її розуміння: того, що люди — не унікальний вид з-поміж усіх тварин. Дарвін довів цю величезну місію до кінця. Праці The Descent of Man («Походження людини і статевий добір») та The Expression of the Emotions («Вираження емоцій у людини і тварин»)66 присвячені зменшенню прірви між нами та нашими двоюрідними братами тваринами. Те, що Дарвін зробив із дорослими читачами вікторіанської доби, доктор Дуліттл зробив принаймні з одним хлопчиком у період від 1940 до 1950 року. Згодом прочитавши «Подорож на “Біглі”», я був вражений подібністю Дарвіна і Дуліттла. У Дуліттла були високий капелюх і сюртук, і та сама модель корабля, на якому він невміло ходив і зазвичай зазнавав аварії, видавала в ньому сучасника Дарвіна. Але це був лише початок. Любов до природи, ніжне піклування про всіх створінь, чудове знання природничої історії, нашкрябані в записнику описи дивовижних знахідок в екзотичних чужих краях: звісно, доктор Дуліттл і корабель «Філос» могли перетнутися з «Біглем» у Південній Америці чи на плавучому острові Попсіпетлі (натяк на тектонічні плити), і вони були б рідними душами. Тягни-Штовхай, антилопа з рогатими головами з протилежних боків тіла, була не дивовижніша за деякі скам’янілості та інші зразки, відкриті молодим Дарвіном67. Коли Дуліттлу треба було в Африці перейти прірву, то зграя мавп, схопившись за лапи, утворила живий місток. Дарвін би миттєво впізнав цю сцену: він бачив у Бразилії, як мурашина армія робила достеменно те саме. Згодом Дарвін дослідив виняткову звичку мурах тримати рабів, і він, як Дуліттл, випередив свій час у пристрасній боротьбі з рабовласництвом у людей. Це був єдиний момент, що викликав у зазвичай поблажливих натуралістів запеклу лють, а в Дарвіна — сварку з капітаном Фітц-Роєм.

Одна з найболючіших сцен у дитячій літературі в «Пошті» доктора Дуліттла: Сусанна, жінка зі Східної Африки, чоловіка якої утримує проклятий работорговець Деві Бонс, сидить сама-одна у вбогому каное посеред океану, виснажена і заплакана, вона перегнулася через весло і здалася у своєму переслідуванні рабовласницького судна. Спершу вона відмовилася від спілкування з добрим доктором, гадаючи, що всі білі чоловіки такі само злі, як Деві Бонс. Але він завойовує її довіру і закликає зграю тваринного царства задля перемоги над работорговцем і звільнення її чоловіка. Яка іронія, що книжки Г’ю Лофтінга нині заборонені провідними бібліотекарями як расистські!

Щось у цьому є. Його рисунки африканців — стереотипні карикатури. Принц Бампо, спадкоємець королівства Джолліджінкії та завзятий читач казок, вважає себе чарівним принцом, але впевнений, що його чорне обличчя злякає будь-яку Сплячу красуню, яку він розбудить поцілунком. Тож він переконує доктора Дуліттла зробити для нього мазь, щоб відбілити обличчя. З огляду на теперішнє прозріння заднім числом його не виправдати. Але 1920-ті, роки, коли писав Г’ю Лофтінг, просто були расистськими за сучасними стандартами68, і звісно, був і Дарвін — людина вікторіанської доби, хоч і з ненавистю до рабовласництва. Замість святенницької цензури, чи не варто нам поглянути на наші усталені звичаї. Що з наших -ізмів заднім числом засудять майбутні покоління? Видовий расизм — очевидний кандидат, і ось де позитивний вплив Г’ю Лофтінга перевершує грішок расової нетактовності.

Доктор Дуліттл нагадує Чарльза Дарвіна ще й своїм іконоборством. Обидва — науковці, які постійно піддають сумніву загальноприйняті істини та побутові знання, і через власний темперамент, і через усвідомленість завдяки тваринам-інформаторам. Звичка піддавати сумнівам авторитети — один із найцінніших дарів книжки, що необхідно юному майбутньому науковцеві. Не приймайте на віру все, що вам кажуть, — думайте самі. Я вірю, що читані в дитинстві книжки підготували мене полюбити Дарвіна, коли моє доросле читання, зрештою, привело його в моє життя.

63 У 2004 році літературний агент і популяризатор науки Джон Брокман запросив наукових журналістів зі свого неперевершеного кола взяти участь у проекті «Коли ми були дітьми» і видав збірку есеїв на тему «Коли дитина стає науковцем». Оскільки я планував колись написати належну автобіографію (все закінчилося розділенням її на дві частини, An Appetite for Wonder («Жага дивуватися») і Вrief Candle in the Dark («Куца свічка у пітьмі»), мій есей для збірки Брокмана став чимось іншим. Я вирішив оспівати дитячого письменника, який, я гадаю, вплинув на мене.

64 Пише Драйден, попри свою кембриджську освіту.

65 Пригадую, я безсоромно використав цей образ у шкільному творі, коли мені було дев’ять. Моя вчителька англійської похвалила мене за уяву і сказала, що з мене виросте відомий письменник. Чи знала вона, що я вкрав це в Г’ю Лофтінга?

66 Разом із працею «Походження видів шляхом природного відбору або збереження порід у боротьбі за життя», виданою першою, складають трилогію, де наведено докази історичного розвитку органічного світу. — Прим. пер.

67 Втім я не вірю, що був єдиною дитиною, яка зацікавилася, як же Тягни-Штовхай позбувається решток їжі, яку він їсть у два горла.

68 Деякі ранні романи Агати Крісті ще гірші, але поки не заборонені, наскільки я знаю. У романі Макнейла «Бульдог Драммонд» герой, схожий на Джеймса Бонда, якось мав привід загримуватися під африканця. Зрештою, він театрально відкрив свою справжню сутність злодієві зі словами: «Не кожна борода фальшива, та кожен ніґер смердить. Ця борода не фальшива, дорогенький, і цей ніґер не смердить. Тож я гадаю, тут щось десь не так». Тому я думаю, що прагнення принца Бампо бути білим чарівним принцом — це ще відносно м’яко.

Частина друга. Уся безжальна слава

Якщо перший розділ цієї книжки був про те, чим є наука, то другий повертається в рідні палестини науки, зокрема, до розвитку і покращення визначної теорії Дарвіна, нині визнаної науковим фактом еволюції шляхом природного добору в його, як сказав Річард, «усій безжальній славі»69. Низка уривків фіксує започаткування теорії еволюції нетиповим дуетом шляхетних науковців, як вона діє і куди простягається її сила та чинність, як вона розвивається і як її хибно трактують. Червоною ниткою проходить постійна жага до очищення, роз’яснення і розширення застосування цієї найпотужнішої наукової ідеї.

Спершу — промова, проголошена в Ліннеївському товаристві під час відзначення річниці читання 1858 року Чарльзом Дарвіном та Альфредом Воллесом творів, що похитнули своїми відкриттями підвалини світу, стали сенсаціями, що надає до болю точну форму цінностям науки — і науковцям, — переліченим і відстояним у розділі І. Після оповіді про сумісну роботу двох науковців вікторіанської доби йде потужна гіпотеза, що дарвінівський природний добір — це не просто адекватне пояснення того, як життя розвинулося, а як воно могло би розвинутися. Віддати данину попередникам, роздати задачі наступникам — такі орієнтири Докінзового наукового дискурсу.

Наступники прийняли виклик, і самі собі його кинули. «Універсальний дарвінізм», написаний на двадцять років раніше, розкриває різні теми, від зухвалих припущень до рішучого захисту через систематичний огляд шести альтернативних теорій еволюції, визначених видатним німецьким та американським біологом Ернстом Майром. Наступним кроком іде чітке окреслення намірів щодо нової дисципліни — «еволюційної екзобіології». Невтомні амбіції — не рідкість, коли в людини є переконання, яких вона завзято дотримується. Непохитна вимогливість — не така вже рідкість. Втім досі рідко трапляється здатність застосувати друге в реалізації першого; невідпорний ентузіазм для очевидного завдання, либонь, ще рідкісніший. А яка винагорода? Безапеляційна наполегливість людини, що відстоює своє і не зрушить:

Дарвінізм <…> єдина відома мені сила, здатна в принципі спрямовувати еволюцію в напрямку адаптивної складності. Він діє на цій планеті. У нього нема недоліків, як ті, що обступили інші п’ять категорій теорії еволюції, і немає причин сумніватися в його ефективності будь-де на планеті.

Коли Дарвін вибудовував свою теорію, звісно, гени ще не відкрили, тому на них не вказали як на предмет природного добору. «Екологія реплікаторів» — перша опублікована на честь Майра збірка, розкриває еволюційний дискурс у контексті дебатів ХХІ століття щодо рівня, на якому відбувається природний добір, чим зі зразковою ясністю наповнює сенсом [поняття] гена, як єдиного реплікатора в системі. Суттєво те, що стрижнем статті є дослідження очевидної неузгодженості (із самим Майром), щоби зрозуміти, де ілюзії, а де реальність. Навмисне і часто це проводить чітке розмежування, і тим самим посилює і прояснює розуміння, виявляючи неочевидну спільність між розбіжностями в термінології та висловах.

Лейтмотив цього розділу — стояти на неприпустимості групового добору, ідеї, що дарвінівські принципи можуть діяти на рівні родини, племені, виду. «Дванадцять непорозумінь щодо добору родичів» — щось на кшталт показових виступів у змаганні наукових вівчарок, де перо автора терпляче і влучно пильнує кожен відступ від належного шляху. Хтось може гадати, що цей текст, що написаний для фахового видання та охоплює великий пласт інформації, буде сухим, формальним і безособовим. Не зовсім. Такі речення, як це, явно мають духовну близькість із Дуґласом Адамсом: «Тож сьогодні чуйний етолог прикладає вухо до землі, щоб почути тихе ремствування скептиків, що раптом стає гучним самовдоволеним воланням, коли раптом попередні досягнення теорії наражаються на нові виклики». Скільки авторів езотеричних книжок, які згодом опиняються поміж наукових праць, наважаться на такий бій? Схожі риси є і у «Виправданні» наприкінці, де попереднє критичне пояснення зумовлено не якимось бажанням виграти більше за інших балів, а прагненням покращити загальне розуміння. Науковий прогрес щоразу проголошує тріумф особистості.

Дж. С.

69 Фраза зі вступу до книжки Девіда Г’ю, Жака Бродо та Фредеріка Томаса Host Manipulation by Parasites («Як паразити керують хазяями»).

«Дарвіністичніший за Дарвіна» — нотатки про Дарвіна та Воллеса70

Наукові істини чекають на те, щоби їх відкрили ті, хто на це здатен. Така їхня природа. Якщо двоє різних людей незалежно роблять наукове відкриття, істини залишаються тими самими. На відміну від витворів мистецтва, суть наукових істин не змінюється залежно від того, хто їх пізнав. У цьому і слава, і обмеження науки. Якби Шекспір ніколи не народився, ніхто б не написав «Макбета». Якби Дарвін не жив, хтось інший відкрив би природний добір. Власне, інший це і зробив — Альфред Воллес. Ось чого ми сьогодні тут зібралися.

1 липня 1858 року світові було відкрито теорію еволюції шляхом природного добору, безумовно, одну з найпотужніших та далекосяжних ідей, що народилися в людській свідомості. І народилася вона не в єдиній, а у двох свідомостях. Хочу зауважити, що і Дарвін, і Воллес відзначилися не лише відкриттям, яке вони незалежно один від одного зробили, але щедрістю та людяністю, з якою вони вирішили питання першості в цьому відкритті. Для мене Дарвін із Воллесом символізують не просто виняткову наукову обдарованість, але й дух дружньої співпраці, якій наука в її найкращих проявах сприяє.

Філософ Деніел Деннетт написав: «Дайте-но мені відкрити карти. Якби я мусив нагородити єдину та найкращу ідею, що коли-небудь комусь спала на думку, я б віддав нагороду Дарвінові, оминувши Ньютона, Ейнштейна чи когось іншого». Я казав щось подібне, хоча не наважився б ставити з ним в один ряд Ньютона й Ейнштейна. Ідея, про яку йде мова, — це, безумовно, еволюція шляхом природного добору. Вона — не загальноприйняте пояснення складності та вишуканості життя. Суттєво підозрюю, що це принцип, що може все пояснити.

Але Дарвін був не єдиною людиною, що над цим замислилась. Коли ми з Деннеттом усе узгоджували, ми — в моєму випадкові так точно, і гадаю, Деннетт погодиться — кажемо «Дарвін», а маємо на гадці «Дарвін і Воллес». Боюся, таке часто трапляється з Воллесом. Він мало увійшов у свідомість нащадків, частково через свою щедру вдачу. Воллес сам вигадав слово «дарвінізм», і сам регулярно мав на увазі «теорію Дарвіна». Причиною того, що нам більш знайоме ім’я Дарвіна, ніж Воллеса, було те, що Дарвін пішов далі й за рік видав «Походження видів». Ця праця не просто пояснювала та відстоювала теорію природного добору як еволюційного механізму. Вона ще й подавала численні докази факту еволюції як такої.

Драматична історія про те, як 17 червня 1858 року в маєтку Даун-Гаус Дарвін отримав листа, який жбурнув його в агонію нерішучості та неспокою, надто добре відома, щоб її переповідати. На мій погляд, в історії наукових диспутів про першість цей епізод найбільш вартий довіри і схвалення достеменно тому, що суперечки й не було, хоча з легкістю могла бути. Усе вдалося вирішити по-дружньому, із взаємною сердечною щедрістю, особливо з боку Воллеса. Згодом Дарвін напише в автобіографії:

На початку 1856 року Лаєлл порадив описати мої погляди досить повно, і я взявся одразу, із потрійним, а то й чотирикратним завзяттям, що потім тривало і під час роботи над «Походженням видів»; утім це був лише стислий виклад тих матеріалів, які я назбирав, тож я зробив лише половину потрібної роботи. Та одного літнього ранку 1858 року мої плани зруйнував пан Воллес, який із Малайського архіпелагу надіслав мені есей On the Tendency of Varieties to depart indefinitely from the Original Type («Про схильність різновидів походити від початкового типу»); і цей есей містив достеменно ту саму теорію, що і моя. Пан Воллес просив передати цей есей Лаєллу на ознайомлення, якщо я буду про цей текст доброї думки.

Обставини, за яких я погодився на прохання Лаєлла та Гукера дозволити опублікувати витяг із моєї дипломної роботи разом із листом до Ейси Ґрея від 5 вересня 1857 року одночасно з есеєм Воллеса, висвітлені в записках Ліннеївського товариства Journal of the Proceedings of the Linnean Society (1858, с. 45). Спершу я не хотів давати згоди, оскільки гадав, що пан Воллес не пробачить такого, та я ще не відав, наскільки він за своєю вдачею щедрий і шляхетний. Витяг із дипломної роботи та лист до Ейси Ґрея <…> ніколи не призначалися для друку і були погано написані. Есей же пана Воллеса викликає захоплення, бо висловлював думку досить ясно. Утім наші спільні здобутки обійшли увагою; єдина опублікована згадка про них, яку можу назвати, була від професора Г’ютона з Дубліна, чий вердикт свідчив, що все нове в наших роботах хибне, а все правдиве давно відоме. Це підтверджує, наскільки довго слід пояснювати кожен новий погляд, щоб привернути увагу громадськості.

Дарвін був надмірно скромним, коли йшлося про його дві роботи. Обидві — витвори мистецтва тлумачення. Есей Воллеса також дуже чітко аргументований. Його ідеї справді винятково подібні до дарвінівських, і немає сумніву, що Воллес дійшов до них незалежно. На мою думку, роботу Воллеса слід читати разом із його більш ранньою статтею, що вийшла 1855 року у «Хроніках» та «Журналі природничої історії» (Annals and Magazine of Natural History). Дарвін її читав, коли вона вийшла. Справді, вона вводила його до широкого кола дописувачів журналу і пропонувала послуги Воллеса як збирача [зразків тварин для колекцій і музеїв]. Дивно, але 1855 року Дарвін не помітив жодного знаку, що Воллес — переконаний еволюціоніст такого ж порядку, що й він. Я маю на увазі протилежність погляду Ламарка на еволюцію, що уявляв сучасні види немов на східцях, якими вони рухалися і змінювали одне одного. Натомість Воллес 1855 року чітко бачив еволюцію як галузисте дерево, точнісінько як відома діаграма Дарвіна, що стала єдиною ілюстрацією до «Походження видів». Позаяк у статті 1855 року він жодного разу не згадує природний добір чи боротьбу за існування.

Це лишилося для статті 1858 року, тої самої, що наче блискавкою вразила Дарвіна. Там Воллес навіть використав вислів «боротьба за виживання». Воллес приділив значну увагу експонентному зростанню (іншій тезі Дарвіна). Він писав:

Більша чи менша плодючість тварин часто вважається однією з головних причин їх переважання чи рідкісності; але якщо дослідити факти, ми побачимо, що це до справи не має стосунку. Навіть у найменш плодовитих тварин швидко зросте чисельність, якщо її не контролювати, тоді як очевидно, що тваринна чисельність на планеті має бути сталою чи можливо <…> зменшуватись.

Воллес виснував таке з наступного:

Чисельність померлих щороку сягає нескінченності; і власне існування кожної тварини залежить він неї самої, тож ті, хто помирають, мають бути найслабшими.

Висновок Воллеса міг би написати сам Дарвін:

Могутні пазурі орла чи рід котячий не утворилися або не зросли волею тих тварин; та з-поміж усіляких різновидів, які траплялися в ранніх чи ще не високо організованих формах цих груп, виживав найдовше той, хто був найкраще пристосований для переслідування здобичі <…>. Навіть певні кольори багатьох тварин, особливо комах, так сильно нагадують ґрунт чи листя, чи схованки, де вони зазвичай живуть, що пояснюється тим самим принципом. Із плином поколінь виникало багато по-різному забарвлених різновидів, і лише раси, чиє забарвлення було найкраще пристосовано до приховування від ворогів, неминуче виживали. Маємо врахувати ще одну силу, спрямовану на баланс, що ми так часто спостерігаємо в природі, — нестача в одній системі органів завжди компенсує сильніший розвиток якихось інших — потужні крила супроводжують слабкі лапи або здатність розвивати велику швидкість — це пристосування до відсутності захисної зброї; усі різновиди, де нестача нічим не врівноважена, не проіснують довго. Дія цього принципу — немов відцентровий регулятор парового двигуна, що перевіряє і виправляє всі відхилення майже щоразу, як вони стають очевидними.

Образ відцентрового регулятора настільки потужний, що я не можу позбутися відчуття, що Дарвін йому заздрив.

Історики науки висловлювали припущення, що версія природного добору Воллеса була не настільки дарвіністська, як гадав Дарвін. Воллес використовував слово «різновид» чи «раса» для позначення рівня, на якому діє природний добір. І дехто припускає, що Воллес, на відміну від Дарвіна, який чітко бачив добір як вибір між особинами, пропонував те, що сучасні теоретики правомірно обзивають «груповим добором». Це буде правильним, якщо під «різновидами» Воллес мав на увазі географічно ізольовані групи чи раси осіб. Спершу я сам цьому дивувався. Та я вірю, що уважне читання Воллесової роботи розставляє все на свої місця. Я гадаю, що під «різновидами» Воллес мав на увазі те, що ми нині називаємо «генетичний тип», навіть те, під чим сучасний автор може мати на увазі ген. Думаю, що в тій роботі «різновид» означав не локальну расу, наприклад, орлів, а «ту сукупність окремішніх орлів, чиї пазурі були спадково гостріші, ніж зазвичай». Якщо моє припущення слушне, то це непорозуміння подібне до того, через яке потерпав Дарвін, у чиєму слові «раса» в підзаголовку «Походження видів» подекуди хибно вбачали підтримку расизму. Той підзаголовок, чи радше альтернативна назва, це «збереження обраних рас у боротьбі за життя». Знову ж таки, Дарвін використав слово «раса» для позначення «набору особин зі спільними спадковими рисами», такими як гострі пазурі, а не географічно окремішні раси, як у сірої ворони. Якби він це мав на увазі, Дарвін теж був би винний у хибності групового добору. Я вірю, що ані Дарвін, ані Воллес не схибили. І, за певними прикметами, я не вірю, що Воллесова концепція природного добору різнилася від Дарвінової. Щодо наклепу, буцім Дарвін вкрав ідею Воллеса, це нісенітниця. Факти досить чітко свідчать, що Дарвін обмірковував природний добір до Воллеса, хоча й не опублікував. У нас є його тези 1842 року і його довший есей 1844 року, і обидва чітко визначають його першість, як і його лист до Ейси Ґрея 1857 року, прочитаний того дня, який ми відзначаємо. Чому він так довго відкладав публікацію — одна з найбільших таємниць історії науки. Деякі історики припускали, що він боявся релігійних ускладнень, інші — що політичних. Можливо, він просто був перфекціоністом.

Коли надійшов лист Воллеса, Дарвін здивувався більше, ніж ми, сучасні люди, можемо собі уявити. Він написав Лаєллу: «Я ніколи не бачив такого разючого збігу; якби Воллес мав мою чернетку, написану 1842 року, він був би «дарвіністичнішим за Дарвіна» в цьому чудовому резюме. Навіть його предметний покажчик такий самий, як назви моїх розділів».

Збіг поширювався й на вплив, який справила робота Роберта Мальтуса про населення як на Дарвіна, так і на Воллеса. Дарвін зізнавався, що його надихнуло Мальтусове зауваження про зв’язок між перенаселенням і змаганням. Він написав у автобіографії:

У жовтні 1838 року, саме так, за п’ятнадцять місяців по тому, як я почав своє систематичне дослідження, мені трапилося заради забави прочитати Мальтуса, про перенаселення; і, готовий оцінити битву за існування, яку кожен веде, бо довго спостерігав за звичками тварин і рослинами, я зрозумів, що за таких обставин сприятливі варіації будуть схильні вижити, а несприятливі — згинути. Результатом цього стане утворення нових видів. Тепер я маю нарешті теорію, з якою працюватиму.

Осяяння Воллеса сталося не одразу після читання Мальтуса, але дуже драматично — у розпеченому малярійною лихоманкою мозкові, на острові Тернате Молуккського архіпелагу:

Я потерпав від чергової гострої атаки лихоманки і щодня під час нападу дрижаків і наступного за ними жару мав лежати кілька годин, протягом яких мені не було чим зайнятися, крім як міркувати про речі, що тоді мене займали <…>. Одного дня щось поновило мою згадку про «Принципи населення» Мальтуса. Я міркував про його чітке висвітлення «позитивних перевірок зростання» — хвороби, нещасні випадки, війни, голод, — що утримують населення диких рас на значно нижчому рівні, ніж середній рівень цивілізованіших народів. І тоді мені відкрилося <…>

І Воллес перейшов до власного дивовижно чіткого бачення природного добору.

Є й інші кандидати на першість, окрім Дарвіна та Воллеса. Я не кажу про ідею еволюції як такої, звісно. Але є низка прецедентів з Еразмом Дарвіном. Та щодо природного добору, то першість належить двом іншим вікторіанцям — це як з ентузіазмом прибічників Бекона, який вони виявляють у суперечках через авторство Шекспіра. Ці двоє — Патрік Меттью та Едвард Бліт, і Дарвін згадує навіть ще старішого, В. Ч. Веллса. Меттью скаржився, що Дарвін про нього забув, і Дарвін згадав про нього в перевиданнях «Походження видів». Наступний уривок зі вступу до п’ятого видання:

У 1831 році сер Патрік Меттью опублікував свою роботу «Заготівля лісу для флоту і лісництво», де описує такий самий погляд на походження видів, що і <…> запропоновано мною і паном Воллесом у «Ліннеївському журналі» та в розширеному вигляді — у цьому виданні. На жаль, тези сера Меттью представлені дуже стисло в додатку до роботи на іншу тему, тож лишилися непоміченими, поки пан Меттью сам не привернув до них уваги в «Садівничих хроніках».

Як і у випадку Едварда Бліта, за якого заступався Лорен Айзлі, гадаю, що той не розумів важливості природного добору. Свідчення узгоджуються з поглядом, що ці нібито попередники Дарвіна та Воллеса вважали природний добір суто негативною силою, що вибраковує невідповідних особин, а не розбудовує цілісну еволюцію життя (це справді непорозуміння, яке спантеличує сучасних креаціоністів). Я не можу нічого вдіяти з відчуттям, що людина, яка справді розуміє, що ось вона тримає в руці одну з найвидатніших ідей, колись народжених людським мозком, не стане ховати її по розкиданих уривках у додатку до монографії про судохідну лісозаготівлю. І не обере «Садівничі хроніки» місцем для закидів про першість. От Воллес, він збагнув незмірну важливість того, що він відкрив, тут сумнівів немає.

Дарвін та Воллес не лишилися у повній згоді назавжди. На старості літ Воллес занурився у спіритуалізм (попри поважну зовнішність Дарвін не дожив до глибокої старості), і ще раніше Воллес сумнівався, чи можна покластися на природний добір у таких особливих здібностях людської свідомості. Та серйозніший конфлікт між ними стався через статевий добір, і наслідки цього тривають дотепер, що Гелена Кронін і задокументувала у своїй чудовій книжці The Ant and the Peacock («Мураха і павич»). Якось Воллес сказав сам про себе: «Я дарвіністичніший за Дарвіна». Він вважав природний добір чимось невблаганно утилітарним, і не міг сприймати те, як Дарвін пояснював статевий добір на прикладі хвостів райських птахів і подібного яскравого забарвлення. Дарвіну теж непросто це давалося. Він писав: «Щоразу, як я витріщаюся на пір’я у хвості павича, мені стає зле». Все ж таки, Дарвін примирився зі статевим добором. Естетичні вподобання, за якими самиці обирають з-поміж самців, були достатніми, щоб пояснити, для чого потрібен хвіст павича та подібні надмірності. Воллес це ненавидів. У ті часи так робили всі, окрім Дарвіна, через відверто мізогінні міркування. Процитую Гелену Кронін:

Кілька шановних осіб пішли далі, і наголосили на горезвісній непостійності жінок. Згідно з Мівартом, «за такої нестабільності порочних жіночих капризів, жодне постійне забарвлення дією добору не утвориться». Ґеддес та Томпсон дотримувалися безпросвітно мізогінної думки, що прояви жіночого смаку «навряд чи можна перевірити на людському досвіді».

Воллес був рішуче переконаний, що жіночі примхи не пояснюють еволюційних змін належним чином не з мізогінних причин. І Кронін використовує його ім’я для цілого напряму думки, що існує дотепер. Воллесіанці упереджені щодо утилітарного пояснення яскравого забарвлення, тоді як дарвіністи приймають за пояснення жіночі забаганки. Сучасні воллесіанці згодні з тим, що павичеві хвости та інші яскраві частини тіла — це реклама для самок. Але вони хочуть, щоб самці рекламували справжню якість. Яскраве пір’я у хвості означає добірного самця. Дарвіністський погляд на статевий добір, навпаки, вбачає у яскравому хвості цінність для самок без жодних додаткових цінностей окрім цього. Їм він до вподоби, бо він їм до вподоби, адже він їм до вподоби. Самиці, що обирають красивих самців, мають красивих синів, які будуть до вподоби самицям наступного покоління. Воллесіанці затято наполягають на тому, що забарвлення мусить означати щось корисне.

Нині покійний В. Д. Гамільтон, мій оксфордський колега, був у цьому сенсі першорядним прикладом воллесіанця. Він вірив, що добране статевим добором забарвлення було ознакою якості для реклами здоров’я самця — поганого чи хорошого.

Воллесіанську ідею Гамільтона можна сформулювати так: добір надає перевагу самицям із доброю здатністю до ветеринарної діагностики. Водночас добір надає перевагу самцям, які такій діагностиці сприяють, власне, відрощуванням чогось на кшталт термометрів і манометрів. Довгий хвіст райського птаха, за Гамільтоном, — це адаптація для полегшення діагностики здоров’я самця, доброго чи поганого. Приклад вправної загальної діагностики — це схильність до діареї. Довгий брудний хвіст може бути побічним наслідком поганого здоров’я. Чистий довгий хвіст навпаки. Що довший хвіст, то безпомилковіший тест на дужість чи недуги. Ясно, що така відвертість на руку певному самцеві, лише коли він здоровий. Але Гамільтон та інші неоволлесіанці мають геніальні аргументи71, що природний добір загалом віддає перевагу чесним тестам, навіть подекуди чесність має прикрі наслідки. Неоволлесіанці гадають, що природний добір сприяє появі довгих хвостів достеменно тому, що це ефективні тести на здоров’я: і добре, і (парадоксальніше, але математичні моделі теорії справді це підтверджують) погане.

Послідовники Дарвінової школи статевого добору також мають адвокатів. Починаючи від Р. А. Фішера в першій половині ХХ століття, сучасні прибічники статевого добору за Дарвіном розробили математичні моделі, що показують, також парадоксально, що статевий добір, рухомий примхливими забаганками самиць, може привести не туди, куди слід, тож хвіст чи інший дібраний статевим добором орган небезпечно віддаляється від оптимального прагматизму. Поясненням до цих теорій є те, що сучасні генетики називають нерівноважне зчеплення. Коли самиці обирають, скажімо, довгий хвіст, бо їм так заманулося, то нащадки обох статей успадковують материнські гени вибору і батькові гени хвоста. Не має значення, наскільки примха випадкова, сумісний добір обох статей може призвести (принаймні якщо зробити обрахунки певним чином) до нестримної еволюції в бік довгих хвостів і обрання їх самицями. Тож хвости до безглуздя довшають.

Оригінальний історичний аналіз, здійснений Кронін, показує, що протистояння Дарвіна та Воллеса в галузі статевого добору тривало довго після смертей початкових противників, упродовж ХХ століття і дотепер. Це особливо приємно — і може тих двох розважити: що і Дарвінів, і Воллесів погляди на теорію статевого добору, особливо в їхніх сучасних формах, містять багато парадоксального. Обидва здатні прогнозувати дивні, навіть ідіотські, сексуальні поклики, які ми справді бачимо в природі. Неймовірне віяло хвоста павича — це лише один із відомих прикладів.

Я казав, що ідея, яка незалежно спала на думку Дарвіну та Воллесу, була однією з найвидатніших, якщо не найвидатнішою, що колись народжувалися в людській свідомості. Я хотів би завершити виступ універсальною спробою застосувати цю думку. Вступне слово в моїй першій книзі було таке:

Розумне життя на нашій планеті досягнуло віку, коли воно вперше досліджує питання причини власного існування. Якщо вищі істоти з космосу колись навідають Землю, то перше питання, яке вони поставлять, щоб збагнути рівень цивілізації, буде: «Чи вони вже відкрили еволюцію?». Живі організми існували на планеті й ніколи цього не знали впродовж трьох тисяч мільйонів років, допоки людину нарешті не осяяла істина. Цю людину звали Чарльз Дарвін.

Я не хочу драматизувати, але заради правди мав би сказати «їх було двоє» і назвати ім’я Воллеса разом з ім’ям Дарвіна. Але хай як там було, дозвольте мені показати загальну картину.

Я вірю, що теорія еволюції шляхом природного добору Дарвіна — Воллеса — це пояснення не просто життя на цій планеті, а життя загалом. Якщо десь у Всесвіті ще колись знайдуть життя, я передбачаю, що хоч би як деталі різнилися, буде один важливий принцип, спільний із нашою формою життя. Те життя розвинулося шляхом, у загальних рисах еквівалентним природному добору Дарвіна — Воллеса. Я ніколи не певен, чи достатньо потужно я це висловив72.

У слабкій версії, в якій я цілком певен, сказано, що жодна придатна для роботи теорія, окрім теорії природного добору, досі не була запропонована. Сильний варіант цього висловлювання такий: жодну іншу робочу теорію створити неможливо. Сьогодні, гадаю, я дотримуватимусь слабкої форми. Вона все одно досягає мети.

Природний добір не лише пояснює все, що ми знаємо про життя. Він робить це потужно, елегантно й ефективно. Мова про теоретичне підґрунтя, про постаті, які стоять на одному щаблі у вирішенні проблеми.

Дарвін і Воллес не першими побачили натяк на цю ідею. Але вони перші збагнули масштаб проблеми, і відповідний масштаб рішення, яке одночасно незалежно один від одного їм відкрилося. Це масштаб їхніх постатей як науковців. Взаємна шляхетність, із якою вони розв’язали питання першості, засвідчує масштаб цих постатей.

70 У 1858 році Чарльз Дарвін оторопів, коли з тодішніх Федеральних Малайських Штатів йому прийшов рукопис маловідомого натураліста, лікаря Альфреда Воллеса. Ця праця викладала в усіх подробицях теорію еволюції шляхом природного добору – теорію, про яку Дарвін почав обмірковувати ще двадцять років тому. Зі спірних причин Дарвін не опублікував свою теорію, хоча детально її описав ще 1844 року. Через лист Воллеса Дарвіна наче затягнуло у вирву неспокою. Спершу він гадав, що мусить визнати першість Воллеса. Втім його друзі, геолог Чарльз Лайєлл і ботанік Джозеф Хукер, двоє старших державних діячів британської науки, переконали його знайти компроміс: зачитати Воллесову працю 1856 року та дві ранні праці Дарвіна в Ліннеївському товаристві в Лондоні, щоб разом здобути визнання. У 2001 році Ліннеївське товариство вирішило встановити меморіальну дошку, вшановуючи цю історичну подію. Мене запросили на відкриття, і це дещо скорочена версія моєї доповіді там. То був урочистий привід. Мені було приємно зустріти кількох членів родин Дарвіна та Воллеса, і навіть познайомити їх між собою.

71 Тут я веду мову особливо про кмітливе перетворення Аланом Ґрафеном доводів щодо якості в математичні терміни, як в Амоца Захаві. Моя власна спроба пояснити ці речі є в другому виданні «Егоїстичного гена», написаному в дусі покаяння через несправедливі кпини в бік ідей Захаві в першому виданні.

72 Див. наступний есей «Універсальний дарвінізм».

Універсальний дарвінізм73

Заведено вважати, що життя у Всесвіті зароджувалося багато разів. Якби форми життя в деталях не різнилися, ймовірно, були б певні фундаментальні для будь-якого життя принципи. Я припускаю, що це були б принципи дарвінізму. Дарвінівська теорія природного добору — це більше, ніж внутрішня теорія, що враховує життя на планеті Земля і його форми. Ймовірно, це єдина теорія, що може адекватно врахувати явища, які ми пов’язуємо з життям.

Мене цікавлять не особливості інших планет. Я не буду розводитися про інопланетну біохімію на основі ланцюгів силікону чи інопланетну нейрофізіологію на основі силіконових чипів. Універсальною перспективою для мене є підкреслення важливості дарвінізму для нашої біології тут, на Землі, і мої приклади будуть переважно стосуватися біології земної. Позаяк, на мою думку, «екзобіологи», які спекулюють на темі позаземного життя, мають використовувати більш еволюціоністську аргументацію. Їхня писанина багата на спекуляції про те, як позаземне життя може спрацювати, але бідна на обговорення того, як же воно еволюціонує. Тож цей есей варто сприймати, по-перше, як доказ загальної важливості теорії природного добору Дарвіна; по-друге, як попередній внесок у нову дисципліну еволюційної біології.

Те, що Ернст Майр назвав «зростанням біологічного мислення», — це значною мірою історія тріумфу дарвінізму над альтернативними поясненнями буття. Головною зброєю цього тріумфу, зазвичай, зображають докази. У теорії Ламарка хибною вважають фактичну помилковість його припущень. Словами Майра: «Якщо прийняти його припущення, то теорія Ламарка — це також обґрунтована теорії адаптації, як і Дарвінова. На жаль, його припущення виявилися неробочими». Та я гадаю, ми можемо сказати ще різкіше: навіть якщо і прийняти його припущення, теорія Ламарка не настільки правомірна, як теорія Дарвіна. Бо, на відміну від Дарвінової, вона в принципі не здатна зробити те, що нам треба: пояснити еволюцію організованої адаптивної складності. Я гадаю, що можна висловитися про всі коли-небудь запропоновані теорії еволюційних механізмів, окрім теорії природного добору Дарвіна, за якої дарвінізм покоїться на безпечнішому п’єдесталі, ніж самі лише факти.

Я посилався на теорії еволюції, які «роблять те, що нам потрібно». Усе впирається в питання, що ж нам потрібно. Відповідь може різнитися. Деякі біологи, наприклад, у захваті від «задачі про види», в той час як я ніколи не був достатньо сповненим ентузіазму щодо неї, як «таїни тайн». Для деяких головне в теорії еволюції — це пояснення різноманіття життя — кладогенез. Інші потребуватимуть від теорії пояснення змін, які ми бачимо в молекулярній будові геному.

Я згоден із Джоном Мейнардом Смітом, що «головним завданням будь-якої теорії еволюції є пояснення складної адаптивної системи, тобто пояснення того ж набору фактів, які теолог XVIII століття Вільям Пейлі використовував як докази існування Творця». Гадаю, що людей на кшталт мене можна вважати неопейлістами чи, мабуть, «трансформованими пейлістами». Ми згодні з Пейлі, що складна адаптивна система вимагає особливого пояснення: чи Творця, як гадав Пейлі, чи чогось на кшталт природного добору, що виконує роботу подібного творця74. Справді, складна адаптивна система — це, либонь, найкраща перевірка присутності самого життя.

Складна адаптивна система як ознака життя

Якщо ви знайшли у Всесвіті щось, що має складну організацію, наводячи на думку, що його створено навмисне, і те щось — живе, чи ним колись було, чи це витвір чогось живого. Буде справедливо зарахувати скам’янілості та артефакти, знайдені на якійсь планеті, до свідчень присутності життя.

Складність — це концепт, оснований на ймовірності. Складна система статистично малоймовірна, бо сама по собі має дуже низьку ймовірність статися. 1027 атомів людського тіла можна, вочевидь, упорядкувати в нескінченну кількість способів. З-поміж них лише в кількох можна впізнати людське тіло. Але це, власне, не головне. Будь-яка наявна конфігурація атомів, a posteriori «унікальна»; вона така ж «малоймовірна», як і будь-яка інша, але вони вже відбулися. Річ у тім, що з усіх можливих способів упорядкування 1027 атомів лише невеличка меншість утворюватиме щось, що віддалено нагадує механізм, здатний підтримувати своє існування та відтворювати собі подібних. Живі істоти — не просто статистично неможливе у звичайному сенсі. Їхня статистична ймовірність обмежена a priori на етапі творіння. Вони адаптивно складні.

Термін «адапціоніст» виник як зневажлива назва для тих, хто вважає, за словами Річарда Левонтина, «без подальших доказів, що особливості анатомії, фізіології та поведінки організмів є адаптивними оптимальними рішеннями проблем». Де тільки я не давав на це відповіді! Я побуду адапціоністом у слабшому значенні, бо ж приділю увагу лише тим аспектам анатомії, фізіології та поведінки організмів, що є беззаперечно адаптивними рішеннями. Так само, як зоолог може спеціалізуватися на зоології хребетних, не відрікаючись від існування безхребетних. Я маю справу з беззаперечними адаптаціями, бо для себе визначив їх робочими діагностичними ознаками всього живого, будь-де у Всесвіті, так само, як зоолог хребетних мусить займатися хребтами, бо хребти є діагностичними ознаками всіх хребетних. Час від часу я потребуватиму прикладів беззаперечних адаптацій, і вже добре відоме око принагодиться для цієї цілі, як і завжди, — так воно служило і самому Дарвіну, і Пейлі: «Щодо вивчення інструмента постійно постає точнісінько той самий доказ того, що око створене для зору, і створено телескоп, щоб цьому сприяти. Вони створені за однаковими принципами; обидва підлаштовані до законів, що описують проникнення і заломлення променів світла».

Якщо подібний інструмент знайдуть на іншій планеті, знадобиться окреме пояснення. Там або існує Бог, або, якщо ми збираємося пояснити Всесвіт дією сліпих законів фізики, має бути певний спосіб дії тих сліпих сил. Для неживих об’єктів це твердження не буде правдивим, як виснував Вільям Пейлі сам.

Кристалічний сланець, відшліфований морем, може правити за лінзу, що фокусує реальне зображення. Той факт, що це ефективний оптичний прилад, не конче цікавий, оскільки, на відміну від ока чи телескопа, він надто простий. Він не пробуджує асоціацій з чимось, що хоча б віддалено нагадує про конструювання. В ока і телескопа є багато складових, і всі вони підлаштовані одна до одної і працюють разом заради спільного результату. Відшліфований камінець має значно менше підлаштованих рис: збіг прозорості, великого індексу заломлення і механічних сил, що надали поверхні опуклої форми. Ймовірність такого трикратного збігу не дуже велика. Немає потреби в особливому поясненні. Порівняйте з тим, як фахівець зі статистики вирішує, яке значення Р75 вважати доказом правдивості експерименту. Про це можна мати свою думку й сперечатися. Це майже питання смаку: коли саме збіг стає надто очевидним, щоб на нього не зважати. Але не має значення, ваш статистичний аналіз обережний чи ризикований, є такі комплексні адаптації, де «значення Р» і частота прояву разом напрочуд такі високі, що ніхто не вагатиметься у визначенні життя (чи артефакту, створеного живим створінням). Моє визначення комплексності живого — це, власне, «складність, надто значна, щоб виникнути випадково». Метою цього есею є питання того, що будь-яка теорія еволюції має розв’язати задачу походження адаптивної складності.

У книжці The Growth of Biological Thought («Зростання біологічного мислення»), виданій у 1982 році, Ернст Майр послужливо перелічує те, що він вважає шістьма чітко відмінними теоріями еволюції, коли-небудь запропонованими за всю історію біології. Я використаю цей перелік для заголовків цього есею. Щодо кожної з шести, замість ставити питання про докази «за» чи «проти», я питатиму, чи здатна ця теорія в принципі виконати завдання з поясненням складної адаптивної системи. Я розгляну всі шість теорій по черзі, і зроблю висновок, що лише теорія 6, дарвінівського добору, відповідає завданню.

Теорія 1. Вроджена здатність чи рух у бік дедалі більшого вдосконалення

Для сучасної думки це аж ніяк не теорія, і я не маю завдавати собі клопоту її обговоренням. Вона вочевидь містична і не пояснює нічого з того, що мусить, тож немає з чого почати.

Теорія 2. Вправляння і невправляння, а також успадкування набутих рис

Це теорія Ламарка. Її обговорення зручно розділити на дві частини.

Вправляння і невправляння

На цій планеті ми спостерігаємо той факт, що живі тіла подекуди більш пристосовуються внаслідок вправ. М’язи, що тренуються, стають більшими. Шиї, що тягнуться до верхівок дерев, витягуються по всій довжині. Якщо на якійсь планеті такі набуті покращення вбудовуються у спадкову інформацію, то, як наслідок, можлива адаптивна еволюція. Цю теорію часто пов’язують із Ламарком, хоча за цим стоїть більше, ніж казав Ламарк. У 1982 році Френсіс Крік зазначив: «Наскільки я знаю, ніхто не наводив загальних теоретичних причин, меншої ефективності цього механізму, ніж природний добір». У цьому та наступному розділах я наведу два теоретичні заперечення ламаркізму саме такого характеру, як, мені здається, шукав Крік. Передовсім, це хибність принципу вправляння і невправляння.

Проблема полягає в незрілості та неточності адаптації, яку принцип вправляння і невправляння може запропонувати. Уявіть еволюційні покращення, що мають статися впродовж еволюції такого органа, як око, і запитайте, які з них, імовірно, могли утворитися шляхом вправляння і невправляння. Чи вправляння збільшує прозорість кришталика? Ні, фотони його не чистять, проходячи крізь нього. Кришталик та інші оптичні компоненти мали б упродовж періоду еволюції зменшити сферичну та хроматичну аберації. Чи могло б це статися завдяки посиленому вправлянню? Звісно що ні. Вправи могли б зміцнити м’язи райдужки, але це не могло б створити точну систему зворотного зв’язку, яка контролює м’язи. Більше бомбардування сітківки кольоровим світлом не спричинить існування чутливих до кольорового світла колбочок, не з’єднає їхні закінчення так, щоб зір набув кольорів.

Теорії дарвіністського характеру, звісно, добре пояснюють такі вдосконалення. Кожне покращення точності зору може суттєво вплинути на виживання. Навіть невелике зменшення сферичної аберації може врятувати швидкокрилого птаха від хибного розрахунку відстані до перешкоди. Навіть незначне покращення роздільної здатності яскраво забарвлених деталей матиме вирішальне значення у виявленні замаскованої жертви. Генетична основа будь-якого покращення, бодай малого, переважатиме в генофонді. Взаємодія між добором та адаптацією пряма і тісно пов’язана. Теорія Ламарка, з іншого боку, спирається на значно грубший зв’язок: що більше тварина використовує певну свою частину, то більшою ця частина стає. Подекуди це правило спрацьовує, але не завжди, і, у ролі інструмента для відшліфовування адаптації, це тупа сокира порівняно з витонченим різцем природного добору. Ця думка універсальна. Вона не залежить від деталізованих фактів щодо життя на певній планеті. Те саме справедливо і для моєї недовіри щодо успадкування набутих ознак.

Успадкування набутих ознак

Перша проблема успадкування набутих ознак у тому, що вони не завжди сприяють покращенню. Для цього немає причини, і справді, більшість із набутих ознак є пошкодженнями. Це не просто факт стосовно життя на Землі. Це універсальне логічне пояснення. Якщо у вас складна і добре пристосована система, то ви можете зробити значно більше для того, щоб змусити її запрацювати гірше, ніж те, що змусить її працювати краще. Еволюція за Ламарком рухатиметься в напрямку адаптацій, лише якщо якийсь механізм — імовірно, добір — існує, щоб відрізняти ті набуті ознаки, що є покращеннями, від тих, що такими не є. І лише покращення мають бути записані в клітинах зародкової лінії.

Хоч Конрад Лоренц і не вів мови про ламаркізм, він досліджував споріднене явище — усвідомлену поведінку, імовірно, найважливіший різновид набутого пристосування. Тварина упродовж життя вчиться, як стати кращою. Вона вчиться їсти, скажімо, солодке, тим самим збільшує свої шанси на виживання76. Але в смаку до солодкого немає нічого, що можна успадкувати. Щось, імовірно, природний добір, має вбудувати в нервову систему таке собі правило: «вважай солодкий смак нагородою», і це спрацьовує, бо в природі немає сахарину, але є цукор.

Цей принцип спрацьовує і для морфологічних ознак теж. Ступні зношуються, стають більш грубими, шкіра на них товщає. Потовщення шкіри — це набуте пристосування, але не очевидно, чому зміни пішли таким шляхом. У рукотворних механізмів зношені частини з очевидних причин тоншають, а не грубшають. Чому зі шкірою на ступнях відбувається дещо протилежне? Бо природний добір у минулому попрацював, щоб забезпечити адаптивну, а не дезадаптивну реакцію на зношення.

Цей сценарій можливої еволюції за Ламарком доречний у тому, що навіть під його ламаркістською поверхневою структурою в глибині мають стояти дарвінівські підпори: вибір тих потенційних рис, які можна набути й успадкувати, відбувається за дарвіновими принципами. Принципи еволюції за Ламарком не можуть повністю відповідати за адаптивну еволюцію. Навіть якщо набуті ознаки й успадковуються на якійсь планеті, еволюція на Землі у своєму русі до адаптивних змін досі спирається на керівний принцип Дарвіна.

Теорія 3. Пряме стимулювання навколишнім середовищем

Адаптація, як ми побачили, — це відповідність між організмом та навколишнім середовищем. Масив можливих організмів ширший, ніж перелік наявний. І спектр можливих середовищ ширший, ніж ми бачимо. Різноманіття певною мірою пасують одне одному, а цей збіг і є адаптацією. Ми можемо висловити думку інакше, сказавши, що інформація від середовища присутня в організмі. У деяких випадках це спостерігається яскраво і буквально — жаба має зображення свого середовища на спині. Таку інформацію тварина має в собі у більш чи менш буквальному сенсі, і досвідчений спостерігач зазвичай може завдяки розтину відтворити багато подробиць її природного середовища77.

Отже, як інформація із середовища може потрапити у тварину? Лоренц стверджує, що є два шляхи, природний добір та на навчання, що підкріплюється, але вони обидва в широкому сенсі є процесами добору78. Теоретично в середовища є ще один метод закріплення інформації в організмі шляхом «інструкції». Деякі теорії роботи імунної системи «інструктивні»: молекули антитіл наче формуються безпосередньо при обгортанні ними молекул антигенів. Теорія, якій наразі надають перевагу, навпаки, селективна. Я використовую «інструкцію» як синонім до «прямого стимулювання середовищем» з теорії 3 Майра. Вона не дуже чітко різниться від теорії 2.

Інструкція — це процес, за якого інформація перетікає із середовища у тварину. Прикладами інструкції можуть бути навчання імітації, латентне навчання та імпринтинг, але для пояснення безпечніше використовувати гіпотетичний приклад. Уявіть на якійсь планеті тварину, що використовує свої тигроподібні смужки для маскування. Вона живе в довгій «траві», її смужки нагадують типову щільність і товщину місцевої трави. На нашій планеті така адаптація з’явиться шляхом відбору випадкових генетичних варіацій, але на уявній планеті настане шляхом прямої інструкції. Тварини стають коричневими, окрім тих ділянок шкіри, що затінені від «сонця» листям трави. Тож їхні смужки пристосовані з високою точністю, не лише до будь-якого старого середовища проживання, а достеменно для того місця існування, де вони засмагали, і це — саме те місце, де вони збираються вижити. Локальні популяції автоматично набувають захисного забарвлення, схожого на місцеві трави. Інформація про місце існування, у випадку зі смугастим орнаментом листя трави, передалася тваринам і вбудувалася в посмуговане забарвлення їхнього шкірного пігменту.

Інструктивна адаптація вимагає успадкування набутих рис для започаткування постійних чи прогресивних еволюційних змін. «Інструкція», отримана в одному поколінні, має «запам’ятатися» в генетичній інформації чи її еквіваленті. Цей процес веде до накопичення змін і прогресу. Щоб не перевантажувати запас генетичної інформації змінами, накопиченими поколіннями, мусить існувати механізм позбавлення від непотрібних «інструкцій» і утримання бажаних. Я підозрюю, що, знову ж таки, через потребу в певному процесі відбору.

Уявіть, наприклад, форму життя, подібну до ссавців, у якої пуповинний нерв дозволяє матері «завантажити» весь зміст своєї пам’яті в мозок її зародка. Така технологія доступна навіть нашим нервовим системам: мозолисте тіло може передавати великі обсяги інформації від правої півкулі до лівої. Пуповинний нерв міг би зробити автоматично доступними досвід і мудрість кожного покоління наступному, і це видається дуже корисним. Але за кілька поколінь інформаційний вантаж, вибірково не профільтрований, стане некеровано великим. І знову ми наражаємося на потребу фільтрувати вибірковість. Поки я це облишу, і висловлю ще одну тезу щодо інструктивної адаптації (однаково справедливу для всіх ламарківських типів теорій).

Теза така, що є логічний зв’язок між двома головними теоріями адаптивної еволюції: добору та інструкції — і двома головними теоріями ембріонального розвитку: епігенезу і преформації79. Інструктивна еволюція працює лише тоді, коли ембріологія діє шляхом преформації. Якщо ембріологія епігенетична, як воно і є на нашій планеті, інструктивна еволюція не працює.

Якщо стисло, то для успадкування набутих ознак ембріональні процеси мають іти в обидва боки: фенотипові зміни мають записуватися назад у гени (чи їхні еквіваленти). Якщо ембріогенез іде шляхом преформації — справжнім кресленням є гени, — тоді це справді двобічний процес. Ви можете зробити за будинком знову креслення. Але ембріонічний розвиток епігенетичний. Якщо, як на цій планеті, генетична інформація — це радше рецепт пирога, а не проект будинку, то вона незворотна.

Не існує покрокової відповідності між ділянками геному та фрагментами фенотипу, не більше, ніж між крихтами пирога та інгредієнтами в рецепті. Рецепт — це не креслення, яке можна відтворити з пирога. Перетворення рецепта на пиріг не можна запустити зворотним ходом, і те саме — зі створенням тіла. Тож набуті адаптації не можуть записатися в «гени» на жодній із планет, де ембріологічний розвиток епігенетичний.

Це не рівнозначно висловлюванню, буцім на якійсь планеті не може бути життя, чий ембріональний розвиток іде шляхом преформізму. Це окреме питання. Наскільки таке ймовірно? Форма життя має дуже сильно відрізнятися від нашої, настільки, що важко уявити, як це може спрацьовувати. Саму ж двосторонню ембріологію уявити ще важче. Якийсь механізм має в усіх деталях сканувати доросле тіло, ретельно занотовувати, наприклад, точне розташування коричневого пігменту на посмугованій сонцем шкірі, можливо, переказувати це в лінійний потік цифрового коду, як у телекамері. Ембріональний розвиток буде знову зчитувати результат сканування, як телевізійний ресивер. Я інтуїтивно відчуваю, що такому типу ембріонального розвитку в принципі є заперечення, але не можу це чітко сформулювати80. Тут я веду мову про те, що якщо планети поділені на ті, де ембріогенез іде шляхом преформізму, і ті, як Земля, де ембріогенез епігенетичний, то еволюція за Дарвіном може йти на планетах обох типів. Але еволюція за Ламарком, навіть як немає іншиx причин для сумнівів у її існуванні, може відбуватися лише на планетах із преформістським ембріональним розвитком, якщо такі існують.

Теорія 4. Сальтаційна еволюція

Значна цінність ідеї еволюції полягає в тому, що вона пояснює існування беззаперечних адаптацій, настільки функціонально складних, що статистична ймовірність їх виникнення дуже мала, якщо мислити категоріями сліпих законів фізики, а не вдаватися до надприродного чи містичного пояснення. Оскільки ми визначаємо беззаперечну адаптацію за пристосування надто складне, щоб виникнути випадково, чи можливо, щоб теорія її пояснювала лише законами фізики? Відповідь — і це відповідь Дарвіна — навпрочуд проста, якщо взяти до уваги, наскільки самозрозумілим здавався сучасникам Пейлі його «сліпий годинникар». Відповідь така, що коадаптовані частини не мають складатися в одне ціле за один раз. Вони можуть збиратися разом за невеликі стадії. Але ці стадії справді мусять бути маленькими, інакше повертаємося знову до проблеми, з якої почали: випадкового створення чогось надто складного, щоб воно було створене випадково!

Розгляньмо знов око, як приклад органа зі значною кількістю коадаптованих частин, скажімо, N. Апріорі шанс, що будь-яка із цих частин виникне, низький, але не до неймовірності. Він співзвучний з імовірністю того, що кристалічний сланець відшліфує море і воно стане наче опукла лінза. Імовірно, будь-яка адаптація може виникнути завдяки законам фізики сама собою. Якщо кожна з адаптованих частин зробить якийсь невеликий внесок в адаптованість, то з плином часу може виникнути орган, який складається з багатьох частин. Особливо це помітно в разі ока, і в цьому вбачається іронія з огляду на почесне місце ока в пантеоні креаціоністів. Око, здебільшого, той випадок, коли мати неповний орган краще, ніж не мати нічого. Наприклад, око без лінзи чи навіть зіниці все одно може бачити, як наближається тінь хижака.

Я повторюся, ключем до дарвінівського пояснення складної адаптивної системи є заміщення миттєвого, випадкового щасливого випадку в багатьох площинах поступовими, крок за кроком, розмазаними тонким шаром, щасливими випадками. Вони справді трапляються. Але теорія, що тромбує всю випадковість у кілька головних кроків, більш неправдоподібна, ніж теорія, що розподіляє випадковість між невеликими етапами. Це підводить нас до наступного загального принципу універсальної біології. Хоч би де у Всесвіті ви знайшли складну адаптивну систему, вона стала можливою завдяки серії невеликих змін, але ніколи не завдяки великим і раптовим ривкам81. Ми маємо заперечити теорію 4 Майра — сальтаціонізм, як спосіб пояснення складності еволюції.

Оскаржити це заперечення майже неможливо. З визначення складної адаптивної системи не ясно, що єдиною альтернативою поступовій еволюції є надприродна магія. Це не означає, що відстоювання градуалізму — нікчемна тавтологія, чистої води догма, до яких так люблять вдаватися креаціоністи та філософи. Виникнення повноцінного ока de novo на місці гладенької шкіри не є логічно неможливим. Просто ймовірність цього — статистично мізерна.

Нині проголошують, буцім деякі сучасні еволюціоністи відкидають градуалізм та підтримують те, що Джон Турнер вельми нешанобливо назвав «еволюція ривками». Оскільки вони люди розсудливі, без містичних схильностей, тож мусять бути градуалістами в тому сенсі, в якому я цей термін і застосовую: градуалізм, проти якого вони виступають, слід визначати якось інакше. Тут криються два мовні непорозуміння, і я б хотів їх роз’яснити. Перше — поширена плутанина між «переривчастою еволюцією» та справжніми миттєвими змінами, сальтаціями82. Друге — плутанина між двома різними видами сальтацій.

Переривчаста рівновага — це не макромутація, і ніяк не сальтація в традиційному значенні цього терміна. Втім тут слід це обговорити, бо її часто визначають як теорію сальтаційних змін, а її прибічники наводять дозволену цитату, де Гакслі критикує Дарвіна за відстоювання принципу Natura non facit saltum83. Теорію переривчастості рівноваги змальовують як радикальну та революційну і відмінну як від Дарвінової теорії, так і від неодарвіністичного синтезу. Теорію переривчастої рівноваги створили як пояснення того, що класична неодарвіністична синтетична теорія справді могла бачити на палеонтологічній шкалі, якби ми сприйняли її ідеї алопатричного видоутворення серйозно. Вони роблять свої «ривки», коли в «рівномірне розгортання» неодарвіністичного синтезу «вставляються» тривалі періоди стабільності, перервані нетривалими спалахами поступової, хоч і стрімкої, еволюції.

Оскаржити це заперечення майже неможливо. З визначення складної адаптивної системи не ясно, що єдиною альтернативою поступовій еволюції є надприродна магія. Це не означає, що відстоювання градуалізму — нікчемна тавтологія, чистої води догма такого ж плану, до якого так люблять вдаватися креаціоністи та філософи. Виникнення повноцінного ока de novo на місці гладенької шкіри не є логічно неможливим. Просто ймовірність цього — статистично мізерна.

Правдоподібність такого стрімкого градуалізму посилюється експериментом в уяві Ледьярда Стеббінса84. Він уявив, що вид мишей розвиває дедалі більший розмір тіла настільки невідчутно повільно, що різниця між середніми значеннями в межах кожного покоління буде безжально затерта похибкою вибірки. І навіть за такої повільної швидкості покоління мишей Стеббінса набуде розміру тіла слона через шістдесят тисяч років — проміжок часу настільки короткий, щоб палеонтологи вважали його миттю. Еволюційні зміни надто повільні, щоб мікроеволюціоністи їх помітили, та можуть бути надто стрімкими, щоб їх помітили макроеволюціоністи85. Що палеонтолог бачить як «сальтацію», насправді може бути поступовою зміною, настільки повільною, щоб мікроеволюціоністи не могли її визначити. Цей тип палеонтологічної «сальтації» не має нічого спільного з макромутаціями, що виникають в одному поколінні, які, я гадаю, мали на увазі Дарвін і Гакслі, коли сперечалися щодо Natura non facit saltum. Непорозуміння тут, мабуть, виникло тому, що деякі поборники переривчастої рівноваги, за збігом, відстоювали і макромутації. Інші прибічники переривчастості або плутали свою теорію з теорією макромутацій, або відверто вважали макромутації одним із механізмів переривання.

Повертаючись до макромутацій (справжніх сальтацій), друге непорозуміння, яке я хотів би роз’яснити, стосується двох типів макромутацій, які ми можемо отримати. Я назвав би їх так, що годі запам’ятати: сальтація-1 і сальтація-2. Але натомість я запозичу метафору у своєї давньої пристрасті до літаків, і назву їх сальтація-Boeing 747 та сальтація-Stretched DC-8. Сальтація-747 — немислима. Вона здобула свою назву від часто цитованої метафори сера Фреда Гойла про його, власне, безмежне нерозуміння дарвінізму. Гойл порівнював дарвінівський добір із торнадо, що дме над звалищем і тим самим збирає зі сміття Боїнг-747. (Він, звісно, не врахував ідею розподілу випадку «тонким шаром» маленьких кроків, про що було сказано вище). Stretched DC-8-сальтація зовсім інакша. У неї не важко повірити. Вона стосується значних і раптових змін масштабу деяких біологічних показників, без супровідного значного збільшення інформації щодо адаптацій. Вона дістала свою назву від літака, створеного шляхом подовження фюзеляжу вже чинної моделі, без додавання суттєвих нових складнощів86. Перехід від DC-8 до Stretched DC-8 — це значна зміна масштабу — сальтація, а не набір поступових невеличких змін. Але, на відміну від переходу від звалища до 747, — це невелике зростання обсягу інформації чи складності, і це саме та ідея, на якій я наголошую цією аналогією.

Приклад сальтації DC-8 буде такий. Уявіть жирафа, чия шия подовжилася в один крок завдяки винятковій мутації. В обох батьків були шиї, як у звичайної антилопи. І в них з’явилося химерне дитинча з шиєю завдовжки, як у сучасного жирафа, і всі жирафи походять від тої химери. Навряд чи так було на планеті Земля87, але цілком імовірно може статися деінде у Всесвіті. У цього принципу немає заперечень, крім глибинного заперечення ідеї «747» щодо можливості утворення такого складного органа, як око, на рівному місці завдяки єдиній мутації. Критична різниця стосується складності.

Припускаю, що перехід від короткої шиї антилопи до довгої шиї жирафи — це не зростання складності. Запевняю, обидві шиї є гранично складними утвореннями. Неможливо перейти від стану без шиї до стану з нею в один крок — це буде сальтація-747. Але коли складний орган, шия антилопи, вже існує, то до шиї жирафи лише один крок — подовження. Різні частини мають рости швидше на певних етапах ембріонального розвитку, і та складність, що вже є, зберігається. На ділі, звісно, така суттєва зміна величини цілком імовірно матиме негативні наслідки, що навряд чи дозволять макромутантові вижити. Серце антилопи, що вже існує, не зможе рухати кров угору, до щойно піднесеної голови жирафи. Такі практичні заперечення еволюції завдяки DC-8-сальтації тільки сприятимуть у разі моєї переваги градуалізму, але я все ж хочу навести окремий, і більш універсальний аргумент проти сальтації-747.

Можна сперечатися, що на практиці неможливо відокремити ці дві сальтації — 747 та DC-8. Зрештою, сальтації-DC-8, як ми бачимо на наведеному прикладі макромутаційного видовження шиї жирафи, можуть бути досить складними: групи м’язів, хребці, нерви, кровоносні судини мають збільшуватися синхронно. Чому ж тоді це — не сальтація-747 і її доказ?

Ми знаємо, що поодинокі мутації можуть диригувати змінами швидкості росту різних систем органів, і не дивно, що так відбувається, якщо мова йде про процеси розвитку. Коли єдина мутація викликає в дрозофіли утворення ноги, де має бути антена, то нога виростає — з усією своєю нездоланною складністю. І це не таємниця і не сюрприз, не сальтація-747, бо тіло ще до мутації мало інформацію про те, як зробити ногу. Якщо, як у разі ембріогенезу, у нас є розгалужене дерево причиново-наслідкових зв’язків, то маленька зміна в головному стовбурі може мати складні розгалужені прояви на кінчиках гілочок. І хоча зміни можуть бути за розміром просторними, в адаптивній інформації розлогих та раптових змін може не бути. Якщо ви гадаєте, що на практиці знайшли особливий приклад великих і раптових змін в адаптивній інформації, то можете бути певними, що адаптивна інформація вже була присутня, навіть якщо це атавістичний «спадок» від більш раннього предка.

Тож тут у принципі немає жодного заперечення теорій еволюції посмикуваннями, навіть теорії перспективних чудовиськ, припустімо, що мається на увазі сальтація DC-8, а не 747. Жоден освічений біолог насправді не вірить у сальтацію-747, але не всі здатні як слід пояснити різницю між сальтаціями DC-8 та 747. Прикрий наслідок цього — те, що креаціоністи та їхні друзі-журналісти тривалий час мали змогу використовувати висловлювання поважних біологів, що начебто вели мову про сальтаціонізм. Біологи мають на увазі те, що я називаю сальтацією DC-8 чи навіть несальтаційною переривчастістю. Але креацініст веде мову про сальтацію, названу мною 747, і сальтація-747, звісно, — це благословенне диво.

Я ще дивуюся несправедливості стосовно Дарвіна, яка сталася через ту саму нездатність критиків осягнути різницю між сальтаціями DC-8 та 747. Часто кажуть, що Дарвін був повінчаний з градуалізмом, тож, якщо якусь еволюцію ривками і доведуть, то це вкаже на неправоту Дарвіна. Безсумнівно, досягнення теорії переривчастої рівноваги — це привід для галасу і розголосу. Та чи справді Дарвін був проти «ривків»? Чи він був, як я підозрюю, проти лише сальтації-747?

Як ми вже побачили, переривчаста рівновага не має нічого спільного з сальтаціями. Але в будь-якому разі, я гадаю, не зовсім ясно, чи Дарвін зніяковів би через інтерпретацію скам’янілих викопних решток з огляду на переривчасту еволюцію, як то часто стверджують. Наступний уривок із пізніх видань «Походження видів» наче публікація з нового випуску журналу Paleobiology: «Періоди, протягом яких види проходили видозміни, хоча і дуже тривалі у вимірі років, мабуть, були короткі порівняно з періодами, упродовж яких із тими самими видами не відбувалося жодних змін». Я гадаю, ми можемо сягнути кращого розуміння загальної схильності Дарвіна до градуалізму, якщо апелюватимемо до різниці між сальтаціями 747 та DC-8.

Можливо, частина проблеми полягає в тому, що сам Дарвін їх не розрізняв. У деяких уривках, спрямованих проти сальтацій, здається, він має на думці DC-8. Але в тих випадках він, либонь, не дуже певний щодо цього: «Щодо раптових ривків, — писав він у листі 1860 року, — я нічого не маю проти них, подекуди вони можуть стати мені в пригоді. Я можу лише сказати, що вивчив предмет і не знайшов жодних доказів, що змусили б мене повірити в ривки [як джерело нових видів], і знайшов силу-силенну доказів, які вказують на протилежне». Не схоже, що він у принципі затято виступає проти раптових ривків. І, звісно, немає причин для гострої ворожості, май він на думці сальтації DC-8.

Але в інших випадках він був відверто ворожий, і тоді, я гадаю, він міркував про сальтацію-747. Історик Ніл Ґіллеспі пише про це так: «Для Дарвіна народження чудовиськ — доктрина, якій надавали перевагу Чемберс, Овен, Аргайл, Міварт та інші з суто теологічних, а також наукових мотивів щодо пояснення того, як нові види, чи навіть нові таксони, розвинулися, була не краща за диво: «вона не торкається і не пояснює випадки коадаптації живих істот та фізичних умов проживання». Це було «не пояснює» взагалі, з такою ж науковою силою, як в ідеї творення «із земного праху».

Ворожість Дарвіна до миттєвого утворення чудовиськ тоді має сенс, якщо ми маємо на увазі сальтацію-747 — раптовий винахід адаптивної складності. Дуже схоже, що це те, про що він міркував, бо це достеменно те, що мали на увазі його численні опоненти. Такі сальтаціоністи, як герцог Аргайл (хоча, мабуть, не Гакслі), хотіли вірити в сальтацію-747 саме тому, що вона вимагала надприродного втручання. Дарвін у неї не вірив з тієї самої причини.

Я гадаю, цей прийом дає нам лише одне розумне прочитання відомої ремарки Дарвіна «якщо можна було показати, що існує будь-який складний орган, утворений не численними послідовними невеличкими змінами, моя теорія цілком зруйнується». Це не благання про градуалізм у розумінні цього терміна сучасним палеобіологом. Теорію Дарвіна можна спростувати, але він був надто мудрим, щоб зробити теорію настільки відкритою для спростувань! Чого це раптом Дарвіну було присвячувати себе такій деспотично обмеженій версії еволюції, версії, що цілком заохочує до спростування? Я гадаю, що він цього не робив. Його ужиток терміна «складний» мені скидається на потрібну ланку. Ґулд описує цей уривок з Дарвіна як «явно необґрунтований». Він необґрунтований, якщо альтернативою невеликим змінам бачити сальтацію-DC-8. Але якщо взяти сальтацію-747 за альтернативу, то ремарка Дарвіна стає слушною і дуже мудрою. Його теорію справді можна спростувати, і процитований уривок вказує на місце, де це вдасться зробити.

Отже, є два типи уявних сальтацій — DC-8 та 747. DC-8 цілком імовірна, і без сумніву трапляється в лабораторіях та на фермах, і може давати випадкові внески в еволюцію88. Сальтація-747 статистично неймовірна, якщо тільки не станеться надприродне втручання. За часів Дарвіна, прихильники і опоненти раптових змін часто мали на увазі сальтацію-747, оскільки вірили в божественне втручання чи боролися проти нього. Дарвін ворожо ставився до сальтації-747, оскільки слушно бачив природний добір як альтернативу божественному втручанню як поясненню складної адаптивної системи. Нині сальтація означає або переривчастість (що ніяк не є сальтацією), або сальтацію DC-8, і проти жодної з них у Дарвіна в принципі не було заперечень; хіба що сумніви щодо фактів. У сучасному контексті не думаю, що Дарвіна можна було вважати запеклим градуалістом. У сучасному контексті, я підозрюю, він мав би значно ширші погляди.

Дарвін був запеклим градуалістом у сенсі несприйняття сальтації-747, і в цьому сенсі ми всі мусимо бути градуалістами, не лише стосовно життя на Землі, але стосовно життя в усьому Всесвіті. У цьому сенсі градуалізм — невід’ємний синонім еволюції. Сенс, у якому ми можемо бути неградуалістами, менш радикальний, хоча і досить цікавий. Теорію еволюції ривками подавали на телебаченні чи деінде як радикальний і революційний зсув парадигми. Справді, є інтерпретація, у якій вона буде революційною, але ця інтерпретація (версія 747 макромутації) певно що хибна, і її, либонь, не підтримували початкові прихильники. А сенс цієї теорії не конче революційний. У цьому питанні можна або робити революційні ривки, або мати слушність, але не те і те водночас.

Теорія 5. Випадкова еволюція

Різноманітні члени цієї родини теорій були модні в різні часи. Прихильники теорії мутацій у ранній період ХХ століття вважали, що добір слугує для вибраковування нежиттєздатних химер, а справжньою рушійною силою еволюції є тиск мутацій. Якщо ви не вважаєте, що мутації скеровуються якоюсь таємничою життєвою силою, то досить-таки очевидно, що бути прихильником теорії мутацій ви можете, лише забувши про складну адаптивну систему — інакше кажучи, забувши про більшість наслідків процесу еволюції, які всю цінність і становлять! Історикам лишається незбагненна тайна, як таких видатних біологів, як де Врі, В. Бетерсон і Т. Х. Морґан, влаштовувала така безглуздо неадекватна теорія. Зашореність де Врі роботою тільки з вечірньою примулою — не пояснення. Йому було б достатньо побачити складну адаптивну систему власного тіла, щоб не лише збагнути хибність теорії мутацій, а навіть не братися за неї.

Вислів «випадковий дрейф генів» часто пов’язують із Сьюаллом Райтом, але концепція Райта щодо зв’язку між випадковим дрейфом та адаптацією загалом слабша за інші, згадані мною, концепції. Райт не належить до жодної з п’яти категорій Майра, оскільки він чітко бачить добір рушійною силою адаптивної еволюції. Випадковий дрейф може полегшити роботу добору, якщо сприятиме відходу від локального оптимуму, та однаково саме добір визначає зростання адаптивної складності89. Нещодавно палеонтологи дійшли до блискучих результатів при комп’ютерному моделюванні «випадкового філогенезу». Ці випадкові мандри еволюційним часом утворюють маршрути, що надзвичайно схожі на справжні, і не дає спокою, як це і просто, і привабливо — вчитуватися у випадкові філогенетичні дерева, що начебто показують розвиток адаптивності, хоча і несправжній. Але це означає, що ми можемо вважати випадковий дрейф поясненням справжніх адаптивних трендів і що дехто з нас надто легковажно і довірливо ставився до справжніх адаптивних трендів. Однак це не змінює того факту, що існують певні справді адаптивні тренди, — навіть якщо ми не завжди їх правильно впізнаємо на практиці, — і ті справжні адаптивні тренди не можуть утворитися випадковим дрейфом. Їх має утворювати якась невипадкова сила, імовірно, добір.

Тож нарешті ми дісталися до шостої з еволюційних теорій Майра.

Теорія 6. Напрямок (порядок), накладений на випадкове різноманіття

Дарвінізм — невипадковий, оснований на «фенотипових» ефектах добір випадково варіабельних істот, що можуть розмножуватися, — єдина відома мені сила, яка в принципі може скерувати еволюцію в напрямку складної адаптивної системи. Він діє на цій планеті. Він не потерпає від жодного з недоліків, що юрбляться довкола решти п’яти класів теорії, і немає причини для сумнівів у його ефективності в усьому Всесвіті.

Складовими загального рецепта еволюції Дарвіна є розмноження сутностей певного типу, чия свого роду фенотипова «сила» зумовлює їх успіх у розмноженні. У Тhe Extended Phenotype («Розширений фенотип») я описував ці необхідні сутності як «активних реплікаторів клітин зародкової лінії» чи «оптимонами». Важливо розмежовувати поняття їхнього розмноження від їхніх фенотипових проявів, навіть якщо на якихось планетах поширене змішування. Фенотипові адаптації можна сприймати як інструменти поширення реплікаторів.

Ґулд недооцінював погляд на еволюцію з позиції реплікатора, і був надто захоплений «бухгалтерією». Метафора поверхово вдала: легко побачити генетичні зміни, що супроводжують еволюційну бухгалтерію, єдині рахунки про справді цікаві фенотипові події, що відбуваються у світі довкола. Позаяк глибший розгляд показує, що правда майже повністю протилежна. В еволюції, за Дарвіном (на противагу Ламарку), головними та незамінними є причиново-наслідкові зв’язки впливу генотипу на фенотип, а не навпаки. Зміни в частотах генів — це не якісь там невиразні бухгалтерські записи про фенотипові зміни. Саме тому — і тією мірою, що — вони активно спричиняють фенотипові зміни, в яких еволюція і проявляється. Суттєві помилки випливають як із неспроможності зрозуміти важливість одностороннього руху90, так і з хибного тлумачення цього негнучкого і незмінного «генетичного детермінізму».

Універсальна перспектива підводить мене до наголошення на різниці між тим, що ми назвали б «добір поодиноких подій» та «кумулятивний добір». Події в неживому світу спричинюють певні процеси, що можна визначити як залишкову селекцію. Хвилі впорядковують гальку на березі моря, тому більші камінці лежать в інших шарах, ніж дрібні. Ми можемо вважати це прикладом добору стабільної конфігурації з початкового випадкового безладу. Те саме можна сказати про «гармонійні» орбітальні розташування планет довкола зірок, електронів довкола ядра, форми кристалів, бульбашок і крапель, навіть, можливо, упорядкування Всесвіту, в якому ми перебуваємо. Але все це добір поодиноких подій. Він не дає поштовху прогресивній еволюції, оскільки не має відтворення, реплікації, не має зміни поколінь. Комплексна адаптація потребує багатьох поколінь, у яких відбувався кумулятивний добір, і кожне покоління надбудовує зміни до попередніх. З одноразовими подіями добору стабільний стан досягається і підтримується. Він не помножується, не має нащадків.

Якщо в житті в одному якомусь поколінні відбувся добір, то це одноразова його подія, аналогічна до впорядкування гальки на узбережжі. Особливістю життя є те, що послідовні покоління, в яких трапився такий добір, розбудовують шляхом поступу і накопичення складових, що виявляються достатньо складними, щоб справити сильне враження замислу. Однократна подія добору — звичайне фізичне явище, і воно не може дати поштовх розвиткові адаптивної складності. Кумулятивний добір — це візитівка біології і, я гадаю, сила, що лежить в основі складної адаптивної системи.

Інші теми для майбутньої науки універсального дарвінізму

Отже, активні реплікатори зародкових ліній разом з їхніми фенотиповими наслідками складають загальний рецепт життя. Але форма системи може сильно варіювати від планети до планети, залежно від самих сутностей, що розмножуються, і залежно від «фенотипових» засобів, за допомогою яких вони забезпечують своє виживання. Справді, як Леслі Орджел мені пояснив, саме розділення між «генотипом» і «фенотипом» може бути розмитим. Сутності, що розмножуються, не мають ДНК чи РНК. Вони можуть взагалі не мати органічних молекул. Навіть на цій планеті ймовірно, що сама ДНК є більш пізнім узурпатором цієї ролі, яку вона перейняла в раннього, неорганічного кристалічного реплікатора91.

Всеосяжна наука універсального дарвінізму може брати до уваги особливості реплікаторів, що виходять за межі продуманої сутності та часових меж, протягом яких відбувалося відтворення. Наприклад, тривалість їхнього «розмежовування», як противага «змішуванню», ймовірно, буде суттєвішим внеском в еволюцію, ніж особливості їхньої молекулярної чи фізичної природи. Аналогічно, однакова по всьому Всесвіту класифікація реплікаторів більше стосується їх упорядкування та принципів кодування, аніж їхнього розміру чи структури. ДНК — це масив одновимірного цифрового коду. Можна уявити «генетичний» код у вигляді двовимірної матриці. Навіть тривимірний код можна уявити, хоча ті, хто вивчатиме універсальний дарвінізм, імовірно, перейматимуться питанням зчитування такого коду. (Звісно, ДНК — це молекула, чия тривимірна структура визначає її реплікацію та транскрипцію, але це робить її тривимірним кодом. Зміст ДНК залежить від одновимірної послідовності її символів, а не від їх тривимірного розташування відносно одне одного в клітині). Також можуть бути теоретичні задачі про аналоговий код, як противага цифровому, подібно до теоретичних задач, що постають із суто аналогової нервової системи92.

Щодо фенотипових важелів впливу, який чинять на своє виживання реплікатори, ми настільки звично міркуємо про їхнє існування у прив’язці до окремих організмів, або «перевізників», що забуваємо про можливість більш дифузного, винесеного за межі тіла, «розширеного фенотипу». Навіть на цій планеті значна частка цікавих адаптацій відбувається в межах розширеного фенотипу. Позаяк можна уявити загальний теоретичний випадок окремого тіла організму, з його повторюваним життєвим циклом як необхідністю будь-якого еволюційного процесу, цю тему слід брати до уваги впродовж усього курсу універсального дарвінізму.

Іншим кандидатом для ґрунтовного обговорення є те, що я назву дивергенцією та конвергенцією або рекомбінацією поколінь реплікаторів. У випадку із земною ДНК, «конвергенцію» зумовлює статеве розмноження і суміжні процеси. У цих випадках ДНК «сходиться», конвергує в межах виду, після того як нещодавно «розійшлася». Проте нині висувають припущення, що можливі різноманітні сходження між поколіннями, які тривалий час тому розійшлися. Наприклад, є свідчення про обмін генами між рибами та бактеріями. Види, що відтворюються на інших планетах, уможливлюють різноманітні види рекомбінації в різних часових межах. На Землі, за винятком бактерій, філогенетичні річки майже завжди розходяться: якщо головні притоки колись й стрічаються знову після галуження, то лише через малесенькі струмочки, що їх з’єднують, як у разі бактерій та риб. Звісно, завдяки рекомбінації статевого розмноження в межах кожного виду існує дивовижна дельта дивергенції та конвергенції, але лише в межах виду. Може, існують планети, чия «генетична» система дозволяє більший обмін на всіх рівнях розгалуженої ієрархії, і одній величезній плідній дельті.

Я недостатньо обміркував фантазії попередніх параграфів, щоб оцінити їх правомірність. Моя головна думка: усі спекуляції щодо життя у Всесвіті мають одне обмеження. Якщо життєва форма проявляє адаптивно складна, вона мусить мати еволюційний механізм, здатний цю систему утворити. Хоч би якими різноманітними еволюційні механізми були, навіть якщо немає інших загальних рис, які можна знайти у форм життя по всьому Всесвіту, я присягаюся, що це завжди буде життя за Дарвіном. Закон Дарвіна має бути таким само універсальним, як видатні закони фізики.

Післяслово

В одній зі своїх приміток у цьому творі я обіцяв повернутися до «поезії науки». Стів Ґулд настільки захоплювався своєю власною риторикою, що дозволив читачам заплутатися в трьох типах переривчастості: макромутаціях, масовому зникненні та стрімкому градуалізмі. Вони не мають нічого спільного, і припущення щодо зв’язку між ними нікчемне та глибоко оманливе. У цьому загроза «поетичної науки». Про найяскравіший приклад відомої мені поетичної риторики Ґулда, що вводила в оману навіть знавців науки, читайте в посиланні до «Алабамської вкладки» на с. 210–211.

Я підозрюю, що хоч і меншою мірою, поетична наука захопила також медицину. Коли багато років тому в мого батька відкрилася виразка дванадцятипалої кишки, лікар сказав йому їсти молочні пудинги та інші м’які ніжні страви. Остання порада це підтверджує. Я підозрюю, що вона була основана на «поетичній» асоціації «молочного» з такими рисами, як «ніжність» та «м’якість», ніж справжньою доказовістю. Поетична медицина! І нині, якщо ви хочете схуднути, вас заохочують не їсти масло, вершки та інші жирні продукти. Знову ж таки, чи ґрунтується ця порада на доказах? Чи це через «поетичну» асоціацію зі словом «жир»?

Я люблю поезію науки в її хорошому значенні. Саме тому я назвав цю книжку «Наука для душі». Але, крім хорошої поетичності, є і погана.

73 У 1982 році, до сторіччя смерті Чарльза Дарвіна, його славетний Кембриджський університет скликав конференцію. Далі йде дещо відредагована версія виголошеної на заході промови, яка стала розділом збірки наукових записок Evolution from Molecules to Men («Еволюція від молекул до людей»).

74 Мене дивує, коли раптом зустрічаю біологів, які не бачать цієї сили. Наприклад, видатний японський генетик Мотоо Кімура був головним архітектором теорії нейтральної еволюції. Либонь, він мав рацію, що більшість змін у частотах генів у популяціях (наприклад, еволюційних змін) спричинює не природний добір, а нейтральний: нові мутації домінують у популяціях не тому, що вони корисні, а тому, що вони випадковим чином дрейфують. Вступ до його видатної книги The Neutral Theory of Molecular Evolution («Нейтральна теорія молекулярної еволюції») робить поступку, що «теорія не спростовує ролі природного добору у визначенні напряму адаптивної еволюції». Але Джон М. Сміт каже, що Кімура навіть це скромне зізнання зробив для галочки, настільки неохоче, що попросив американського колегу Джеймса Кроу написати те речення замість нього! Кімура і деякі інші ентузіасти теорії нейтральної еволюції, здається, не оцінили значення функціональної майже досконалості біологічної адаптації. Так наче вони ніколи не бачили паличника, альбатроса в польоті чи павутиння. Для них ілюзія задуму – радше звичне і сумнівне доповнення, тоді як для мене і тих натуралістів, у яких я вчився (разом із самим Дарвіном), складне вдосконалення біологічного дизайну – це сама суть природничих наук. Для нас еволюційні зміни, які цікавили Кімуру, — це як перехід на інший шрифт. Для нас важливо не те, яким шрифтом набрано текст — Times New Roman чи Helvetica. Значення слів – ось що важливо. Ймовірно, Кімура не помилявся, що лише частка еволюційних змін адаптивні. Але, я вас благаю, має значення саме ця дрібка!

75 Наукові експерименти, особливо з біологічних наук, постійно збурюють підозри, що результат міг бути просто випадковістю. Скажімо, сотня пацієнтів отримує експериментальні ліки, і їх порівнюють з іншою сотнею пацієнтів, яким дають «контроль» – порожні пігулки, на вигляд такі самі, але без активних речовин. Якщо 90 експериментальним пацієнтам стане краще, і лише 20 – із контрольної групи, як дізнатися, чи це сталося через ліки? Може, просто пощастило? Статистична перевірка існує для підрахунку ймовірності випадкового отримання такого ж результату (чи навіть «кращого» результату), якщо справа не в ліках. Значення Р — це ймовірність, і що вона нижча, то менша ймовірність, що результат — це питання випадку. Результат зі значенням Р 1 % чи менше зазвичай вважають доказом правдивості експерименту, але це порогове значення є довільним. Значення Р у 5 % може бути прийнятним. Якщо результати надто неочікувані, наприклад, нібито продемонстровано спілкування телепатією, необхідне буде значення Р значно нижче за 1 %.

76 Так буває в дикій природі, де очищеного цукру не існує, окрім рідкісного та болісного випадку знаходження меду. Так вийшло, що ласуни – невдалий приклад, бо в нашому цивілізованому світі любов до солодкого не збільшує шансів на виживання.

77 Я намагався зробити цю ідею більш наочною, і використав фразу із Genetic Book of the Dead («Спадкова книга мертвих»), яку цитую в кількох інших есеях цієї збірки.

78 Фізіолог Б. Ф. Скіннер вважав за потрібне наголошувати на тій самій думці.

79 Під час моєї лекції в Кембриджі не було часу для визначення цих двох історичних поглядів на те, як могла б працювати ембріологія. І кембриджська аудиторія, що вшановувала Дарвіна, не потребувала цього визначення. Преформісти пропонують, що кожне покоління містить форму майбутнього, чи то буквально (мініатюрне тільце, згорнуте в сперматозоїді чи яйцеклітині), чи в закодованій формі, свого роду кресленні. Епігенез означає, що кожне покоління містить інструкції для створення наступного покоління, але не як проект, а як рецепт чи комп’ютерну програму. Можна уявити планету, де ембріогенез відбувається шляхом преформації, як сказано нижче. Тіло батьків сканується шар за шаром, і щось подібне до 3D-принтера «друкує» дитину, копію батьківського тіла; ця копія згодом, якщо потрібно, «роздувається» до повного розміру. На нашій планеті ембріогенез працює інакше, але таким міг би бути ембріональний розвиток гіпотетичного посмугованого, як тигр, інопланетянина. Наш тип ембріонального розвитку на цій планеті епігенетичний. ДНК не є кресленням, на відміну від того, що пишуть у більшості підручників з біології. Це набір інструкцій, як комп’ютерна програма, чи рецепт, чи послідовність згинів паперу для ориґамі, котрі завершуються формуванням тіла, якщо їм слідувати. Ембріогенез за кресленням, якщо й існує, буде двостороннім, достеменно таким, як відтворення початкового креслення архітектора під час зведення будинку. Як не погляньте, немає такої частини тіла батька чи матері, копія яких дає дитину. Натомість гени, що утворили тіло батька чи матері, копіюються (половина з них, разом із половиною генів від іншого з батьків) і передаються як інструкції зі створення тіла наступного покоління та як незмінні інструкції — поколінню онуків. Тіла не породжують тіла. ДНК породжує тіло, і ДНК породжує ДНК.

80 Я спробую сформулювати. Передусім, я переймався б уже згаданим питанням зношення. «Скан-копія» батьківського тіла буде чесно відтворювати кожен шрам, поламану кінцівку і відсутню крайню плоть, разом із «хорошими» надбаннями, такими як загрубілі підошви чи набута мудрість. І знову-таки, тут постає значна потреба в селективному виборі «хороших» надбань, а не шрамів тощо. І чим може бути «селекціонер», окрім того, що запропонував Дарвін.

81 Останнє я використав як метафору в назві книжки Climbing Mount Improbable («Сходження на гору неможливостей»). Складний взірець ретельно спланованого механізму, як око, опиняється на вершині гори неймовірностей. З одного боку, гори – стрімчак, на який неможливо видертися. Це сальтація, стрибкоподібна зміна. Але з іншого боку, гори – то пологий схил, яким легко сходити, переставляючи ноги одна перед одною.

82 Теорію переривчастої рівноваги, яка миттю стала досить відома, аби заслужити лагідну абревіатуру punk eek, просували визначні палеонтологи Нільс Елдрідж та Стівен Ґулд, щоби пояснити очевидні стрибки між скам’янілостями. На жаль, переконлива, але оманлива риторика Ґулда частково сприяла тому, що цей вислів згодом стали плутати зі стрибками геть іншого типу. По-перше із макромутаціями чи сальтаціями – миттєвими змінами (мутації значної дії, що у крайніх випадках дають «чудовиськ» або ж «перспективних чудовиськ»). По-друге, масові вимирання, наприклад, раптове щезнення динозаврів, яке розчистило шлях для ссавців. По-третє, Елдрідж та Ґулд саме це і мали на увазі – стрімкий градуалізм. Елдрідж та Ґулд разом з іншими палеонтологами досить логічно припустили, що еволюція «стабільно» стоїть на місці тривалі періоди, які переривають раптові стрімкі спалахи, так звані випадки видоутворення. Вони створили теорію «алопатричного видоутворення».

Алопатричне видоутворення означає розділення одного виду на два через початкове географічне розділення. Наприклад, на островах, чи по різні береги річки, або через гірський хребет. Розділені, дві популяції мають змогу розвинутися по-різному. І коли вони згодом зустрінуться, більше не зможуть схрещуватися, тож їх слід вважати різними видами. Коли на віддаленому острові субпопуляція відокремлюється від популяції материкової, еволюційні зміни за острівних умов можуть бути такими стрімкими, що новий вид, за неквапними мірками геологічного часу, утворюється просто миттєво. «Острів», як ми побачимо в «Оповідці про суходільну черепаху», не мусить бути суходолом, оточеним водою. Для риби озеро – це острів. Для альпійського бабака острів — це вершина гори. Для зручності ілюстрації, я вестиму далі про суходіл, оточений водою.

Коли особини острівного виду мігрують назад на суходіл, до незміненого батьківського виду, палеонтологові, що розкопує скелі на континенті, здаватиметься, що вони пішли від батьківського виду в один ривок. Цей ривок – ілюзія. Насправді поза узбережжями, де палеонтологи не проводять розкопок, відбулася поступова, хоч і швидка, еволюція. Легко побачити, що такий стрімкий градуалізм — це геть інше, ніж справжній сальтаціонізм. Утім риторика Ґулда щодо справжнього сальтаціонізму ввела в оману ціле покоління студентів і пересічного люду – його навіть стали плутати з масовим вимиранням та наступним «раптовим» зростанням нових еволюційних розквітів, як це було із ссавцями після загибелі динозаврів. Це приклад того, що я називаю «поезією науки», – висловом, до якого я ще повернуся в післяслові до цього есею.

Сам Стівен Ґулд був присутній на моїй лекції в Кембриджі. Після неї він підвівся і згадав сальтаціонізм як одну з історичних альтернатив дарвінізму. Чи він справді не розумів, що неможливо пояснити ілюзію того, що складна конструкція утворилася шляхом сальтаційних змін – одним ривком від підніжжя гори неможливостей на саму її вершину? Ґулд глибоко цікавився історією і був у ній обізнаний. Він мав рацію з точки зору історії, коли визнавав, що на початку ХХ століття еволюціоністи підтримували сальтаціонізм як (вони тоді гадали) альтернативу градуалізму. Але з точки зору науки, чи навіть логіки, буде хибним стверджувати, що сальтаціонізм як пояснення комплексної адаптації коли-небудь був життєздатною альтернативою градуалізму. Інакше кажучи, історичні відомості, що він правильно навів, були помилковими з точки зору науки. Це завжди було очевидним, і Ґулд мав би це сказати.

83 «Природа не стрибає». За часів Гакслі його читачі (разом із Дарвіном, якому він адресував свого листа, де він цей вислів і використав), певно що, хоч і не з власної волі (особливо в разі Дарвіна), здобули освіту латиною.

84 Стеббінс був американським ботаніком, шанованим як один із батьків-засновників неодарвіністичного синтезу 1930-х й 1940-х років.

85 Нині я вагався б щодо використання цих термінів, оскільки їх залучили креаціоністи, готові, як завжди, хибно використовувати наукові терміни, аби ввести в оману. Генетики, які в дикій природі вивчають популяції, шукають мікроеволюцію. Палеонтологи, які вивчають скам’янілості різних періодів, шукають макроеволюцію. Макроеволюція — це не що інше, як мікроеволюція впродовж дуже тривалого проміжку часу. Креаціоністи, яким мимоволі сприяли кілька біологів, що мали б бути насторожі, підносять це розрізнення на рівень якості. Вони приймають мікроеволюцію як заміщення в популяції яскравих березових п’ядунів на темних мутантів. Але вони гадають, що макроеволюція якісно, радикально відмінна. Для повнішого розуміння дійсних і удаваних розбіжностей читайте есей «Алабамська вкладка» в частині IV цієї збірки.

86 Усі додані складнощі (сидіння, підголів’я, кнопки виклику, столики тощо) були просто скопійовані із попередньої версії літака, що не мала збільшення. Біологічна паралель для цього – це збільшення кількості хребців та супутніх ребер, нервів, кровоносних судин тощо, коли змія-мутант має більше сегментів, ніж її батьки. Такі Stretched DC-8 еволюційні зміни мали би траплятися часто, оскільки, наприклад, різні види змій значно різняться за кількістю сегментів. Потомство при цьому має народжуватися з іншою кількістю цілих сегментів, аніж у їхніх батьків, бо неможливе існування змії з половинкою хребця.

87 Насправді в нас є проміжна форма — окапі, двоюрідна сестра жирафи з шиєю проміжної довжини. Але вважайте це ще одним прикладом.

88 Згодом, 1980 року, я вигадав вислів «еволюція чи здатність до еволюції» (в Artificial Life, випуску за редакцією Крістофера Лагтона) і відстоював його. Я висловив припущення, що, хоч і зрідка, певні ключові етапи еволюції, на кшталт появи сегментації тіла, можуть виникати як раптова сальтація. Перша сегментована тварина запросто могла мати два сегменти. Півтора бути не могло.

89 Сьюалл Райт був американським представником великого тріумвірату разом із Р. Фішером та Дж. Голдейном, які започаткували популяційну генетику і поєднали дарвінізм із менделівською генетикою. Райт дотримувався ідеї генетичного дрейфу в еволюції. Він вважав дрейф способом непрямого можливого покращення пристосованості. Однією із проблем сильного добору, як це відомо інженерам із їхніх «алгоритмів сходження схилом», є пастка локального оптимуму – пагорків на тлі гори, на яку годі видертися. Версія випадкового дрейфу Райта дозволяє поколінням скотитися схилом вниз, у долину, у той час, як добір потім візьметься за справу і підштовхне їх до вершини найвищої гори. Для Райта чергування дрейфу і добору веде до досконалішої адаптації, ніж добір сам по собі. Чудова і блискуча думка.

90 Односторонній рух від генотипу до фенотипу – від генів до тіл – стає очевидним, якщо зіставити вплив мутацій генів (тіла міняються в наступних поколіннях) із суто соматичною «мутацією», такою, як втрата твариною ноги. Остання зміна не передасться майбутнім поколінням. Рух від причини до наслідку йде лише в один бік, від генів до тіла, без зворотного шляху. Мене вражає, як Ґулд, із його метафорою бухгалтерії, цього не зміг побачити. «Бухгалтерія» значно втрачає цей момент.

91 Це припущення висловив шотландський хімік Ґрегем Кернс-Сміт. Я розвинув його теорію в «Сліпому годинникарі» не тому, що конче в неї вірю, а тому, що він чітко наголосив на фундаментальній можливості відтворення на самому початку життя.

92 У нервовій системі є проблема, яку інженери називають випадковим «шумом». Деякий шум додається під час передачі інформації чи її посилення. Те, як нейрони працюють, робить їх більш вразливими до впливу шуму, ніж, скажімо, телефонні дроти. Достеменно як сучасна телефонія все більше переходить на цифрову, а не аналогову передачу сигналу, так і нейрони передають інформацію завдяки частотним патернам збудження, а не завдяки аналоговій амплітуді збудження. Заради повнішого обговорення аналогової та цифрової передачі читайте про аналогію із сигнальними вогнями та іспанською армадою в есеї під назвою «Наука і розумність» у частині І цієї збірки.

Екологія реплікаторів93

Сьогодні, попри наявність місцевих шкільних рад у дрімучій глухомані Сполучених Штатів, жодна освічена людина не сумнівається в істинності еволюції. Не сумнівається вона й у силі природного добору. Природний добір — не лише єдина рушійна сила і провідник еволюції, принаймні на молекулярному рівні, тут важливий і випадковий дрейф. Але добір — це єдина сила, здатна до адаптації. Коли настає потреба пояснити карколомну ілюзію того, що в природи є задум, то немає іншого пояснення, крім природного добору94. Якщо біолог відкидає важливість природного добору, то з певністю можна передбачити, що альтернативної теорії в нього не існує і адаптацію як головну властивість життя він недооцінює. Можливо, його нога ніколи не ступала в тропічному лісі, він не плавав у ластах над кораловим рифом, а його очі не бачили фільмів Девіда Аттенборо.

У наш час польові біологи вельми цікавляться питанням адаптації. Так було не завжди. Мій давній учитель Ніко Тінберґен написав про свій досвід молодості: «Я досі пам’ятаю своє здивування, коли мене жорстко відшив один із наших викладачів зоології, коли я заговорив про ціну виживання після його питання: «Чи є в когось гадка, чому птахи збираються докупи після атаки хижого птаха?». Сьогоднішній студент радше здивується, якщо викладач своїм питанням матиме на увазі щось інше, аніж ціну виживання. Колеги Тінберґена, етологи, нині скаржаться на панічне зісковзування в інший бік, у бік непереборного захоплення дарвінівською ціною виживання, замість вивчення поведінкових механізмів.

Та все ж, коли я вивчав біологію в школі, нас застерігали щодо смертельного гріха під назвою «телеологія». Насправді, це було застереження проти кінцевої мети, за Арістотелем, а не ціни виживання, за Дарвіном. Однак мене це спантеличило, бо я ніколи не вважав кінцеву мету бодай трішки привабливою. Кожен йолоп може збагнути, що «кінцева мета» — не аж ніяк не першопричина95. Це просто інакша назва для проблеми, яку врешті-решт вирішив Дарвін. Він показав, як самі лише дієві причини можуть спричиняти ілюзію кінцевої. Його рішення, вдосконалене гігантами сучасного синтезу, в тому числі Ернстом Майром, розгадало найбільшу таємницю біології: чому здається, що живий світ, на відміну від неживого, створено ніби за планом.

Ілюзія замислу, перш за все, стосується форми тіл і патернів поведінки, тканин і органів, клітин і молекул окремих створінь. Особини кожного, без винятків, виду потужно це демонструють. Але ілюзія замислу нам постає і на вищому рівні — рівні екології. Здається, задум постає і в розподілі видів, їх упорядкуванні в спільнотах та екосистемах, у тісному сплетенні одних видів з іншими, що розділяють з ними середовище існування. Наявні впорядкування складної мозаїки тропічного лісу, чи, скажімо, коралового рифу, змушують демагогів пророкувати біду, якщо якийсь компонент невчасно буде вилучений із цілого. В екстремальних випадках така риторика набуває містичних інтонацій. Планета — це черево богині землі96, і все життя — це її тіло, а види — її частина. Втім без такої гіперболізації, складається відчуття задуму на рівні спільнот, не таке переконливе, як у конкретного організму, та все ж варте уваги. Тварини та рослини перебувають разом в ареалі, і здається, одне одному так само ідеально припасовані, як одні частини одного організму — до інших його частин.

У гепарда зуби хижака, пазурі хижака, очі, вуха, ніс і мозок хижака, м’язи для переслідування здобичі, і шлунок, що може її перетравити. Усі частини виконують танок єдності хижака. Кожна жила і клітина великої кішки пронизана м’ясоїдством до самих глибин, і ми можемо бути певні, що це тягне за собою низку біохімічних особливостей. Відповідні частини тіла антилопи так само об’єднані між собою, але спрямовані іншим шляхом задля виживання. Кишківнику, утвореному для перетравлювання грубої рослинної їжі, послужать погану службу кігті та інстинкти переслідування здобичі. І навпаки. Гібрид антилопи і гепарда зіграє нікчемну роль в еволюційній п’єсі. Генетичні трюки не можна вирізати в одного і вставити в іншого. Вони суміщаються лише з трюками свого фаху.

Щось подібне можна сказати і про міжвидові спільноти. Це відбивається в мові екологів. Рослини — це первинні продуценти. Вони схоплюють енергію сонця й роблять її доступною для решти спільноти через первинних, вторинних, і навіть третинних консументів, і завершуючи редуцентами. Редуценти виконують роль «переробника вторинної сировини» в спільноті. Кожен вид, із такого погляду на життя, має відіграти свою «роль». У деяких випадках, якщо виконавці певної ролі, такі як редуценти, вилучаються, уся спільнота руйнується. Або її «баланс» порушується і може сильно «безконтрольно» коливатися, поки не встановиться новий баланс за участю нових видів, що виконують ту саму роль. Пустельні спільноти різняться від тропічних, і їхні частини підходять одна одній так само поганенько, як — чи то здається — кишківник травоїдних не пасує зубам хижаків чи їхнім мисливським інстинктам. Спільноти коралових рифів інші, аніж спільноти морського дна, і їм неможливо обмінятися складовими. Види адаптуються до своїх спільнот, а не лише до певного географічного регіону та клімату. Вони призвичаюються одне до одного. Інші види спільноти є важливою — можливо, найважливішою — особливістю середовища, до якого вид адаптується. У цьому сенсі інші види екосистеми — це просто інший аспект погоди. Але, на відміну від температури та опадів, інші види теж еволюціонують. Ілюзія замислу екосистем — це невідворотний наслідок коеволюції.

Гармонійне виконання ролей нагадує злагодженість частин єдиного організму. Ця подібність оманлива, і з нею слід бути обачними. Не варто впадати в крайній оптимізм прихильників групового добору, на кшталт сумнівного концепту про «ощадливих хижаків»97. З огляду на мої упередження, важко змусити себе це вимовити, але аналогія між організмом та спільнотою не зовсім безпідставна. Одне із завдань цієї статті — показати, що екологія можлива на рівні окремого організму. Мова не йде про банальний приклад великого тіла metazoa, що складається зі спільноти клітин, разом із мітохондріальними та іншими видозміненими бактеріями. Я роблю радикальніше припущення, що ми маємо визнати весь генофонд виду екологічною спільнотою генів. Сили, що гармонізують частини організму, не різняться від сил, що створюють ілюзію гармонії між видами екосистеми. У тропічному лісі є баланс, у структурі коралового рифу є впорядкування, вишукане поєднання частин, чия коеволюція нагадує коадаптацію частин тіла тварини. У жодному разі дарвінівський добір не відбувається на рівні збалансованого цілого. В обох випадках баланс встановлюється на нижчому рівні. Добір не надає переваги гармонійному цілому. Натомість гармонійні частини розквітають за наявності одна одної, з чого постає ілюзія гармонійного цілого.

Щодо індивідуального рівня, згадаймо попередній приклад генетичної мови, про гени, що дозволяють зубам хижака проявити себе по повній на тлі генофонду, в якому є гени хижих, а не травоїдних, травлення і мислення.

На рівні спільноти, територія, де бракує хижаків, може відчувати, словами людської економіки, певну «порожнечу на ринку». Хижаки, що на тій території оселяться, процвітатимуть. Якщо це віддалений острів, куди хижаки не можуть потрапити, чи земля, спустошена нещодавнім масовим винищенням, унаслідок чого подібна порожнеча на ринку й утворилася, природний добір віддаватиме перевагу особинам не хижих видів, що змінюватимуть свої звички, передусім фізичні, і ставатимуть хижаками. По тривалій еволюції, справжні хижі види сформуються із всеїдних або травоїдних пращурів.

Хижаки досягають розквіту, коли є травоїдні, і травоїдні процвітають, коли є рослини. Але як щодо інших? Чи рослинам добре, коли є травоїдні? Чи травоїдним добре від присутності хижаків? Не так усе прямолінійно, як то передбачає риторика деяких екологічних активістів. Ніхто не виграє від того, що його з’їли. Але трави, що встоять після общипування краще за своїх конкурентів, справді процвітатимуть на пасовиськах за принципом «ворог мого ворога». Це, схоже, стосується жертв паразитів і хижаків, хоча тут складніше. Буде хибним сказати, що спільнота «потребує» паразитів чи хижаків, як білому ведмедю потрібні печінка і зуби. Але принцип «ворога мого ворога» підводить до такого самого висновку: бачення спільноти видів як збалансованої єдності, для котрої втрата бодай якоїсь частини становить загрозу.

Ідея спільноти, створеної з одиниць нижчого рівня, що процвітають бік у бік, пронизує життя. Але я, як уже казав, хочу вийти за межі відомої тези про те, що тваринні клітини — це спільноти сотень тисяч бактерій. Це не знецінює важливості симбіозу. Мітохондрії та хлоропласти настільки всеосяжно інтегрувалися в злагоджену роботу наших клітин, що лише недавно прояснилося їхнє бактеріальне походження. Мітохондрії настільки ж потрібні нашим клітинам, які клітини мітохондріям. Їхні гени бурхливо розвивалися поряд із нашими, так само, як і наші поряд з їхніми. Рослинні клітини самі не здатні до фотосинтезу. Хімічне диво всередині клітини роблять запрошені працівники. Спершу це були бактерії, які тепер називають хлоропластами. Жуйні тварини і терміти, що харчуються тваринною їжею, самі переважно не здатні перетравлювати целюлозу. Але вони добре пережовують рослини. «Порожній ринок», утворений їхнім наповненим рослинною їжею кишківником, використовується симбіотичними мікроорганізмами, чия біохімія здатна ефективно розщеплювати рослинний матеріал і які мають зиск від симбіозу з травоїдними господарями. Організми, чиї здібності одна одну доповнюють, найкраще розвиваються поряд один з одним.

Я веду мову про те, що цей процес віддзеркалений на рівні генів кожного виду. Цілий геном білого ведмедя чи пінгвіна, ігуани чи гуанако — це набір генів, які досягли свого розквіту поруч один одного. Цей розквіт безпосередньо відбувся на арені окремих клітин. Але в довгостроковій перспективі ареною є генофонд виду. Коли є статеве розмноження, генофонд стає середовищем існування для кожного гена, бо ті копіюються і рекомбінують крізь покоління.

У таксономічній ієрархії це створює неділимий статус виду. Ніхто не знає, скільки окремих видів нині є у світі. Але, значною мірою завдяки Ернсту Майру, ми принаймні знаємо, який це порядок. Суперечки, чи це тридцять мільйонів окремих видів, як дехто оцінював, чи лише п’ять мільйонів, — це справжні суперечки. Відповідь важлива. Суперечки щодо кількості родів, чи порядків, родин, класів чи типів мають не більше ваги, ніж дебати про кількість високих людей. Це ваша справа, що для вас високі, це ваше діло, як ви визначаєте рід чи родину. Але — оскільки розмноження статеве — у виду є визначення, яке виходить за межі індивідуальних смаків, і воно лежить у справді значущій площині. Члени одного виду, за визначенням, можуть схрещуватися один з одним, і тим самим розділяти спільний генофонд. Вид визначається як сукупність організмів, чиї гени розділяють найособистішу територію співіснування, клітинне ядро, послідовність клітинних ядер у поколіннях. Коли від виду відгалужується дочірній, зазвичай після випадкової ізоляції, новий генофонд утворює нову сцену для розвитку міжгенної взаємодії. Усе різноманіття Землі пройшло через подібні розділення. Кожен вид — це унікальне утворення, унікальний набір коадаптованих генів, що взаємодіють між собою при побудові окремих особин цього виду. Генофонд — це споруда, збудована протягом унікального періоду злагодженими союзниками. Кожен генофонд, як я усюди стверджую, — це унікальний запис про історію предків. Може, це прозвучить трохи химерно, але це випливає з теорії природного добору Дарвіна. Добре пристосована тварина відбиває середовище, в якому виживали предки, у найменших дрібницях, аж до біохімічних.

Генофонд карбувався і набував форми крізь покоління шляхом природного добору, щоби підходити середовищу. Теоретично, якщо дати тямущому зоологу повну послідовність геному, він зможе реконструювати умови навколишнього середовища, яке це карбування здійснило. У цьому сенсі ДНК є кодом середовища часів предків, генетичною книгою мертвих. Джордж Вільямс сказав це інакше: «Генофонд — це недосконале закріплення змінного усередненого тиску добору впродовж тривалого періоду часу на території значно більшій, ніж ареал існування окремої особини».

Тож генофонд виду — це тропічний ліс, у якому буяє екологія кожного гена. Але чому я назвав свою статтю «Екологія реплікаторів»? Щоби відповісти, слід відступити на крок назад і поглянути на одну суперечливість еволюційної теорії, промовистим прибічником якої був Ернст Майр. Суперечливість ця стосується одиниці у відповідній ієрархії життя, де діє природний добір. На фразу Річарда Александера: «Що найпристосованіше?» — ми з Ернстом Майром винайшли слова: він — «селектон», а я — «оптимон». Цим ми відповіли на питання: «Про що ми можемо сказати, що адаптація йому на користь?». Чи вона добра для групи, особини, гена, життя загалом, чи для чого? Моя власна відповідь — ген — не збіглася з відповіддю Ернста Майра, який сказав: організм. Я спробую пояснити, що лише здається, ніби є різниця. Вона щезне, тільки-но вдасться впорядкувати термінологічні розбіжності. Після такої перспективної, не сказати зухвалої, обіцянки спробую її виконати. Хибно починати дебати з вибору між щаблями драбини, де ген є найнижчим щаблем: ген — клітина — організм — група — вид — екосистема. Хиба в тому, що насправді ген належить до іншої категорії, ніж решта. Ген — це те, що я називаю реплікатором. Решта, бодай-що — це «транспорт» для реплікаторів. Вільямс 1966 року чітко обґрунтував окремішність поняття «ген» у цьому переліку рівнів:

Природний добір фенотипів сам по собі не спричинює накопичення змін, оскільки немає нічого більш тимчасового за фенотипи. Те саме справедливо і для генотипів. <…> Гени Сократа можуть досі бути з-поміж нас, але не його генотип, оскільки мейоз та рекомбінація руйнують генотипи незгірш за смерть. <…> Статеве розмноження передає лише роз’єднані мейозом фрагменти генотипу, і ці фрагменти в наступному поколінні й надалі роз’єднуються мейозом. Якщо і є невидима частка, якою можна послуговуватися в абстрактних обговореннях популяційної генетики, то це, за визначенням, «ген».

Нині філософи це називають «генним селекціонізмом», але я сумніваюся, що Вільямс вважав це радикальним відступом від загальноприйнятого дарвіністського «індивідуального добору». І я не вважав, коли повторив і розвинув той самий аргумент на десятиліття пізніше в «Егоїстичному гені» та «Розширеному фенотипі». Ми гадали, що просто прояснюємо справжнє значення загальноприйнятого неодарвінізму. Втім і критики, і прихильники хибно зрозуміли нашу позицію як атаку на теорію Дарвіна щодо окремого організму як одиниці добору. Так сталося тому, що ми чітко не розмежували реплікаторів та переносників. Звісно, окремий організм є одиницею (чи принаймні дуже важливою складовою) добору, якщо ви розумієте під одиницею переносника. Але зовсім не реплікатор. Реплікатор — це будь-що, з чого робляться копії. У цьому сенсі організм не є реплікатором, і одноосібне розмноження не є реплікацією. Навіть коли це нестатеве, клональне розмноження. Це питання не фактів, а їх визначення. Якщо ви сумніваєтеся, ви не зрозуміли суті терміна «реплікатор».

Щоб знайти належний критерій того, чим є справжній реплікатор, запитайте, яка доля спіткає невдалі варіанти його класу. Окремий організм, такий як попелиця, що клонально розмножується, чи паличник, будуть справжніми реплікаторами, якщо фенотипові вади — скажімо, втрачена нога — будуть відтворені в наступному поколінні. Та вони, звісно, не будуть. Зверніть увагу, що негаразд у генотипі, себто мутація, у наступному поколінні повториться. Безумовно, вони повторяться й у фенотипі, але копіюється при цьому не сама фенотипова вада. Це і є знайомий принцип непередавання набутих ознак, чи, у його молекулярній версії, центральна догма Кріка. Я казав, що реплікатор «активний», якщо якісь природні наслідки його здібностей відтворюються. Із цього виснує, що реплікатори з вадами будуть менш чи більш здібними, ніж початкові. На ділі так відбувається завдяки тому, що ми називаємо «фенотиповими ефектами». Справжньою одиницею добору на будь-якій планеті, де діє дарвінізм, є активний реплікатор зародкової лінії. На нашій планеті це ДНК.

Вільямс повернувся до цього питання у своїй недавній книзі Natural Selection, («Природний добір»). Він погодився, що ген не належить до того самого ієрархічного переліку, що і організм: «Ці ускладнення найкраще долати з урахуванням індивідуального добору. Він не доповнює до генетичного рівня, а є первинним механізмом добору на генетичному рівні».

«Первинний механізм добору на рівні генів» — це спосіб опису Вільямсом того, що я б назвав «переносником», а Девід Галл — «взаємодіячем». Вільямсова версія мого «реплікатора» — іншими словами, те, як він відокремлює ген від переносника, — це створення фразової кодової ділянки, як противагу ділянці матеріальній. Член фразової ділянки — це кодекс. Інформація, закодована в гені, чітко окреслена в кодовій ділянці. Атоми ДНК належать матеріальній ділянці. Єдине, що я можу уявити для кодової ділянки, — це такі меми, як самовідтворювані комп’ютерні програми та культурна спадщина. Це означає, що і ті, й інші є кандидатами на звання активних реплікаторів зародкової лінії та основної одиниці добору в гіпотетичному процесі, за Дарвіном. Окремий організм навіть не може претендувати на те, щоби бути реплікатором у якомусь дарвіністичному процесі, навіть гіпотетичному. Але я не відновив справедливість щодо критики ідеї селекції генів. Найпереконливіша критика походила від самого Ернста Майра й використовувала аргументи щодо його відомого задирливого98 випаду про генетику брязкальця із сухими бобами. У розділі «Види тварин та еволюція» книжки Unity of the genotype («Єдність генотипу») він зазначив: «Уявляти гени незалежними одиницями безглуздо як з погляду фізіології, так і з погляду еволюції». Ця майстерно написана книжка — моя найулюбленіша, і я погоджуюся з кожним словом розділу з Unity of the genotype, окрім цього резюме, з яким я глибоко не згоден!

Важливо розрізняти роль генів в ембріології та в еволюції. Це геть не стосується обговорення рівнів добору: що в ембріогенезі гени нерозривно і комплексно взаємодіють один з одним, навіть якщо не всі ембріологи зайдуть так далеко, як це зробив Майр у вислові «На кожну ознаку впливають усі гени, і кожен ген діє на всі ознаки». Майр сам визнав, що цей вислів був перебільшенням. Я радо наводжу цю цитату та її інтонацію. Радо, тому що вона точно сформульована і не підриває ані найменшим чином статус гена як одиниці добору: одиниці в сенсі реплікатора, ось так. Це схоже на парадокс, і, власне, Майр сам його і пояснив: «Окремо взятий ген має не лише своє генетичне оточення в межах зиготи, в якій тимчасово опинився, але й весь генофонд місцевої популяції, де він перебуває».

Це справді ключовий момент. Кожен ген був дібраний за своєю здатністю вижити в його середовищі. Передусім, ми природно уявляємо зовнішнє середовище. Але для генів найважливіші елементи середовища — це інші гени. Ця «генна екологія» створює ілюзію «єдності генотипу», коли кожен ген у генофонді підпадає під окремий добір за свою здатність активно діяти в присутності інших генів, і вони перекомпоновуються статевим розмноженням. Казати, буцім геном об’єднаний своєю роллю в ембріогенезі, а теж об’єднаний у ролі еволюційній, абсолютно хибно. Майр мав рацію стосовно ембріології. Вільямс мав рацію щодо еволюції. Тут немає неузгодженості.

93 Ернст Майр — славетний німецько-американський біолог, один із батьків-засновників неодарвіністичного синтезу 1930-х та 1940-х. Його справді можна назвати патріархом синтезу, не в останню чергу тому, що він дожив до глибокої старості. Коли ми зустрілися, йому було сто років, і він лишався активним і жвавим до кінця. З-поміж багатьох наданих йому почестей і численних публікацій з нагоди його вшанування був пам’ятний випуск, Festschrift, журналу Ludus Vitalis за редакцією визначного іспансько-американського генетика Франсіско Айали. Мене запросили надати для нього твір, що подано далі (в дещо скороченому вигляді). Я присвячую його «професору Ернсту Майру, почесному доктору наук Оксфордського університету, з глибокою повагою, з нагоди його сотого дня народження».

94 Див. попередній есей цієї збірки, «Універсальний дарвінізм».

95 І тим більше дивно, що Арістотель, далеко не дурень, міг би цим всерйоз зайнятися. Арістотель – один із небагатьох найрозумніших мислителів, які, припустимо, могли б розробити принцип природного добору, але не зробили цього. Чому ні? Еволюція шляхом природного добору — це ідея такого плану, що, можна уявити, могла би спасти на думку видатному мислителю чи натуралісту в будь-якому столітті. На відміну від ньютонівської фізики, важко збагнути, чому знадобилися два тисячоліття, аби створити для цього підґрунтя. Позаяк так справді сталося і моя інтуїція помиляється.

96 Цей містицизм сягнув апогею в ранніх версіях гіпотези Геї, сформульованої Джеймсом Лавлоком. У пізніших версіях він сам намагався спростувати містицизм, але це сталося вже після конференції, де Джон Майнард Сміт зустрів видатного прихильника «екології» радше в політичному, а не науковому сенсі цього слова. Хтось згадав теорію, за якою на Землю впав великий метеорит, що спричинило загибель динозаврів. «Звісно, це неможливо, – заявив «еколог» на адресу Сміта, – Гея цього не допустила б».

97 Еколог Лоуренс Слободкін, що запровадив цю фразу, згодом був втягнутий у запеклу суперечку з приводу заперечення групового добору (American Naturalist, вип. 108, 1974). Певно, він має рацію щодо правомірності, хоч і з натяжкою, належного дарвінівського відстоювання концепції «ощадливих хижаків». Але вислів він обрав невдалий. Напрошується її пояснення у світлі «великої екологічної спокуси» – забуття про рівень, на якому насправді природний добір діє та пристосовує окремі організми, і думок про користь на рівні групи чи навіть спільноти.

98 Цей вислів спричинив появу статті Дж. В. С. Голдейна Defence of beanbag genetics («На захист генетики брязкальця із сухими бобами»). У цьому контексті генетика мішка з бобами означає кількісне обчислення змін частот генів у популяціях, коли гени вважають окремішніми/незалежними менделівськими утвореннями.

Дванадцять непорозумінь добору родичів

Вступ

Добір родичів став модною течією, яка подекуди сприяє поляризації питання. Поспішне бажання пірнути в тему викликає здорову реакцію. Тож сьогодні чуйний етолог99 прикладає вухо до землі, щоб почути тихе ремствування скептиків, що раптом стає гучним самовдоволеним воланням, коли раптом попередні досягнення теорії наражаються на нові виклики.

Така поляризація прикра. Тут її посилила суттєва низка непорозумінь, як з течії добору родичів, так і за її межами. Багато цих непорозумінь постало зі вторинних спроб пояснити ідеї Гамільтона, радше ніж з його оригінальних математичних викладок. Як той, хто свого часу підпав під дію деяких із них і часто з ними стикався, я б хотів вдатися до непростої справи — пояснити нематематичною мовою найпоширеніші непорозуміння добору родичів. Дванадцять не означає, що більше нема що запропонувати. Наприклад, Алан Ґрафен видав огляд двох інших, значно менш помітних. Дванадцять розділів можна читати в будь-якому порядку.

Непорозуміння 1: «Добір родичів — це особливий, складний тип природного добору, який застосовується лише коли “індивідуальний добір” доводить несправність»

На цій логічній помилці провина за значну частку згаданого мною скептичного спротиву. Вона походить із плутанини між історичними подіями та теоретичною скудністю засобів: «Добір родичів — це нещодавнє надбання нашого теоретичного арсеналу. Багато років ми непогано без нього обходилися, тож вдаймося до нього, лише коли старий добрий “індивідуальний добір” нам не допомагає».

Зауважте, що старий добрий індивідуальний добір завжди передбачав батьківську опіку як очевидний наслідок добору за фізичною пристосованістю. Теорія добору родичів додала те, що батьківська опіка є лише особливим випадком піклування про близьких родичів. Якщо детально розглянемо генетичне підґрунтя природного добору, то побачимо, що «індивідуальний добір» це що завгодно, але воно ощадливе. Водночас як добір родичів — це простий і неминучий наслідок диференційного виживання генів, який, за своїми засадами, і є природним добором. Турбота про близьких родичів ціною турботи про віддалених зумовлена тим, що близькі родичі з високою ймовірністю поширюватимуть ті самі гени, або гени «для» такого піклування: гени самі піклуються про своє поширення. Турботу про віддалених родичів і їхніх нащадків важко пояснити якоюсь простою генетичною моделлю. Нам слід залучити додаткові чинники, такі як гадка, що молодняк легше ідентифікувати чи йому легше сприяти, аніж дорослим віддаленим родичам. Ці додаткові чинники цілком правомірні, але вони лише доповнюють базову теорію.

Справді, більшість тварин піклується про нащадків більше, ніж про братів і сестер, і справді теоретики еволюції збагнули батьківське піклування раніше, ніж турботу про братів і сестер. Але жоден із цих фактів не означає, що загальна теорія добору родичів не ощадлива. Якщо ви згодні з генетичною теорією природного добору, як усі поважні біологи нині, тоді вам слід погодитися з принципами добору родичів. Раціональний скепсис зводиться до переконання (досить розумного), що на ділі тиск добору на користь родичів, що не є нащадками, навряд чи матиме еволюційні наслідки100.

Непорозумінню 1, мабуть, мимоволі сприяло означення добору родичів, поширюване Едвардом О. Вілсоном: «Добір генів завдяки тому, що одна чи більше особин сприяють або не сприяють виживанню та розмноженню родичів (не нащадків) та мають ті самі гени того самого походження». Я радий, що Вілсон оминув фразу «не нащадків» у більш ранньому означенні і сказав натомість так: «Хоча за визначенням спорідненість передбачає наявність нащадків, термін “добір родичів” зазвичай використовують, коли йдеться також про інших родичів, таких як брати, сестри чи батьки». Це справді так, але мені так прикро. Чому ми маємо відокремлювати батьківську турботу як щось особливе лише тому, що тривалий час це був єдиний зрозумілий нам різновид альтруїзму? Ми не відокремлюємо Нептуна та Урана від решти планет лише тому, що століттями не відали про їхнє існування. Тепер ми називаємо їх планетами, бо це речі одного порядку.

Своє означення 1975 року Вілсон завершив доповненням, що добір родичів — «одна з крайніх форм групового добору». Це, на щастя, не увійшло в його означення 1978 року101. Це друге з моїх дванадцяти непорозумінь.

Непорозуміння 2: «Добір родичів — це форма групового добору»

Груповий добір — це різне виживання чи вимирання цілих груп живих істот. Інколи вони живуть родинними групами, з чого випливає, що вимирання різних груп може відповідати сімейному добору і «добору споріднених груп». Але це не має нічого спільного із суттю головної теорії Гамільтона: гени, на які діє добір, змушують особин робити вибір на користь інших особин, які з високою ймовірністю мають копії тих самих генів. Для цього немає потреби розділяти популяцію на родинні групи, і справді не потрібно, щоб щезали чи виживали цілі родини як одиниці такого добору.

Тварини, безумовно, у когнітивному сенсі не можуть знати, хто їхні родичі (див. непорозуміння 3), і на ділі поведінка, якій сприяє природний добір, буде чимось на кшталт універсального правила «ділися їжею з усім, що рухається у твоєму гнізді». Якщо родини живуть групами, то цей факт зумовлює корисне універсальне правило добору родичів: «дбай про тих, кого часто бачиш». Та зауважте, що це не має нічого спільного зі справжнім груповим добором: різне виживання та зникнення цілих груп не підпадає під дію цих аргументів. Універсальне правило спрацьовує, коли є якась «щільність» популяції, за якої особини мають шанс зустріти родичів — немає потреби для існування родинами як окремими групами.

Можливо, Гамільтон не помиляється, коли винуватить вислів «добір родичів» у певних непорозуміннях, що смішно, відтоді як його вигадав Джон Мейнард Сміт задля високої мети — підкреслити окремішність добору родичів від групового добору. Сам Гамільтон цим висловом не користувався, і радше підкреслював зв’язок своєї центральної концепції «сукупної пристосованості»102 і будь-якого різновиду генетично невипадкового альтруїзму, ґрунтується він на спорідненості чи ні. Наприклад, уявіть, що в межах виду є генетична варіабельність за вибором середовища існування. Уявіть також, що один із генів, які зумовлюють генетичну варіабельність, має плейотропну дію103 та змушує особин ділитися їжею з тими, кого вони бачать. Через плейотропну дію на вибір середовища існування, цей ген альтруїзму ефективно грає на власну користь, бо особини, що його мають, будуть схильні селитися поруч і, отже, бачитися. Їм не конче мати спорідненість.

Будь-який спосіб «впізнавання» альтруїстичними генами своїх копій в інших особинах може лягти в основу подібної моделі. Цей принцип зводиться до самих основ у неймовірній, але повчальній книжці Green Beard Effect («Ефект зеленої бороди»): у теорії добір сприятиме генам, що плейотропно зумовлюють появу зеленої бороди та схильність проявляти альтруїзм до зеленобородих осіб. Знову ж таки, немає потреби бути спорідненими104.

Непорозуміння 3: «Теорія добору родичів вимагає від тварин неабиякої майстерності в міркуваннях»

В «антропологічній критиці соціобіології» Салінса105, яку часто цитують, сказано таке:

Слід мимохідь відзначити, що епістемологічні проблеми через брак лінгвістичної підтримки при підрахунку r, коефіцієнта спорідненості, ведуть до суттєвої вади в теорії добору родичів. Поняття частки рідко коли трапляється в мовах світу, лише в індоєвропейських та в архаїчних мовах Близького та Далекого Сходу, але загалом його немає в так званих примітивних народів. У мисливців і збирачів немає системи лічби поза один, два і три. Я втримаюся від коментування більшої проблеми — того, як тварини можуть збагнути, чому r [я, найближчі двоюрідні] = 1/8. Нездатність соціобіологів розв’язати ці задачі викриває значне затуманення їхньої теорії.

На жаль для Салінса, він піддався спокусі «утриматися від коментування» того, як «тварини можуть порахувати r». Сама абсурдність ідеї, з якої він кепкував, має послужити сигналізацією. Мушля равлика — це ідеальна логарифмічна спіраль, але де в равлика логарифмічні таблиці, як він їх читає, справді, коли лінзам його ока бракує «лінгвістичної підтримки» для підрахунку коефіцієнта заломлення µ? Як зелені рослини з’ясували формулу хлорофілу? Досить, будьмо конструктивними.

Природний добір обирає певні гени, а не їхні алелі106, через їхні фенотипові прояви. Коли мова заходить про поведінку, гени, ймовірно, діють на стан нервової системи. А та впливає на поведінку. Що це — поведінка, фізіологія чи анатомія, нам для розуміння складного фенотипу може знадобитися складний математичний опис. Це, звісно, не означає, що тварини є математиками. Добираються несвідомі «універсальні правила» як ті, що вже були згадані. Павукові, щоби зіткати павутиння, либонь, потрібні складніші правила, ніж висуває якийсь теоретик добору родичів. Якби не було павутиння, припущення його існування могло б викликати запеклий скепсис. Але воно є, ми всі його бачимо, і ніхто не дивується, як павуки «навчилися» плести ті візерунки.

Спосіб автоматичного й неусвідомленого плетіння павутиння мав би виникнути шляхом природного добору. Природний добір означає різне виживання алелів генофонду. Значить, має бути генетична варіабельність за схильністю плести павутиння. Так само в розмові про еволюцію альтруїзму добором родичів слід обумовити генетичну варіабельність альтруїзму. У цьому значенні нам слід сказати про алелі «для» альтруїзму як противагу алелям егоїзму. І це підводить мене до наступного непорозуміння.

Непорозуміння 4: «Важко уявити ген “для” чогось такого складного, як альтруїстична поведінка щодо родичів»

Проблема походить від непорозуміння в обумовленні гена «для» поведінки. Жоден генетик не вважає, що ген «для» якоїсь фенотипової ознаки, як-от мікроцефалія чи карі очі, визначає формування всього органа, на який він впливає. Голова мікроцефала ненормально маленька, але це однаково голова, і голова — це надто складний орган, щоб її утворював один ген. Гени не працюють ізольовано, вони працюють гуртом. Геном як єдине ціле працює з довкіллям та утворює все тіло.

Так само «ген для поведінки І» може тільки відповідати за різницю в поведінці між двома особинами. На щастя, саме такі розбіжності й мають значення для еволюції. Коли ми говоримо про природний добір, наприклад, альтруїзм щодо молодших братів і сестер, мова йде про різне виживання гена чи генів «для» альтруїзму щодо братів і сестер. Але це просто означає, що ген за звичайних умов робить осіб більш схильними проявляти альтруїзм до братів і сестер, аніж вони це зробили б під впливом іншого алеля цього гена. Хіба це малоймовірно?

Справді, жоден генетик досі не завдав собі клопоту вивчення генів альтруїзму. І жоден не вивчав плетіння павутини павуками. Ми всі вважаємо, що плетіння павутини виникло під впливом природного добору. Так могло статися, лише якщо на кожному еволюційному кроці гени, що зумовлювали певну різницю в поведінці павуків, мали перевагу над іншими. Це, справді, не означає, що така генетична різниця досі існує — станом на сьогодні природний добір міг усунути початкове генетичне різноманіття.

Ніхто не відкидає існування материнського піклування, і всі ми погоджуємося, що воно розвинулося під впливом природного добору. Знову ж таки, немає потреби в генетичному аналізі, щоб переконатися, що так могло статися лише за наявності низки генів різних поведінкових дій, які разом утворили материнську поведінку. Коли материнська поведінка в усій своїй складності вже існує, не треба мати бурхливу уяву, щоби побачити, як достатньо невеличких генетичних змін, щоби перейти до альтруїзму стосовно молодших братів і сестер.

Уявіть, що універсальне правило материнської турботи в птахів таке: «Годуй усе, що пищить у твоєму гнізді». Це схоже на правду, бо зозулі, здається, саме на нього і покладаються. Для розвитку альтруїзму щодо братів і сестер потрібен не лише невеликий кількісний зсув, можливо, затримка вильоту пташенят з батьківського гнізда. Якщо це затримує виліт аж до появи наступної кладки, чинне універсальне правило може автоматично спрацювати, щоби почалося годування писклявих горлянок, що раптом з’явилися у гнізді. Така невелика кількісна затримка в життєвій події — саме те, на що ген може впливати. У будь-якому разі, зсув — це дитячі пустощі порівняно з тим, що необхідно накопичити впродовж еволюції материнського піклування, плетіння павутиння чи іншої беззаперечної адаптації. Непорозуміння 4 виявляється лише новою версією одного з найстаріших заперечень самому дарвінізму, заперечення, яке Дарвін передбачив і рішуче спростував у розділі «Походження видів» — «Органи надзвичайної досконалості та складності».

Альтруїстична поведінка може бути дуже складною, але її складність походить не від мутованого гена, а від наявного процесу розвитку, на який ген вплинув. Складна поведінка вже існувала до того, як з’явився новий ген. І та складна поведінка є результатом довгого і комплексного процесу розвитку, який залучає велику кількість генів та факторів довкілля. Новий потрібний ген просто дав поштовх наявному складному процесові, кінцевим результатом чого стала суттєва зміна складного фенотипового прояву. Що було складною материнською турботою, стало складною турботою про молодших братів і сестер. Такий зсув у поведінці був простим, хоч і піклування про нащадків, і піклування про братів і сестер дуже складні самі по собі.

Непорозуміння 5. «Усі члени виду мають понад 99 % спільних генів, тож чому добору не сприяти загальному альтруїзму?»

Самі підвалини соціобіології неймовірно оманливі. Батько-матір не мають спільної половини генів з нащадками — нащадки мають половину лише тих батьківських генів, за якими батьки різняться. Якщо батьки гомозиготні за певним геном, очевидно, що всі нащадки його успадкують. Тоді постає питання: Скільки спільних генів у межах виду Homo sapiens? За оцінкою Кіна та Вілсона, людина і шимпанзе розділяють понад 99 % свого генетичного матеріалу; також, за їх оцінкою, людські раси у 50 разів ближчі, ніж люди і шимпанзе. Особини, яких соціобіологи вважають неспорідненими, насправді мають понад 99 % спільних генів. Неважко розробити модель, згідно з якою статура і фізіологія, важливі для поведінки, основані на спільних 99 %, і такі неважливі для поведінки розбіжності, як вигляд волосся, визначаються 1 %.

Суть у тому, що насправді генетика підтримує погляди соціальних наук, а не обрахунки соціобіологів. Це хибне тлумачення, викладене іншим видатним антропологом Шервудом Вошберном, зумовлене не математичними обрахунками, але надто спрощеними вторинними джерелами, на які Вошберн посилається. Математика — річ складна, і варто спробувати знайти простий спосіб пояснення помилки словами.

Перебільшення 99 % чи ні, Вошберн, безумовно, не помиляється в тому, що будь-які два випадкові види розділяють більшу частину генів. Про що тоді йде мова, коли ми кажемо, що коефіцієнт спорідненості r між братами і сестрами — 50 %? Нам слід відповісти на це питання, перш ніж перейти до самої хиби/помилки. Беззастережне твердження, що батьки та діти мають 50 % спільних генів, хибне, як слушно вказує Вошберн. Його можна обумовити й перетворити на правильне. Зробити це шляхом найменшого спротиву — сказати, що ми говоримо лише про рідкісні гени. Якщо в мене є ген, рідкісний у цілій популяції, то ймовірність його присутності в мого брата чи дитини — 50 %. Це шлях найменшого спротиву, бо він оминає той важливий факт, що викладки Гамільтона застосовуються до генів з будь-якою частотою. Помилково вважати (дивіться Непорозуміння 6), що теорія працює лише щодо рідкісних генів. Гамільтон вносив застереження у свою тезу в інший спосіб. Він додавав фразу «однакові за походженням». Брати й сестри загалом розділяють 99 % генів, але лише 50 % з них однакові за походженням, саме так — походять від тої ж копії гена недавнього спільного пращура.

Отже, ми знайшли два способи, як пояснити значення r, коефіцієнта спорідненості: «рідкісний ген» та «однакове походження». Жоден з них не пояснює, як уникнути парадоксу Вошберна. Чому природний добір не надає перевагу універсальному альтруїзму, якщо більшість генів спільні в межах виду?

Уявіть дві стратегії: універсального альтруїста У та альтруїста до родичів Р. У-особина однаково піклується про будь-яких представників виду. Р-особини — лише про близьких родичів. В обох випадках піклування обходиться альтруїстам коштом власного виживання. Уявіть, що ми застосуємо припущення Вошберна, що У-поведінка «основана на 99 % генів». Інакше кажучи, майже вся популяція — універсальні альтруїсти, і незначна меншість мутантів чи іммігрантів – альтруїстичні до родичів. У двох словах, У-гени піклуються про власні копії, оскільки ті, хто виграє від цього не вибіркового альтруїзму, майже гарантовано мають такий само ген. Та чи це еволюційно виграшно, якщо з’являться рідкісні Р-гени?107

Ні, не виграшно. Щоразу, як рідкісна Р-особина альтруїстично поводиться, з високою ймовірністю виграє інша Р-, а не У-особина. У-особини, своєю чергою, поводяться не вибірково альтруїстично і до Р-, і до У-особини, що випливає із самого їх визначення. Тому Р-гени поширюються популяцією ціною У-генів. Універсальний альтруїзм еволюційно менш надійний, аніж добір родичів. Навіть якщо ми і припустимо його початкову поширеність, такою вона буде не завжди. Так ми наблизилися до наступного непорозуміння, яке це доповнює.

Непорозуміння 6. Добір родичів стосується лише рідкісних генів

Логічний наслідок цього твердження такий, що, скажімо, природний добір сприяє альтруїзму братів і сестер, і це призводить до поширення та закріплення певних генів108. Майже всі особини в популяції будуть альтруїстами до родичів. Тож, якби вони такими були і знали про це, вони б мали такий само зиск від генів альтруїзму щодо родичів, коли піклувалися б про випадкову особину того ж виду, як і від турботи про родича! Тому може здатися, що гени вибіркового альтруїзму до родичів підтримуються добором, лише коли вони рідкісні.

Подібне очікування щодо тварин, навіть генів, це віра у всемогутність. Природний добір більш механістичний109. Альтруїзм до родичів не програмує особин діяти заради нього розумно. Він визначає просте універсальне поведінкове правило, як-от «годуй пискучі дзьобики в гнізді, де живеш». Це несвідоме правило стає універсальним, коли і ген стає універсальним.

Як і у випадку попередньої помилки, ми можемо скористатися мовою еволюційно надійних стратегій. Ми запитаємо, чи альтруїзм до родичів Р є надійним у разі вторгнення універсального альтруїзму У. Ми припускаємо, що альтруїзм до родичів став поширеним, чи запитуємо, чи зможуть поширитися гени універсального альтруїзму. Відповідь ні, з тої ж причини, що і раніше. Рідкісні універсальні альтруїсти не вибірково піклуватимуться про ворожі алелі Р та власні копії У. Р-алелі, навпаки, з малою імовірністю піклуватимуться про копії суперників.

Так ми показали, що альтруїзм до родичів надійний у разі втручання універсального альтруїзму, але універсальний альтруїзм ненадійний у разі вторгнення альтруїзму до родичів. Це найточніше словесне пояснення математичної аргументації Гамільтона того, що альтруїзм до близьких родичів має перевагу над універсальним альтруїзмом за будь-яких частот генів. Хоча йому бракує математичної точності власного пояснення Гамільтона, його має бути достатньо, аби усунути ті два непорозуміння щодо частот.

Непорозуміння 7: «Альтруїзм передбачається між всіма членами ідентичного клону»

Є раси партеногенетичних110 ящірок, члени яких є однаковими нащадками одного мутанта, в кожному разі свого. Коефіцієнт спорідненості між особинами з такого клону дорівнює одиниці. Просте застосування зазубреної теорії добору родичів може, таким чином, передбачити значний поступ альтруїзму з-поміж усіх членів раси. Як і в попередньому разі, ця помилка рівнозначна твердженню, що гени всемогутні.

Гени добору родичів поширюються тому, що вони з особливо високою імовірністю допоможуть власним копіям, а не їхнім алелям. Але члени клону ящірок мають гени вихідної матері-засновниці. Вона була частиною звичайної популяції зі статевим розмноженням, і немає причини гадати, що в неї були якісь особливі гени альтруїзму. Коли вона заснувала свій нестатевий клон, її геном «заморозився»: геном, сформований якими завгодно силами добору, що діяли до появи мутації клонального розмноження.

Якщо якась мутація, що зумовлює не вибірковий альтруїзм, виникне в межах клону, то особини з нею, за визначенням, будуть новим клоном. Так еволюція зможе, теоретично, йти шляхом добору в межах клону. Якщо виникне нове універсальне правило таке невибіркове, що йде на користь усім субклонам, альтруїстичний субклон буде приречений зменшувати чисельність, оскільки така розплата за альтруїзм. Ми можемо уявити нове універсальне правило, що початково надає перевагу альтруїстичному субклонові. Але це має бути щось на кшталт звичайного «альтруїзму до родичів» (наприклад, «піклуйся про всіх, хто у твоєму гнізді»). Тоді, якщо субклон, що підпорядковується такому правилу, справді буде поширюватися ціною егоїстичного субклону, то що ми зрештою побачимо? Расу ящірок, у якій кожна піклується про всіх у своєму гнізді: не альтруїзм до всього клону, а звичайний альтруїзм до родичів. (Педанти, прошу вас утриматися від зауваження, що в ящірок немає гнізд!) Покваплюся додати, що є інші обставини, за яких клональне розмноження може призвести до особливих форм альтруїзму. Дев’ятисмугові броненосці стали улюбленою темою, оскільки вони розмножуються статево, але кожен приплід складається з чотирьох ідентичних четвернят. Тут справді можна очікувати альтруїзму в межах клону, оскільки гени у звичний спосіб перекомбінуються при статевому розмноженні кожного покоління. Це означає, що будь-який ген клонального альтруїзму скоріш за все передасться членам того самого клону, але не членам клонів-конкурентів.

Наразі немає правдивих доказів за чи проти ймовірного альтруїзму серед клонів броненосців. Однак є певні загадкові свідчення серед подібних випадків, про які пише Аокі. У японської попелиці Colophina clematis посестри, народжені нестатевим шляхом, діляться на дві категорії особин. Тип А — це звичайні попелиці, що смокчуть рослинний сік. Самиці типу Б ніколи не розвиваються далі за першу стадію розвитку111 і ніколи не розмножуються. У них нетипово короткий рострум, погано пристосований для смоктання соку рослин, і збільшені «скорпіоноподібні» ноги передніх і середніх грудей. Аокі показав, що самиці типу Б атакують і вбивають великих комах. Він припускає, що це стерильна «каста солдатів», які захищають від хижаків сестер, здатних до розмноження. Аокі сумнівався, що їхній бойовий ротовий апарат пристосований до смоктання соку. Він не припускає, що їх можуть годувати посестри типу А, але ця дивовижна можливість існує. Він каже, що в інших видах попелиць «касту солдатів» годують.

Р. Л. Трівер звернув мою увагу на приємну іронію в тезах Аокі. «Із теорії [Гамільтона] можна зробити висновок, що щира соціальність має частіше виникати серед груп, де буває гаплоїдія, ніж там, де її немає. <…> Я не знаю, скільки потрібно випадків справжньої соціальності серед тварин без гаплоїдності, аби спростувати його теорію. Хай там що, існування “солдатів” у попелиць має бути використане як один із найвагоміших аргументів проти його теорії»112.

Ця помилка найповчальніша. Colophina clematis, як інші попелиці, чергує фази статевого розмноження і поширення і партеногенетичні покоління, що живонароджують. «Солдати» і особини типу А, кого вони, здається, захищають, не мають крил, і найімовірніше є членами одного і того ж клону. Регулярні появи поколінь, що мають крила та розмножуються статевим шляхом, дбають про те, що гени не обов’язкового розвитку за типом солдата, та алелі звичайного розвитку поширюються в популяції. Тому деякі клони такі гени матимуть, а інші — ні. Такі умови різняться від умов розвитку ящірок, вони ідеальні для розвитку стерильних каст. Солдати та їх здатні до розмноження клони найкраще уявляти як одне, розширене, тіло. Якщо попелиця-солдат альтруїстично жертвує своїм розмноженням, то мій великий палець ноги вчиняє так само. У майже тому ж сенсі!

Непорозуміння 10: «Особини мають бути схильними до інбридингу, лише тому, що це створює більше близьких родичів»

Тут слід бути обачними, бо правильна відповідь дуже скидається на хибну. Навіть більше, можуть бути інші сили добору, що підтримують інбридинг або ні, але це не має нічого спільного зі згаданим аргументом: відстоюванням непорозуміння, яке передбачає, що «різниці не існує».

Я критикую таку аргументацію. Уявіть моногамну систему схрещування. Самиця, що спарюється з випадковим самцем, народжує дитинча, споріднене до неї з коефіцієнтом r = ½. Якби вона спарювалася зі своїм братом, то народила б «супердитинча», споріднене до неї на ¾. Отже, гени інбридингу поширюються ціною генів аутбридингу, бо мають вищі шанси передачі нащадкам.

Помилка тут у простому. Якщо особина утримується від спарювання з братом, він може утворити пару з іншою самицею. Тому в самиці, що схильна до аутбридингу, з’являється племінник чи племінниця (r = ¼) та звичайне власне дитинча (r = ½), що відповідають єдиному супердитинчаті самиці, схильної до інцесту (r = ¾). Важливо відзначити, що спростування цієї помилки передбачає моногамію або щось подібне. Якщо вид, скажімо, полігінний113 і репродуктивний успіх самців сильно варіює та є велика кількість одинаків, усе інакше. Твердження, що самиця, яка спарюється з братом, позбавляє його шансів спарювання з кимось іще, більше не істинне. Найімовірніше, безперешкодне спарювання із сестрою буде єдиним доступним йому спарюванням. Самиця, таким чином, не втрачає можливості мати племінників/племінниць і народжує власне супердитинча, на її погляд. Тож мають бути сили добору, що сприяють інцесту, але сама назва цього розділу хибна.

Непорозуміння 12. «Тварина буде альтруїстичною до родича пропорційно до коефіцієнта спорідненості»

Як відзначив С. Алтман, я припустився цієї помилки, коли написав, що «троюрідні брати і сестри отримуватимуть одну шістнадцяту від частки альтруїзму дітей чи братів і сестер»114. Якщо вдатися до спрощення аргументу Альтмана, то як я маю поділити свій торт між родичами? Помилка при обговоренні шматків торта в такому ключі передбачає, що кожен родич отримає то більший шмат, що більший його коефіцієнт спорідненості зі мною. Звісно, насправді є краща причина віддати весь торт найспорідненішому родичеві і нічого не давати решті.

Уявіть, що кожен шматочок торта має однакову цінність і пропорційно став плоттю нащадків. Тоді, звісно, особина захоче, щоб весь торт став плоттю близького, а не далекого родича. І звісно, таке просте припущення щодо пропорційності в реальному житті майже напевно буде хибним. Спершу слід ретельно оцінити зменшення зисків, щоб точно показати, на скільки частин слід ділити торт відповідно до коефіцієнтів спорідненості. Тому, хоча моя озвучена вище теза може за певних обставин бути правдивою, як узагальнення її доцільно вважати помилкою. І, безумовно, я так вважаю не буквально.

Виправдання

Якщо тон у цій статті здається негативним чи нищівним, то наміри мої були геть протилежні. Мистецтво пояснення складного матеріалу — це частково передбачення і запобігання труднощам читача. Тому систематичний пошук типових непорозумінь може виявитися конструктивною вправою. Я впевнений, що розумію теорію добору родичів краще, бо, розглядаючи ці дванадцять помилок, сам потрапляв у ці пастки не раз і з болем із них вибирався.

99 Сьогодні моя свідомість зросла до того рівня, коли можна сказати «вона прикладає вухо до землі». Не «він чи вона», що моєму вуху звучить незграбно. Я обираю зручний спосіб показати шану статі, протилежній статі автора, завдяки відповідному займенникові. Етологія — це галузь біології, що вивчає поведінку тварин. Наразі я можу називатися «чуйною соціобіологинею», «чуйною поведінковою екологинею» чи «чуйною еволюційною психологинею», що приклала своє вухо до землі.

100 «Правило Гамільтона» лаконічно резюмує його теорію. Гени альтруїзму поширюються в генофонді, якщо rB > C, наприклад, якщо для альтруїста цінність C переважується вигодами, що дає йому B, помноженими на коефіцієнт r — генетичну спорідненість між ними. Батьки піклуються про нащадків частіше, ніж про своїх братів і сестер, бо хоча коефіцієнт r такий самий в обох випадках (0,5), B і C визначають перевагу піклування про нащадків.

101 На жаль, Вілсон прибрав обидва ці виправлення в нещодавніх виданнях, в тому числі у своїй книжці The Social Conquest of Earth («Соціальні завоювання Землі»), що наводить мене на думку, що він справді ніколи не розумів добору родичів.

102 Гамільтон дав точне математичне визначення «сукупної пристосованості», яке можна окреслити словами, хоча це потребує часу, та він погодився на моє неформальне визначення: «Сукупна пристосованість — це та якість особини, що буде максимально зростати, коли виживання її генів сягне максимуму».

103 У багатьох генів є понад один прояв, часто явно не поєднані один з одним, і це явище називається плейотропністю.

104 Ефект зеленої бороди — це гіпотетична алегорія. Що справжнє — і в цьому суть алегорії, – що спорідненість діє як така собі ймовірнісна зелена борода. Тварина з генетичною схильністю дбати про рідних братів і сестер, із ймовірністю 50 % дбає про власні копії. Братство — це таке саме позначення, як зелена борода. Ми не очікуємо, що тварини свідомо розуміють братство. На ділі позначенням може бути щось на кшталт «хто сидить з тобою у гнізді».

105 Маршалл Салінс – видатний американський антрополог. Деякі антропологи не завдали собі клопоту вивченням біології. Справедливості заради, я певно що проявлю таке саме невігластво і брак розуміння, якщо візьмуся за антропологію. Але я не візьмуся.

106 «Алелі» — це альтернативні варіанти гена, розташованого в певному місці, чи то локусі хромосоми. В істот зі статевим розмноженням природний добір можна розглядати як змагання алелів генофонду за цей локус. Вони змагаються своїми «фенотиповими» тілесними проявами.

107 «Еволюційно надійна стратегія», чи ЕНС, – це вислів Джона Мейнарда Сміта, описує потужний спосіб міркування про еволюцію, один із тих, до яких я часто вдавався в «Егоїстичному гені». «Стратегія» — це частина несвідомого поведінкового «механізму», такого як «дай їжу писклявій горлянці, яку бачиш у своєму гнізді». Якщо ЕНС застосовує більшість популяції, то її не може здолати інша стратегія. Якщо вона є здоланною, то вона «ненадійна». Якщо в популяції переважає нестабільна стратегія, то в неї «вторгнеться» сильніша альтернативна стратегія. Аргументація ЕНС зазвичай починається із твердження, як-от «Уявіть стратегію Р, за якої члени популяції роблять Р. Тепер уявіть нову стратегію, К, що з’явилася через мутацію. Чи природний добір призведе до «вторгнення» К»? Це те, чим ми займаємося, коли пояснюємо стратегії У та Р.

108 «Закріплення» — це технічний термін, яким користуються популяційні генетики для позначення поширення гена в популяції доти, доки кожен, чи майже кожен, його не матиме. Ген може поширюватися і закріпитися або (це цікава причина) тому, що діє позитивний природний добір, або завдяки випадковим причинам, так званому дрейфу генів.

109 Ось чому я скористався словом «механізм» вище у визначенні ЕНС.

110 Parthenos грецькою — «незайманий». Партеногенетичні ящірки розмножуються без самців, утворюючи «клональних» дочок, рівнозначних близнюкам.

111 Стадія розвитку — це термін, яким користуються ентомологи для позначення окремих етапів розвитку комах, через які вони проходять у процесі дорослішання. Вони відокремлені та розділені в часі, бо скелет комахи складається не з внутрішніх кісток, як наш, а із зовнішньої броні. На відміну від кісток, коли броня твердішає, вона більше не росте, тому комахам слід періодично линяти, відрощуючи нову броню більшого розміру. Кожна така стадія зветься покоління instar.

112 Як і помилки Салінса та Вошберна, суттєва помилка Аокі походить із недосконалого розуміння теорії Гамільтона. Гамільтон додав у свою роботу стислий розділ «гаплоїдія». Це особлива генетична система перетинчастокрилих – мурах, бджіл та ос. Самиці диплоїдні, як і ми, і мають пари хромосом. Втім самці гаплоїдні. У них вдвічі менше хромосом, ніж у самиць. Тому всі сперматозоїди, утворені одним самцем, однакові. Гамільтон геніально звернув увагу на наслідок, що випливає: коефіцієнт спорідненості між рідними сестрами дорівнює 0,75 замість звичайних 0,5, оскільки батьківська складова їхніх генів ідентична. Самиця мурахи більш споріднена зі своєю сестрою, ніж з дочкою! Це, вказує Гамільтон, може зробити перетинчастокрилих більш схильними до соціальної кооперації. Ідея настільки кмітлива, навіть настільки харизматична, що багато читачів подумали, що в цьому – вся суть його теорії, а не в нашкрябаних двох абзацах – як глазурі на торті. Здається, Аокі був одним із таких читачів. Якщо б він зрозумів усю генетичну основу добору за Гамільтоном, а не лише кілька красномовних абзаців, він би не став перейматися через своїх альтруїстичних попелиць. Він гадав, що вони являють собою «складну задачу» для теорії Гамільтона. Насправді, за належних умов, теорія Гамільтона може передбачити ще більші висоти соціальної співпраці між мурахами, бджолами та осами. Спорідненість r між попелицями Аокі дорівнює одиниці, більше, ніж якісь 0,75 між сестрами перетинчастокрилих. Терміти, до речі, не гаплодиплоїдні, але щодо них у Гамільтона була інша геніальна ідея, основана на інбридингу, щоб пояснити їхню соціальну кооперацію. Тут насправді не геніальність потрібна. Є багато комбінацій В і С, що за ступені спорідненості 0,5 сприятимуть соціальній кооперації та навіть стерильності робочих особин.

113 Один самець, багато самиць — гаремний стиль розмноження. Із цікавих, але не вартих озвучення тут, причин вона значно поширеніша за зворотне явище, поліандрію.

114 Я мав би сказати: «Якщо все інше однакове, брати і сестри мають у 16 разів більше шансів на альтруїстичну поміч, ніж троюрідні».

Частина третя. Майбутній умовний час

Роберт Вінстон у своїй книжці The Story of God («Історія Бога») міркує про розрізнення образів «священика» та «пророка» в історії релігії: останній створює правила, встановлює кордони, заохочує. Перший — візіонер, критик, що відкидає удавані вигоди та суспільні обмеження. Та через незгоду Річарда, цю збірку могли б, але не стали називати «Пророк розуму», і вона про науковця як пророка в першому значенні — у сенсі готовності протягнути канат між освіченою уявою та безпідставними спекуляціями, «обміркувати неможливе» і тим самим зробити його можливим. Як минуле зіставляється з теперішнім і як вони впливають на можливе майбутнє? Для науковця ці питання запускають двигуни уяви. В уяві науковця вони гальмують скептицизм.

Перший уривок цього розділу — «Мережевий зиск» — це відповідь на щорічне «Запитання Брокмана», яке ставить засновник онлайн-салону та інтелектуального хабу The Edge Джон Брокман. Цей есей описує тривалий інтерес до комп’ютерів, і не лише віддає шану надзвичайному — надзвичайно стрімкому — розвиткові інтернету, але й висуває припущення, від якого захоплює дух, що, тільки-но спілкування між складовими суспільства суттєво пришвидшиться, кордони між «індивідом» та «суспільством» щезнуть, а особисті спогади людини померкнуть. В оповіді він робить притаманні йому потужні спостереження про культурні та політичні аспекти експонентного зростання інтернету, від (поганої) якості більшості балачок у чаті і до побаченого зачарованим поглядом такого феномену, як прагнення анонімності в публічному спілкуванні та (великого) потенціалу свободи від цензури.

Інший твір, «Розумні прибульці», також проростає з ініціатив Брокмана, цього разу — збірки есеїв про рух «розумного задуму». Тут фокус зсувається від можливостей того, як людське життя могло б розвинутися далі на Землі, до можливостей контакту з формами життя звіддаля, в інших частинах Всесвіту. Це ходіння по канату показує відмінність між добре обґрунтованою спекуляцією та показними забобонами — демонструє з певною часткою іронії, що об’єктивна наукова істина може вільно породжувати сміливі фантазії, обґрунтовані значно краще, ніж будь-які фантазії про надприродне. Наступний камінчик у город — «Пошуки під ліхтарем», про те саме, але в легшій манері. Цей твір скептично розглядає спроби пошуку позаземного розуму.

Останній твір у цьому розділі продовжує тему науково обґрунтованих спекуляцій та з безпомилковою чіткістю проводить вирішальне розмежування між «душею» як відокремленим від тіла гостем з потойбічного світу та «душею» як притулком людського духа, місткістю для інтелектуальних та емоційних можливостей; між душею, визначеною релігією та похмурою надприродністю, та душею, оспіваною в назві цієї збірки і Річардовому вступі до неї. В есеї під провокативним заголовком «П’ятдесят років по тому: нищимо душу?» проголошено заяву про силу естетики та славу науки зі спробою усунути надто тривалий картезіанський дуалізм. У науки ще є тайни, і не остання серед них — природа свідомості. Але це заохочення науковців майбутнього, позбавлених обмежень надприродного світу і вільних використовувати нескінченні можливості світу реального.

Дж. С.

Мережевий зиск115

Як інтернет змінює наш спосіб мислення?

Якщо б сорок років тому запитання Брокмана звучало так: «Що, на вашу думку, найрадикальніше змінить ваш спосіб мислення впродовж наступних сорока років?» — моя уява одразу б згадала нещодавню статтю в Scientific American (вересень 1966-го) про «Проект MAC». Він не має нічого спільного з Apple Mac. Це було спільне підприємство на базі Массачусетського технологічного інституту, піонер у розвитку комп’ютерної науки. У ньому було задіяне коло розробників штучного інтелекту Марвіна Мінскі, але, як не дивно, не це захопило мою уяву. Мене, користувача повнорозмірного комп’ютера, єдиного на ті часи доступного, справді схвилювало те, що нині здається банальним: неймовірний факт, що тридцять людей із МІТ можуть одночасно увійти в один комп’ютер, навіть з дому, і спілкуватися між собою. Mirabile dictu, неймовірно, співавтори статті, розділені кілометрами відстані, могли одночасно працювати над спільною базою даних у комп’ютері. Вони могли бути навіть у різних півкулях.

Сьогодні це звучить сміховинно просто. Однак важко відтворити, наскільки це видавалося свого часу футуристичним. Якби ми сорок років тому могли уявити світ після винаходу Бернерса-Лі116, нам здалося б, що він руйнується. Будь-хто з дешевим ноутбуком та сигналом wifi середньої потужності може насолоджуватися ілюзією запаморочливого вештання розмаїтим світом, від веб-камери на португальському пляжі до шахового матчу у Владивостоку, і Google Earth справді дає змогу наче на чарівному килимі пролетіти над землею. Ви можете втрутитися в балачку у віртуальному шинку віртуального міста, чиє географічне розташування настільки не має значення, що його взагалі може не бути (і зміст цієї багатої на бугага розмови скидатиметься на потік дурості, що плюндрує саму технологію, яка зробила це спілкування можливим).

«Бісер перед свинями» — це надто лагідно про типову балачку в чаті, але саме бісер — це залізо і програми, які мене надихають: сам інтернет і всесвітня мережа, лаконічно визначена Wikipedia як «система сполучених комп’ютерних мереж, що базуються на комплекті інтернет-протоколів». Робота мережі геніальна, це одне з найбільших досягнень людства як виду, і її найдивовижніша якість — це те, що збудували її ані конкретні генії, як-от Тім Бернерс-Лі, чи Стів Возняк, чи Алан Кей, ані корпорації на кшталт Sony чи IBM, а анархістське об’єднання здебільшого безіменних підрозділів, розташованих (казна-як) по всьому світу. Project MAC величезний. Більше того, це не потужний центральний комп’ютер із купою сателітів, а розподілена мережа комп’ютерів різного розміру, швидкостей та моделей, мережа, яку ніхто, буквально ніхто ніколи не планував чи не збирав, але яка зростала навмання, природно, на кшталт не просто біологічного розвитку, але достеменно екологічного.

Безумовно, є негативні аспекти, але їх з легкістю можна пробачити. Я вже казав про зміст позбавлених редакторського контролю балачок у чатах, від якого плакати хочеться. Тенденцію до грубих вибриків підтримує зручна анонімність. Обрáзи і непристойності, про які ви не могли запнутися під справжнім іменем, вільно плинуть від клавіатури, якщо ви під маскою «Олена», «Щирий Патріот» або «Грайлива Пройда». І тоді постає одвічна проблема відокремлення правдивої інформації від брехні. Швидкісні пошукові платформи схиляють нас до думки, що вся мережа — це гігантська енциклопедія, і ми забуваємо, що традиційні енциклопедії ретельно редагували, а статті готували обрані експерти. Але сказавши це, я знову дивуюся, наскільки добре подекуди зроблена Wikipedia. Я оцінюю її точність, коли шукаю щось із тем, у яких справді тямлю (і міг би написати статтю для традиційної енциклопедії), скажімо, про еволюцію чи природний добір. Я настільки вражений цим високоякісним поступом, що з певністю переходжу до наступних тем, де мені базових знань бракує (ось чому я вище спокійно процитував визначення мережі у Wikipedia). Немає сумнівів, що помилки закрадаються, чи їх припускаються навмисне117, але тривалість напівжиття помилки, поки природний механізм виправлення її не знищить, такий короткий, що це вселяє надію. Джон Брокман попереджає мене, що якщо Wikipedia і справді прекрасна в наукових питаннях, то в «інших сферах, як-от політика чи популярна культура, <…> де безперервно відбуваються війни редагувань» це не завжди так. А все ж таки, той факт, що ідея Wiki спрацьовує, настільки грубо летить в обличчя мого попереднього песимізму, що я хотів би сприймати це за метафору, яка виправдовує оптимізм щодо всесвітньої мережі.

Хоч ми і можемо бути оптимістами, але в інтернеті повно сміття, більше, ніж у друкованих книжках. Можливо, через те, що їх дорожче випускати (і — на жаль! — там теж повно сміття118). Але швидкість і повсюдність інтернету, насправді, допомагає нам бути насторожі. Якщо повідомлення на сайті скидається на неправдоподібне (чи надто вірогідне, аби бути правдою), ви можете швидко перевірити це на кількох інших сайтах. Міфи та інші вірусні меми люб’язно впорядковуються на численних ресурсах. Коли ми отримуємо одне з тих панікерських повідомлень (часто від Microsoft чи Symantec) про небезпечні комп’ютерні віруси, ми обираємо не розсилати їх усім своїм адресатам, а натомість шукаємо в Google ключову фразу самого повідомлення. Зазвичай виявляється, що це, скажімо, «Небезпека № 76», ось історія її поширення.

Ймовірно, головний недолік інтернету — те, що пошук у ньому викликає залежність та марнування часу, заохочує звичку стрибати з теми до теми, а не приділяти увагу чомусь одному за раз. Але я хочу облишити негатив і завершити дещо спекулятивними — може, позитивнішими — спостереженнями. Спонтанне повсюдне об’єднання, якого досягає мережа (прихильник наукової фантастики може розгледіти ворушіння зародка нової форми життя), відображає еволюцію нервової системи багатоклітинного організму. Якась течія психології може розгледіти в цьому відбиття розвитку цілісної особистості з окремішніх розділених зачаткових рис дитини. Я згадав інсайт із науково-фантастичного оповідання Фреда Гойла The Black Cloud («Чорна хмара»). Хмара — це надлюдська істота, зореліт, чия «нервова система» утворена складовими, що спілкуються між собою по радіо сигналами, потужнішими за наші нервові імпульси. Але чому тоді хмару вважають цілісною істотою, а не суспільством? Відповідь — через швидкість зв’язку, достатню для подолання розмежованості. Людське суспільство цілком може стати одним організмом, якщо ми зможемо з високою швидкістю читати думки одне одного завдяки прямій, високошвидкісній передачі радіосигналу з мозку в мозок. Щось подібне може статися при об’єднанні різноманітних складових інтернету.

Ця футуристична спекуляція є відлунням початку есею. А що, як ми поглянемо на сорок років уперед? Закон Мура, мабуть, досі діятиме, що створить справжнє диво (порівняно з нашими кволими фантазіями, якби ми мали змогу зазирнути в майбутнє). Добути щось зі спільної пам’яті буде значно швидше, і ми менше покладатимемось на пам’ять у власній голові. Нам досі потрібні біологічні мізки, щоб утворювати взаємозв’язки та асоціації, але хитромудре програмне забезпечення дедалі більше захоплює і цю роль.

Важко зневажливо не помітити, як кольорова віртуальна реальність високої роздільної здатності покращилася настільки, що її годі відрізнити від реального світу. Такі масштабні соціальні ігри, як Second Life, викликатимуть потужну залежність у тих, хто не може збагнути, що відбувається. Не будемо чванитися через це. Для багатьох людей у цьому світі «перше життя» малопривабливе, і навіть ті, кому пощастило, можуть отримувати більше інтелектуального задоволення від активного життя у віртуальному світі, аніж від лежання на дивані та перегляду знічев’я шоу Big Brother. Для інтелектуалів Second Life та більш прогресивні ігри стануть лабораторіями із соціології, експериментальної психології та досі не вигаданих і ніяк не названих дисциплін, що прийдуть їм на зміну. Тільки у віртуальному просторі існуватимуть цілі економіки, екології й можливо — особистості.

Нарешті є політичні наслідки. Апартеїд у Південно-Африканській Республіці намагався придушити опозицію забороною телебачення і, зрештою, мусив здатись. Контролювати інтернет буде ще складніше. Теократичним чи гнилим в інший спосіб режимам буде дедалі важче задурювати голови громадян своєю паскудною маячнею. Нині помітна різниця по країнах, чи грає інтернет на руку пригніченим, чи пригнічувачам. Ми принаймні можемо сподіватися, що швидший, всепроникний і неймовірно дешевий інтернет майбутнього може прискорити довгоочікуване падіння аятол, мул, пап, євангелістів на ТБ та всіх, хто бачить владу лише як контроль (цинічний чи щирий) над вразливими умами. Можливо, колись Тіму Бернерсу-Лі дадуть Нобелівську премію миру.

Післяслово

Коли я знову прочитав це наприкінці 2016 року, то загалом оптимістичний тон есею здався мені дещо недоречним. Є тривожні переконливі свідчення того, що на визначальні вибори в США (ми ще побачимо, наскільки вони визначальні не лише для Америки, але й для світу) вплинули кампанії оббріхування одного з кандидатів. Якщо розслідування це підтвердить, то, сподіваюся, далі прослідують зміни в законодавстві, чи принаймні встановлення Twitter та Facebook обмежень із власної волі. Поки що соціальні середовища тріумфують у своїй свободі писати і читати що завгодно. Мінімальний редакторський контроль зводиться до цензури очевидних непристойностей та загроз насильства: жодної перевірки фактів, якими так пишаються поважні газети на кшталт New York Times. Уже є натяки на наближення реформ. На жаль, вони спізнилися до виборів 2016 року.

115 У літературного агента Джона Брокмана є звичка щороку перед Різдвом копирсатися у своїй спистаній адресній книжці та просити надсилати відповіді в Annual Edge Question. У 2011 році питання було на тему «Як інтернет змінює хід ваших думок?». Такою була моя відповідь у тому випускові.

116 Тім Бернерс-Лі — винахідних світової мережі інтернет. — Прим. пер.

117 Припущені навмисне помилки подекуди радше марні, аніж шкідливі. Коли я читав заради оцінки точності (дивіться вище) статтю про природний добір, я помітив, що стисла бібліографія містить книгу, яку я читав, і тому знаю, що вона ледве дотична до питання. За півгодини вона знову була у статті, гадаю, її туди вставив автор. Я знову її видалив. Вона знову повернулася, і я здався, переможений. До речі, її немає в довшій та значно ретельнішій нинішній статті.

118 Особливо тепер, коли наявність комп’ютера дозволяє тішити марнославство дешевим доступом до дописів, яких ніхто не редагує.

Розумні прибульці119

Серед численних шахрайств добре проплаченої та ретельно продуманої змови є претензія, що творець — не Бог Авраама, а невизначений розум, який міг би бути позаземним прибульцем120. Можливо, мотивом для цього ходу стала заборона Першою поправкою до Конституції США встановлення якоїсь релігії, особливо після рішення судді Вільяма Овертона 1982 року у справі Мак-Лін проти ради освіти штату Арканзас, де він зломив спробу законодавчої влади штату забезпечити «збалансоване виховання» завдяки «науці креаціонізму» в школах.

Релігійні наміри цих людей поза сумнівом, і у спілкуванні між собою вони не приховують своїх планів. Джонатан Веллс, один із провідних пропагандистів Discovery Institute, пожиттєвий член Церкви об’єднання (муністи). Ось що він написав у статті в журналі, який видають муністи, під назвою «Дарвінізм: чого я не написав другу дисертацію» (і зверніть увагу, що «Отцем» муністи називають преподобного Муна:

Слова Отця, мої дослідження, мої молитви переконали мене, що я маю присвятити життя руйнації дарвінізму, так само як багато братів із Церкви об’єднання присвятили життя руйнації марксизму. Коли Отець обрав мене (разом із дюжиною інших випускників семінарії) для вступу в аспірантуру 1978 року, я тішився нагоді підготуватися до битви.

Ця цитата сама по собі сіє сумніви в тому, чи можна серйозно сприймати заяви Веллса, не зацікавленого в пошуку правди, — це, здається, базове вміння для докторського ступеня в науці. Він привселюдно визнає, що прийшов у науку не для того, щоби зробити якесь відкриття, а задля свідомої мети «руйнації» наукових ідей, проти яких виступає його релігійний лідер. Філіп Джонсон, наново навернений у християнство професор права, якого зазвичай вважають ватажком угруповання, відкрито визнає, що виступає проти еволюції через її «природність» (як протиставлення надприродності).

Заяви про розумного творця, що міг бути прибульцем із космосу, притягнуті за вуха, але це не заважає їм бути основою для цікавої та повної відкриттів дискусії. Таку конструктивну дискусію в межах науки я і збираюся вести в цьому есеї.

Питання про існування позаземного розуму доволі серйозно досліджують науковці в рамках проекту, відомого як SETI (the Search for Extra-Terrestrial Intelligence — тобто Пошук позаземного розуму). SETI слід сприймати абсолютно серйозно. Тих, хто цим займається, не треба плутати з людьми, що скаржаться на викрадення літальними тарілками. З різних причин, у тому числі з огляду на межі, куди здатні сягнути наші прилади з прослуховування та швидкість світла, — дуже не схоже, що першим свідченням неземного розуму буде візит власною персоною. Науковці із SETI не сподіваються на зустріч із позаземними гостями з плоті, радше у вигляді радіосигналу, чиє розумне походження буде очевидне, вони сподіваються, з його режиму.

Треба постаратися, щоби довести можливе існування життя деінде у Всесвіті. Це підтверджує принцип пересічності, корисний урок від Коперника, Габбла та інших. Колись Землю вважали єдиним місцем буття, оточеним прозорими сферами, прикрашеними зірочками. Згодом, коли збагнули розмір галактики Чумацький Шлях, її досі вважали єдиним місцем, центром усього. Тоді Едвін Габбл, як колись Коперник, дійшов висновку: наша галактика пересічна, вона одна із сотень мільйонів галактик у Всесвіті. Нині космологи, вивчаючи наш Всесвіт, ставлять спекулятивне запитання: як багато може бути всесвітів у «мультисвіті». Так само історію нашого виду колись вважали більш-менш узгодженою з історією всього. Тож, запозичивши нищівну аналогію Марка Твена, можна стверджувати, що наша історія пропорційна шару фарби на верхівці Ейфелевої вежі. Якщо ми застосуємо принцип пересічності до життя на нашій планеті, чи не втримає нас від безглуздих і марних думок, що Земля — єдине місце зародження життя у Всесвіті, що складається з сотень мільярдів галактик?

Це потужний аргумент, і я зізнаюсь, мене він переконує. З іншого боку, принцип пересічності знешкоджений іншим потужним принципом, відомим як принцип антропності: ми бачимо Всесвіт таким, як він є, бо саме ці умови сприяли нашій появі. Назву запропонував британський математик Брендон Картер, хоча потім віддавав перевагу — і мав для того суттєві підстави — виразу «принцип самодобору». Я збираюся запозичити принцип Картера для обговорення походження життя — хімічної події, що створила першу молекулу, здатну до самореплікації, і тим самим запустила природний добір ДНК і достеменно всього життя. Уявіть, що життя пішло від справді дивовижно неправдоподібної події. Уявіть, що хімічна реакція в первісному бульйоні, яка породила першу здатну до реплікації молекулу, була такою дивовижною удачею, яка могла трапитися один раз на мільярд протягом мільярда планетарних років. Такі фантастично низькі шанси мають означати, що в жодного хіміка немає ані найменшої надії повторити це явище в лабораторії. Національний науковий фонд підніме на сміх того, хто подасть проект дослідження з мізерним шансом на успіх — раз на сто років, не кажучи про один раз на мільярд за мільярд років. Але кількість планет у всесвіті настільки велика, що навіть ці мізерні шанси дають право сподіватися, що у Всесвіті життя є на мільярді планет.

І тут вступає принцип антропності: оскільки очевидно, що ми тут живемо, то наша планета — одна з мільярда (що добре вкладається в межі того, що ми вважаємо можливим121), і правдоподібний підрахунок того, що принаймні існує мільярд планет у Всесвіті, дає досить задовільне пояснення нашого існування. У Всесвіті точно є одна населена планета. І щойно ми це приймемо, далі спрацює принцип антропності. Якщо ви здійснюєте такі обчислення, значить, ви перебуваєте на населеній планеті, тож це — Земля.

Застосування принципу антропності дивовижне, і це бронебійний доказ. Я надто його спростив до «тільки-но життя зародилося на нашій планеті, дарвінівський природний добір спричинив до появи розумних схильних до рефлексії істот». Задля точності маю вести мову про сукупну ймовірність зародження життя на планеті й еволюції, врешті-решт, розумних створінь, здатних до антропної рефлексії. Може бути, що хімічне зародження молекули, здатної до самовідтворення (необхідний тригер початку природного добору), було відносно можливою подією, але подальші кроки еволюції розумного життя дуже малоймовірні. Марк Рідлі у книжці Mendel’s Demon («Демон Менделя») (яку США помилково переназвали The Cooperative Gene, «Ген співпраці» ) припускає, що справді малоймовірною подією нашого життя була поява еукаріотичної клітини122. Це випливає з аргументу Рідлі, що велика кількість планет є домівкою для чогось типу бактеріального життя, і лише невелика частка планет перестрибнула планку до наступного рівня еукаріотичних клітин — того, що Рідлі називає складною формою життя. Хтось може вважати, що обидві планки відносно легко перестрибнути і що справжня складність життя на землі полягала в набутті людської розумності. З такої позиції можна очікувати існування у Всесвіті численних планет, населених складними формами життя, але, можливо, є одна планета з істотами, здатними усвідомити власне існування і тим самим запустити принцип антропності. Не важливо, як розподілені наші шанси перетнути ті три «планки» (чи, справді, інші планки, як поява нервової системи). Оскільки сукупні шанси розвитку на планеті життя, здатного до антропної рефлексії, не перевищують кількість планет у Всесвіті, у нас є адекватне і задовільне пояснення нашого існування.

Я підозрюю, що цей антропний аргумент бронебійний, але інтуїція підказує мені, що не слід його застосовувати. Мені здається, що шанси на користь зародження життя і подальшого розвитку розумного життя суттєво великі, тож багато мільярдів планет справді містять розумні форми життя, багато з яких настільки вищі за нашу, що ми можемо схилятися перед ними, як перед богами. На щастя чи на жаль, схоже, що ми з ними не зустрінемося. Навіть такі з виду високі оцінні шанси досі лишають розумне життя тинятися розрізненими острівцями, які можуть бути надто віддалені, щоб їхні мешканці навідали одне одного. Відоме риторичне запитання Енріко Фермі: «Де вони?» — може наразитися на відповідь, що розчарує: «Вони є, але надто розкидані, щоби зустрітися». А все-таки, моя думка, якщо вона чогось варта, що в розумного життя такі самі шанси, які нам дає розрахунок за допомогою принципу антропності. Тому я гадаю, що варто вкладати в проект SETI купу грошей. Позитивним результатом буде приголомшливе біологічне відкриття, що в історії біології, напевне, стоятиме на одному рівні з Дарвіновим природним добором. Якщо SETI колись піймає сигнал, скоріше за все, з усього можливого спектра розумності космічних форм життя, він ітиме від вищих чи богоподібних умів123. Ми зможемо перейняти в інопланетян неймовірно багато знань, особливо з фізики, яка і в нас, і в них однакова, але вони про неї більше знають. Біологія буде сильно різнитися, хоча цікаво наскільки. Комунікація буде однобічна. Якщо правдиве припущення Ейнштейна про обмеження швидкості світла, діалог буде неможливий. Ми можемо вчитися в них, але ми не зможемо їм щось розповісти.

Як тоді ми зможемо впізнати розум за частотою та амплітудою радіосигналу, впійманого гігантською параболічною тарілкою, що походить із глибин космосу, і відрізнити від маячні? Можливим кандидатом був патерн, уперше вловлений Джослін Белл-Барнелл 1967 року і жартома названий МЗЧ-сигналом (сигналом маленьких зелених чоловічків). Тепер відомо, що ритмічні коливання з періодичністю трохи довше за секунду були пульсаром. Пульсар — це нейтронна зоря, яка обертається довкола осі та випромінює радіохвилі, які розходяться колами, наче від маяка. Така зоря може обертатися протягом «дня», що вимірюється секундами, і цей дивовижний факт — не єдиний дивовижний факт про нейтронні зорі. Але задля нашої потреби важливо вказати на те, що періодичність сигналу Белл-Барнелл — це не індикатор його розумного походження, а наслідок звичайної фізики, що сам по собі виник. Багато дуже простих фізичних явищ, від крапель води до важелів різного штибу, можуть утворювати ритмічні патерни.

Що ще може трапитися досліднику з SETI як ознака розумного життя? Гаразд, якщо ми припустимо, що чужинці активно хочуть повідомити про своє існування, ми можемо себе запитати, що зробили б ми, якби прагнули надіслати свідчення присутності свого розуму. Звісно, не посилати б ритмічний патерн, як сигнал МЗЧ Белл-Барнелл, та що іще? Дехто пропонував посилати повідомлення з простих чисел — найпростіший сигнал, що може піти тільки від розумного джерела. Та як нам бути певними, що патерн імпульсів на основі простих чисел походить від математично просунутої цивілізації? Строго кажучи, ми не можемо довести, що не існує неживих фізичних систем, здатних генерувати прості числа. Ви можете лише стверджувати, що жоден фізик ніколи не знаходив небіологічний процес, здатний їх генерувати. Строго кажучи, те саме застереження справедливе для будь-якого сигналу. Позаяк є певні типи сигналів, основані на простих числах, це, певно, найпростіший приклад, настільки переконливий, що решта варіантів здадуться абсурдними.

Дещо збивають з пантелику пропоновані біологами моделі генерування простих чисел без участі інтелекту. Періодичні цикади приступають до розмноження кожні 17 (одні раси) чи кожні 13 (інші раси) років. Дві теорії, що пояснюють цю дивну періодичність, основані на факті, що 13 і 17 — прості числа. Я опишу лише одну з цих теорій. Вона припускає, що розмноження в певний рік — це адаптація до суттєвого перевищення популяції хижаків. Але тоді види хижаків розвивають свій періодичний патерн, щоби піймати навалу цикад (чи добрий врожай для них). В еволюційних перегонах озброєнь цикади «відповіли» подовженням періоду між роками розмноження. Хижаки теж подовжили. (Пам’ятайте, що ці зручні позначення «відповіли» та «подовжили» означають не свідомі рішення, а сліпий природний добір). Коли ці перегони досягнули позначки шість років, яку можна було поділити на якесь інше число, хижаки вирішили, що вигідніше буде розмножуватися, скажімо, що три роки, щоби врожайні на цикад роки припадали на інші піки їхнього розмноження. Лише коли цикади досягли простого числа, це стало неможливим. Цикади подовжували свій інтервал, поки не сягнули проміжку часу, надто тривалого, щоби хижаки напряму могли з ним синхронізуватися, неділимого і тому непридатного для синхронізації з коротшими періодами.

Гаразд, може, це й не скидається на вірогідну теорію, але не в цьому моя мета. Я лиш прагнув показати, що можна отримати механістичну модель без свідомого застосування математики, що генеруватиме прості числа. Приклад цикад показує, що хоч прості числа і не утворюються небіологічними фізичними процесами, їх можуть генерувати неінтелектуальні біологічні процеси. Навіть неправдоподібна історія з цикадами застерігає нас, що не конче прості числа є свідченням інтелекту.

Складність виявлення інтелекту за самим радіосигналом — це повчальна байка, що наводить на думку про історичну аналогію з аргументом щодо задуму. Були часи, коли кожен (за дуже рідкісними винятками, як Девід Юм) вважав геть очевидним, що складність життя є безпомилковим свідченням його створення за розумним задумом124. Ось що має нас зупинити: сучасники Дарвіна в XIX столітті мали право дивуватися його винятковим відкриттям, так само як ми можемо сьогодні відчувати подив, бо фізик відкрив неживий механізм генерації простих чисел. Певно, ми маємо тішитися можливістю існування інших принципів, зрівнянних з дарвінівським, які ще слід відкрити, — принципів, що можуть подолати ілюзію задуму так само переконливо, як і ілюзію природного добору.

Я не схильний до передбачень таких подій. Природний добір сам по собі зрозумілий належним чином і достатньо потужний, щоб майже нескінченно створювати складність та ілюзію задуму. Майте на увазі, що деінде у Всесвіті можуть бути варіанти природного добору, що, хоч і неодмінно базуються на тому ж принципі, який на цій планеті відкрив Дарвін, у деталях можуть до непізнаваності різнитися. От і тримайте в голові, що природний добір може плекати інші форми життя. Він не спиняється на своїх безпосередніх результатах: пір’ї, вухах і мізках. Щойно природний добір створив мозок (чи якийсь позаземний його еквівалент), той мозок може продовжити й вигадати технологію (чи її позаземний еквівалент), що, як і мозок, може щось вигадувати. Прояви обміркованого технічного проектування опосередковані, радше ніж безпосередні результати природного добору — відобразяться в нових площинах складності та довершеності. Суть цього в тому, що природний добір проявляє себе як задум на двох рівнях: перший — це ілюзія задуму, яку ми бачимо в людському окові чи пташиному крилі; другий — це справжній задум, вигаданий розвиненим мозком125.

А тепер моя головна думка. Існує суттєва різниця між розумним творцем, який є продуктом тривалої еволюції — на цій планеті чи на віддаленій, — та розумним творцем, що звідкілясь узявся без жодної еволюційної передісторії. Коли креаціоніст каже, що око, чи джгутик бактерії, чи механізм згортання крові настільки складні, що їх мав би хтось вигадати, має значення різниця, чи «винахідник» — прибулець, який виник шляхом поступової еволюції на віддаленій планеті, чи надприродний бог, що не еволюціонував. Поступова еволюція — це справжнє пояснення, бо вона теоретично спричинює появу розуму, достатньо складного, щоби конструювати механізми та інші речі, надто складні, аби з’явитися інакше, аніж унаслідок конструювання. Гіпотетичні «конструктори», що виринули нізвідки, не можуть бути поясненням, бо не пояснюють самі себе.

Деякі рукотворні механізми, як підказує нам здоровий глузд, якщо не сама логіка, не могли з’явитися інакше, як у результаті проектування розумом. Винищувач, ракета на Місяці, автомобіль, велосипед — вони певно що сконструйовані інтелектом. Та важливо, що сутність, яка їх вигадала, — людський мозок. Є незліченні свідчення того, що людський мозок розвинувся шляхом низки поступових, майже невідчутно покращених проміжних форм, чиї рештки можна знайти серед скам’янілостей і чиї аналоги досі живі у тваринному царстві. Більше того, послідовники Дарвіна у XX–XXI століттях надали нам блискуче правдоподібне пояснення механізму, який рухає еволюцію вгору пологим схилом із терасами — процес, який я назвав «сходження на гору неможливостей». Природний добір це не якийсь відчайдушний останній прихисток теорії. Разюча вірогідність та міць цієї ідеї впадають в очі, тільки-но ви збагнете всю її вишукану простоту. Правильно волав Т. Г. Гакслі: «Який же я неймовірно дурний, що сам до цього не додумався!».

Але ми можемо рухатися далі. Природний добір не лише пояснює джгутики бактерій, пір’я і мозок, здатний до розумних задумів. Він не лише розтлумачує кожен біологічний феномен, коли-небудь описаний. Це єдине будь-коли запропоноване правдоподібне пояснення цих речей. Найголовніше, що відштовхуватися від неможливості [появи складності] — самого аргументу, що відстоює розумний задум, і марно тішитися підтримкою ним нашої точки зору, — це дістати від нього вбивчого стусана.

Аргумент неможливості беззаперечно стверджує, що наявні природні явища — джгутики бактерій чи, скажімо, око — надто неймовірні, аби просто з’явитися. Вони мають бути результатом якогось особливого процесу. Помилка криється в перестрибуванні до висновку, що «дизайн» — якийсь особливий процес. Насправді, це природний добір. Дотепна аналогія покійного сера Фреда Гойла з Boeing 747 теж корисна, хоча вона стверджує геть протилежне, аніж він мав на увазі. Раптова поява складно влаштованого життя, казав він, настільки малоймовірна, як те, що ураган пронесеться над звалищем і сам собою збере Boeing 747. Усі згодні, що живу істоту чи літак навряд чи можна створити випадково. Таку неймовірність можна описати точніше, як визначена неможливість (чи визначена складність). Слово «визначена» важливе з причин, які я пояснюю в «Сліпому годинникареві». Я почав з того, що випадково натискати кнопки і відкрити величезний замок банківського сейфа так само неймовірно, як і розкидати казна-як металолом і зібрати авіалайнер:

Серед мільйонів унікальних і, як ми згодом дізнаємося, однаково непридатних комбінацій замка лише одна його відкриває. Так само серед мільйонів унікальних і, заднім числом, однаково неймовірних комбінацій купи сміття лише одна чи кілька зможуть полетіти. Унікальність комбінації, придатної, щоб летіти чи відкрити сейф, не має нічого спільного з розумінням заднім числом. Вона була визначена наперед. Виробник замка встановив комбінацію, яку йому замовив співробітник банку. Здатність летіти — це властивість літака, визначена наперед. Виходячи з того, що ймовірність вираховується з такої високої неймовірності, є лише два процеси, здатні створити визначену (потрібну нам) неймовірну річ. Це розумний задум та природний добір, і лише останній здатен бути вичерпним поясненням. Він творить визначену неймовірність, і починає з самої простоти. Розумний задум на таке не спроможний, оскільки розум сам є явищем надзвичайно високого ступеня визначеної неймовірності. Коли специфікація Boeing 747 — здатність до перельотів, «розумний творець» це і має зробити. Розумний задум не може бути вичерпним поясненням усього на світі, бо він сам питається про своє походження.

Від первісної простоти природний добір поступово і невпинно прокладає шлях нагору, м’якими схилами гори неймовірностей, поки, з величезним плином геологічного часу, не з’явиться кінцевий продукт еволюції, такий як око чи серце — щось, що піднялося до такого рівня визначеної неймовірності, що ніхто в здоровому глузді не пояснить це випадковістю. Найприкріше непорозуміння дарвінізму — те, що це теорія випадковостей. Непорозуміння, ймовірно, проростає з того факту, що мутації випадкові126. Але природний добір — що завгодно, але не випадковість. Уникнення випадковості — те, чого передусім має досягти будь-яка теорія про життя. Очевидно, якщо природний добір був би теорією випадковостей, таке було б справедливо. Природний добір за Дарвіном — невипадкове виживання закодованих інструкцій про будову тіла, що випадково різняться.

Деякі інженери навіть відверто використовують дарвінівські методи задля оптимізації систем. Вони покращують ефективність роботи від початково слабкої через низку покращень, поки не досягнуть оптимального варіанта. Такий процес, мабуть, використовують усі інженери, хоч вони й не думають, що він дарвінівський. У сміттєвому кошику інженера — «мутантні» проекти, які він відкинув до того, як протестував. Деякі конструкції навіть не потрапляють на папір, а відкидаються ще в голові інженера. Я не маю потреби продовжувати розгляд питання, чи дарвінівський природний добір — хороша чи корисна модель того, що відбувається в мозкові винахідника чи митця. Конструктивна творча робота інженерів чи художників, насправді, будь-кого, може правдоподібно являти, чи не являти, різновид дарвінізму. Головна ідея лишається такою: вся визначена складність мусить якимось чином розвинутися винятково з простого.

Якщо ми колись знайдемо свідчення того, що якийсь аспект життя на землі настільки складний, що його, либонь, вигадав розум, науковці із самовладанням — і безумовно, з певним захопленням — сприймуть можливість того, що зробив це позаземний розум. Молекулярний біолог Френсіс Крік, разом із колегою Леслі Орджелом, запропонували (підозрюю, вони насправді кепкували) теорію керованої панспермії. Згідно з ідеєю Орджела і Кріка, позаземні творці навмисне населили землю бактеріями127. Але важливо те, що творці самі є результатом позаземного дарвінівського природного добору. Надприродне пояснення зазнає провалу, бо тікає від відповідальності за пояснення самого себе.

Креаціоністи, які маскуються під «теоретиків розумного задуму», мають лише один аргумент.

По-перше, око надто складне, і цю будову не спростити (рух щелепи ссавця, джгутик бактерії, ліктьовий суглоб дрібноплямистої жаби, про яку ви ніколи не чули й не маєте часу про неї почитати, поки не знадобиться вразити аудиторію так, щоби не було чим крити).

По-друге, тому вони не могли поступово розвинутися.

І по-третє, виходить, їх хтось створив.

У підтримку першого кроку ніхто не наводить доказів, свідчення складності, яку не звести до простоти. Я подекуди гадаю, що цей аргумент тримається на власній непевності. Його завжди наводять як заперечення: теорія А в певних питаннях не працює, тому ми маємо за визначенням прийняти теорію В, навіть не запитавши, чи не має теорія В подібних вад.

Одна з правомірних реакцій біологів на аргумент непевності — накинутися на другий крок: подивитися уважно на наведені приклади й показати, що вони розвинулися, чи могли б розвинутися, поступово. Дарвін так вчинив із прикладом ока. Згодом палеонтологи повторили це з рухом щелепи ссавців. Сучасні біохіміки зробили те саме з джгутиками бактерій.

Але, строго кажучи, головна думка цього есею така, що немає потреби завдавати собі клопоту з кроками 1 і 2. Навіть якщо ми колись із ними погодимося, третій крок лишається безнадійно хибним. Якщо неспростовні докази розумного задуму колись знайдуть, скажімо, у будові бактеріальної клітини, — якщо ми знайдемо докази настільки переконливі, як підпис виробника в безпомилковому коді ДНК, — це може бути лише свідчення існування творця, що сам є продуктом природного добору чи іншого, досі не відомого процесу піднесення складності. Якщо знайти такі докази, наші думки одразу почнуть опрацьовувати рядки Кріка про навмисну панспермію, а не надприродного творця. Хай що б демонструвала складність, яку не спростити, лише вона не може вичерпно пояснити інше таке само складне явище. Або ви приймаєте аргумент, що відштовхується від неймовірності [розвитку складності], і тим самим відкидаєте існування головних творців. Або ви його не приймаєте, і тоді будь-яка спроба застосувати його проти еволюції — непослідовна, якщо не сказати злочинна. Не можна робити і те і те водночас.

Післяслово

Багато теологів у своїх нахабних припущеннях патетично намагаються йти двома шляхами водночас. За вказівкою, вони кажуть, що їхній творець-бог — сам по собі складний і неможливий, але простий. Ми знаємо, що він простий, бо такі видатні теологи, як Тома Аквінський, кажуть, що він простий! Чи були колись вихиляси більш очевидні за ці? Творець мусить не лише виправдовувати своє звання і бути здатним осягнути квантову фізику фундаментальних часток, теорію відносності, ядерну фізику зірок та хімічного складу життя. Він також, принаймні для бога Томи Аквінського, мусить бути достатньо ресурсним, щоби вловлювати всі молитви й пробачати — або ні, на свій розсуд, — гріхи розумних істот, які він створив у Всесвіті. Простий?

119 Це моя друга робота для книжки за редакцією Джона Брокмана, цього разу 2006 року, під назвою Intelligent Thought: science versus the Intelligent Design movement («Розумні міркування: наука проти концепції “розумного задуму”»).

120 Цього шахрайства часто не помічають. «Розумний задум» «теоретика» (теоретик — це надто улесливе слово) веде про те, що не має значення, був творцем Бог чи позаземний прибулець. Насправді цій величезній різниці присвячено есей.

121 Хоча це досить синонімічно, я б хотів казати: «Що вписується в межі, які ми вважаємо неможливими». Чи краще, «неможливо з огляду на всі практичні аспекти». Коли маєте справу з такими великими числами, «можливий», «неможливий» та «практичні аспекти» слід розуміти абстрактно.

122 Еукаріотичні клітини — це те, із чого ми складаємося. «Ми» я маю на увазі все життя за винятком бактерій і архебактерій. Їх характеризує наявність оточеного мембраною ядра, що містить ДНК, і «органел» як мітохондрії, які, як ми знаємо, походять від симбіотичних бактерій і які досі розмножуються в клітині автономно за участю власної ДНК. Рідлі, ймовірно, слушно зауважує, що такі симбіотичні союзи – дуже малоймовірні випадковості. Однак вони сталися принаймні тричі: спочатку коли зелені бактерії долучилися до справи і як хлоропласти наділили здатністю до фотосинтезу, яку досі використовують усі рослини. Знову це відбулося, коли приєдналися попередники мітохондрій. Лінн Марґуліс (деякі з її гіпотез помилкові) вважає, що таких визначних єднань було більше.

123 Форми життя нашого нинішнього рівня не мають технологій, достатніх для подолання нескінченних відстаней. Тому бар’єр можуть пройти лише істоти, значно вищі в освоєнні науки та технологій.

124 Поверніться назад, цього ніхто не зробив до Дарвіна і Воллеса, навіть такі найвидатніші мислителі, як Арістотель і Ньютон, не збагнули принципу природного добору.

125 Мій друг філософ Деніел Деннетт наполегливо обстоює думку, наприклад, у книжці From Bacteria to Bach and Back («Від бактерії до Баха і назад»), що ми маємо облишити слово «ілюзія» і просто казати «задум» про природний добір. Я розумію його думку, але прийняти її означає відмовитися від власної. За його словами, ми можемо сказати, що природний добір щось замислює і творить, і серед речей, що він створює, є такі, як мозок, який і сам здатен на творчість. Я не збираюся поринати в семантику.

126 Насправді, це може бути надто поблажливе пояснення непорозуміння. Воно може походити з уявлень настільки жалюгідних, що гадають, наче випадковість це за визначенням протилежність свідомому задуму.

127 Якось під час роботи над документальним фільмом, який — я тоді ще не здогадувався — був пропагандою креаціонізму, мене запитали, чи можу уявити якийсь спосіб розумного творення життя на Землі. Я сказав, що єдиний спосіб, хоч я в нього не вірю, — це задум позаземної цивілізації, яка сама неодмінно була результатом поступової еволюції. Фільм, хоч я його так і не подивився, завершили фразою: «Річард Докінз вірить у зелених чоловічків».

Шукаючи під вуличним ліхтарем128

Це відомий жарт. Людина щось ретельно шукає вночі під вуличним ліхтарем.

Каже перехожому, що загубила ключі.

— Ви їх загубили під ліхтарем?

— Ні.

— Тоді чого ви їх тут шукаєте?!

— Бо більше ніде немає світла.

Цей аргумент має певну блюзнірську логіку, і, здається, приваблює Пола Дейвіса, видатного британського фізика, який нині працює в Державному університеті Аризони. Дейвіса (і мене) цікавить, чи наше життя унікальне у Всесвіті. Код ДНК — інструментарій коду життя — однаковий з-поміж усіх живих істот, яких коли-небудь досліджували. Дуже не схоже, що той самий код з 64 триплетів випадково розвинеться ще раз, і це головне свідчення того, що ми всі родичі, маємо спільного предка, який імовірно жив від трьох до чотирьох мільярдів років тому. Якби життя на цій планеті й зароджувалося більш ніж раз, то вижила лише одна його форма — та, що визначена нашим кодом ДНК.

Якщо на інших планетах є життя, дуже ймовірно, що там є еквівалент генетичного коду, але дуже малоймовірно, що він такий, як наш. Якщо ми знайдемо життя, скажімо, на Марсі, визначальною перевіркою незалежного походження буде його генетичний код. Якщо це виявляться ДНК і ті самі 64 триплети, то ми маємо виснувати, що це, ймовірно, забруднення, що сталося через метеорит. Ми знаємо, що метеорити час від часу мандрують між Землею та Марсом; і, до речі, це мій другий приклад пошуків під ліхтарем. Метеорит може впасти на Землю де завгодно, але навряд чи ми його побачимо на поверхні, він має бути у вічній мерзлоті. В іншому місці він скидатиметься на камінь, який дуже скоро покриє рослинність або поглинуть пилові бурі чи рух ґрунту. Ось чому науковці, які полюють за метеоритами, їдуть в Антарктику: не тому, що там більша ймовірність їх появи, а тому що там їх можна побачити, навіть коли ті метеорити впали давно. Антарктика — це місце під ліхтарем. Кожен камінь чи маленька скеля, які лежать на поверхні снігу, туди впали — і дуже ймовірно, що це — метеорити. Метеорити, знайдені в Антарктиці, як виявилося, походять з Марса. Цей дивовижний висновок випливає з ретельного зіставлення хімічного складу тих великих глиб та зразків, узятих роботом на Марсі. У далекому минулому великий метеорит врізався в Марс із катастрофічною силою. Фрагменти марсіанських скель вибухнули в космос і деякі з них, зрештою, опинилися тут. Це свідчить про те, що породи інколи мандрують між планетами, і це відкриває можливість взаємного зараження (ймовірно, бактеріальним) життям. Якщо Земля заразила Марс (чи навпаки), це можна визначити за кодом ДНК — він буде такий, як наш.

Навпаки, якщо ми знайдемо форму життя, що відрізняється за генетичним кодом, — це не ДНК, чи ДНК з іншим кодом — значить, це справді інопланетне життя. Пол Дейвіс припускає, що, можливо, нам і не треба летіти аж на Марс, щоб знайти справді чужинні форми життя. Космічні мандри дорогі та складні. Ймовірно, нам слід шукати чужинне життя, що розпочалося тут, на Землі, і ніколи її не полишало. Можливо, нам слід систематично перевіряти генетичний код кожного мікроорганізму, який потрапляє в наші руки. Кожен, кого ми дослідили, має такий само генетичний код, як і ми. Але ми ніколи систематично не шукали інший генетичний код. Планета Земля — це освітлене ліхтарем місце Пола Дейвіса, оскільки тут, серед земних бактерій, це робити значно дешевше і простіше, ніж летіти на Марс, не кажучи про інші зоряні системи, де найбільше сподівання на життя. Я бажаю успіху Полу в його пошуках під цим ліхтарем, але маю сумнів щодо позитивних результатів, частково з причини, названої самим Дарвіном: будь-яку іншу форма життя, можливо, давно з’їла наша (ймовірно, бактеріальна, можемо ми сьогодні додати).

Усе це мені нагадали в новинах із Guardian129: «Науковці вивчать один мільйон фотографій Місяця, щоб виявити ознаки позаземного життя». І знову ж таки, новина стосується нашого старого знайомого Пола Дейвіса, який знову навколішки повзає у світлі іншого ліхтаря. Якщо чужинці, що мають розвинені технології, колись нас навідають, більш вірогідно, що це вже сталося, бо минуле більше за теперішнє — якщо ми визначаємо теперішнє своїм життям, чи навіть історичним часом. Сліди відвідин прибульцями — поламані космічні кораблі, сміття, свідчення буріння землі, можливо, навіть навмисне розміщений знак, як у романі Артура Кларка «2001: Космічна одіссея» — швидко (за стандартами геологічного часу) вкриє рухома поверхня Землі. А от Місяць — інша річ. Рослин нема, вітру нема, тектонічні зсуви відсутні: Ніл Армстронг ходив по місячному пилу сорок два роки тому, і його сліди, ймовірно, досі свіжі. Тож Пол Дейвіс і його колега Роберт Ваґнер переконані, що є сенс вивчити кожну зроблену з високою здатністю світлину поверхні Місяця, а раптом можна побачити сліди130. Ймовірність низька, але виграш може бути дуже високий, тому воно того варте.

Я налаштований скептично. Підозрюю, що десь у Всесвіті є життя, але воно, можливо, неймовірно рідкісне та ізольоване на острівцях життя, розкиданих на величезних відстанях один від одного — така собі небесна Полінезія. Відвідини одного острівця з іншого матимуть вигляд радіосигналів, а не особистих відвідин. Це тому, що радіохвилі переміщаються зі швидкістю світла, а тверді тіла — лише зі швидкістю (що поробиш) твердих тіл. Навіть більше, радіохвилі поширюються назовні сфери, яка дедалі розширюється, а тіла переміщуються лише в одному напрямку в один момент часу. Ось чому проект SETI (Search for Extra Terrestrial Intelligence — пошук позаземного розуму з використанням радіотелескопів) крутий. SETI не настільки дико дорогий, як велика наука, але пошуки Пола Дейвіса під ліхтарем значно дешевші, і я бажаю йому успіху.

128 Стаття була опублікована на веб-сторінці Фонду Річарда Докінза Foundation for Reason and Science 26 грудня 2011 року.

129 23 грудня 2011 року.

130 Інопланетяни у творі Артура Кларка встановили на Місяці свій «надгоробок» із повідомленням, щоб його змогла знайти цивілізація, здатна таке оцінити.

П’ятдесят років по тому: нищимо душу?131

П’ятдесят років тому наука вбила душу. Як можна казати такі жахливі, бездушні речі! Вони такі лише тоді, якщо ви хибно їх тлумачите (що досить просто, визнаю). Є два значення, душа-1 і душа-2, які на перший погляд легко сплутати, але вони геть різні. Наступне визначення Оксфордського словника англійської мови стосується того, що я називаю душа-1.

Духовна складова людини. Вважається, що вона живе після смерті й може бути у своєму майбутньому щаслива або ні. Безтілесний дух хворої людини. Вважається чимось окремішнім, йому надають певну форму та особистість.

Душа-1, душа, яку наука збирається знищити, надприродна, безтілесна, виживає після смерті мозку і здатна до щастя чи горя, навіть коли нейрони стали прахом, а гормони пересохли. Наука хоче її викорінити. Душа-2 ніколи не зазнавала утисків від науки. Навпаки, наука — її сестра і компаньйонка. Ці визначення, також з Оксфордського словника, описують різні аспекти душі-2:

Інтелектуальна чи духовна сила. Вища форма розвитку розумових здібностей. Також, хоч і в слабшому значенні, глибоке почуття, чутливість. Набір емоцій, почуттів чи прив’язаностей; емоційна складова людської природи.

Ейнштейн — видатний приклад душі-2 в науці, а Карл Саґан — її віртуозний оспівувач. Книжка Unweaving the Rainbow («Розплітаючи веселку») — моє власне скромне її вшанування. Чи послухайте, що каже видатний індійський астрофізик Субраманьян Чандрасекар:

Це «тремтіння перед прекрасним» — дивовижний факт, що відкриття, яке прагнуло відшукати красу в математиці, знайде свою точну копію в природі, змушує мене сказати, що найглибша і найповніша краса — це та, на яку відкликається людський розум132.

Це було сказано про душу-2 та про духовність, яку наука шанує і любить і з якою ніколи не розстанеться. Далі в цій статті йтиметься лише про душу-1. Душа-1 походить від дуалістичної теорії, що в житті є щось нематеріалістичне, якийсь нефізичний життєвий принцип. Це теорія, згідно з якою тіло надихає таємнича душа, оживляє життєва сила, живить містична енергія, одухотворює дух, усвідомлює таємнича річ чи речовина під назвою свідомість. Ця замкненість ознак душі одна на одній невипадкова. Джуліан Гакслі висміяв Анрі Берґсона та його життєву силу, élan vital, припустивши, що мотор локомотива рухає сила локомотива. (Прикро, що досі Берґсон — єдиний науковець, який здобув Нобелівську премію в галузі літератури). Наука вже спаплюжила душу-1 і надавала їй стусанів. Через п’ятдесят років вона її знищить.

П’ятдесят років тому, 1953 року, ми тільки розпочинали знайомство з публікацією Вотсона і Кріка в Nature, і дехто осягнуа її глибокий і карколомний сенс. З їхнього боку було більш ніж кмітливо використати молекулярну кристалографію, але останнє речення їхнього тексту («Нашої уваги не оминув той факт, що специфічне утворення зв’язків, яке ми констатували, безпосередньо наводить на думку щодо можливого механізму копіювання генетичного матеріалу») виявилося напрочуд лаконічним применшенням значення. Заднім числом ми можемо побачити, що назвати це применшенням означає дати початок іншим применшенням. До того як Вотсон і Крік це зробили (один сучасний науковець сказав Кріку, коли той представив його Вотсону: «Вотсон? Але я гадав, що вас звуть Вотсон-і-Крік»), такий провідний історик науки, як Чарльз Сінґер, міг написати:

Незважаючи на протилежне тлумачення, теорія гена не «механістична». Ген не більше придатний для розуміння, аніж хімічні та фізичні складові клітини, чи, в цьому сенсі, сам організм <…>. Якщо я попрошу дати мені живу хромосому, єдину придатну для роботи хромосому, ніхто не зможе цього зробити, як, приміром, жива рука чи нога додається разом з усім організмом. Доктрина взаємовідношення функцій так само справедлива для гена, як і для інших частин тіла. Вони існують і виконують свою роль тільки у взаємовідношенні з іншими органами. Тож найновіша з біологічних теорій підводить нас до найдавнішої, до наявності сили на ім’я життя, чи псюхе, яке неунікальне не лише само по собі, а в кожному з його проявів.

У цьому твердженні Вотсон і Крік відділили зерно від куколю і брутально не лишили від нього каменя на камені. Біологія стає галуззю інформатики. Ген Вотсона і Кріка — це одномірна послідовність лінійних даних, що відрізняється від комп’ютерного файлу лише в тривіальному аспекті — цей універсальний код четвертинний, а не бінарний. Гени — це окремі послідовності цифрових даних, їх можна читати поза межами живих чи мертвих тіл, їх можна писати на папері і зберігати в бібліотеці, і будь-коли їх можна використати. Вже можливо, хоча і дорого, записати весь ваш та мій геном у вигляді книжок. Через п’ятдесят років геноміка буде настільки дешевою, що бібліотека (електронна, звісно) вміщатиме повні геноми тисяч людей і яких захочемо видів. Це дозволить нам збудувати найповніше дерево життя. Ретельне порівняння геномів у бібліотеці для кожної пари дозволить із високою вірогідністю віднайти їхнього спільного вимерлого пращура, особливо якщо ми вдамося до моделювання змішаних геномів та використання їх сучасних аналогів за екологічними нішами. Із розвитком ембріології ми зможемо клонувати живих і теплих представників вимерлих пращурів. Чи, може, австралопітека Люсі? Може, навіть динозавра. І 2057 року ми завиграшки візьмемо з полички книжку з вашим ім’ям, синтезатор ДНК зробить за кодом ДНК, її вставлять у без’ядерну яйцеклітину, і вас клонують — ідентичного близнюка, але на п’ятдесят років молодшого. Чи буде це воскресінням вашої свідомої сутності, реінкарнацією вашої суб’єктивності? Ні. Відповідь нам відома, бо однояйцеві близнюки не мають спільної суб’єктивної ідентичності. Вони можуть мати до нескінченності подібні чуття, але вони не мислять як один.

Як у середині XIX століття Дарвін зруйнував аргумент про містичний «задум» і як Вотсон і Крік у середині XX століття зруйнували містичний нонсенс про гени, їхні наступники в середині століття ХХІ знищать містичну абсурдність душ, відокремлених від тіл. Це буде непросто. Суб’єктивна свідомість беззаперечно загадкова. У книжці How the Mind Works («Як працює свідомість») Стівен Пінкер розглядає питання свідомості, і запитує, звідки вона походить і яке цьому пояснення. Він достатньо відвертий, щоби сказати: «Мене просто тіпає». Чесно, і я на це відгукуюся. Ми не знаємо. Ми цього не розуміємо. Поки що. Але я вірю, що ми це збагнемо, десь до 2057 року. І якщо так станеться, це будуть не містики чи теологи, що торгують найбільшою з-поміж усіх загадкою, а науковці — можливо, самотній геній на кшталт Дарвіна, але ймовірніше — спільнота нейрофізіологів, ІТ-науковців та філософів науки. Душа-1 згине запізнілою та ніким не оплаканою смертю від руки науки, що піднесе душу-2 до небувалих висот.

131 Ворожіння на кришталевій кулі – загальновідоме потурання хибам, але, хай чого б воно було варте, це мій внесок у книжку 2008 року за редакцією Майка Воллеса The Way We Will Be Fifty Years from Today.

132 Цит. за Мартіном Різом Before the Beginning («До початку»). Ту саму цитату я використав і в першому есеї цієї збірки, але вона варта повторення.

Частина четверта. Контроль думок, непослух і розгардіяш

Назва цього розділу дає натяк читачам, які досі не збагнули, чого Річард Докінз «зчиняє такий галас» через релігію. Сім есеїв далі дають яснішу відповідь, ніж вершники Апокаліпсису. Перший твір, «Алабамська вкладка», — це визначний зразок нищення креаціонізму, повторного становлення еволюції шляхом природного добору та неодмінної важливості наукового методу. Це миттєво написаний текст на захист переслідуваних освітян, які наразилися на спробу урядовців зупинити викладання істинної науки. Він змушує замислитися тих, хто має сумніви щодо впливу політичних сил креаціонізму в сучасній Америці.

Від холоднокровної експертизи до клекотючої люті. Наступний твір, «Керовані ракети 9/11», починається з оманливої розміреності, проходить крізь стадії нібито технічного опису, злинає до крещендо на хвилі іронії, стрімко прямує до розв’язки: летальної сили ірраціонального вірування у власне життя після смерті. Стріли — й ті менш гострі за це.

«Теологія цунамі» знову змінює тон, і цього разу від люті до роздратування. У грудні 2004 року величезне цунамі, утворене потужним землетрусом в Індійському океані, забрало тисячі життів і помешкань у Південно-Східній Азії. Це приклад неспроможності багатьох релігійних людей збагнути такі незаслужені страждання, відповіді релігійних лідерів та подальше листування на сторінках Guardian. Тут закарбовано кілька ключових складових Річардових заперечень проти релігії, не останнє з яких — хибний розподіл коштів, часу, емоцій та зусиль. Він звертає увагу на те, що істеричне «Чому?» — це питання помилкове (чи, радше, на нього є чудова відповідь у царині геології, а не теології) і що конструктивніші відповіді будуть такі: «Встаньте з колін, припиніть схиляти голови перед духами, уявними отцями, погляньте в очі реальності і допоможіть науці зробити щось дієве, щоб уникнути людських страждань», — то очікувано більше схвальних відгуків знайдеться серед тих, хто не готовий до випробувань.

Серед безлічі лекцій і листів було чимало кандидатів для цієї збірки. Це не дивно, я гадаю, бо і те, і те дає безпосередність спілкування, чи то з однією людиною, чи то з багатьма водночас. Опублікований відкритий лист особі, звісно, вбиває двох зайців. «Щасливого Різдва, прем’єр-міністре!» — набуває форми святкового привітання Девіду Кемерону, тогочасному голові Британської урядової коаліції. Річард порушує питання, чому в справді світській державі, де люди вільні обирати віру, уряд лишається бездоганно нейтральним, і старанно захищає прив’язаність до культурних міфів, та глумливо «проводить ребрендинг» Різдва в «зимові свята». Водночас він вказує на дедалі суперечливіші ефекти зв’язку віри та освіти та недоречність — годі, злочинність — «спрямування у віру» дітей. Якщо ми розповідаємо про релігію, а не вчимо релігії. Якщо ми розуміємо нашу прив’язаність до міфів як таких. Якщо ми знаємо, де є джерело етики, а де — ні… Тоді в усіх нас будуть більш щасливі Різдва.

Річарда Докінза часто критикують за те, що він не сприймає релігію достатньо серйозно, що він надто охоче пускається в її відторгнення, а не занурюється в істинне середовище. Облишимо осторонь усю очевидну ґрунтовність його нападів на фізичну, психологічну та освітню шкоду релігії. Мова йде про готовність поставити запитання про релігію тверезо, вичерпно і рефлективно, тому мені захотілося додати сюди значну частину його лекції «Наука про релігію». Особливо ті, хто читав «Ілюзію Бога», упізнають деякі сюжети, доводи та приклади, але я не перепрошуватиму за це відлуння — воно цілковито виправдовує повторення головних тез як демонстрації переваги наукового методу, спрямованого на культурні феномени. Тут ми маємо терпляче, обережне з’ясування цього «чому?» віри та релігійного життя, що демонструє силу дарвінівського природного добору як інструменту роз’яснення, може, навіть надмірного, і, звісно, доречного — коли його застосовують відносно систем, які прагнуть спростувати його ефективність. Одне речення з цього особливо зі мною резонує своїм розумінням наукового методу, якого дотримується Докінз, і вимогливої точності його дослідницького підходу: «Я зріднився з ідеєю, що питання слід ретельно формулювати, але не підлаштовувати їх під певну відповідь».

Від ретельно дібраного питання — до чіткої та місткої відповіді. Наступний уривок (також лекція) усуває суперечність між релігійною «вірою» в науку як таку, бо зводить опори з доказів, чесності та можливості перевірки, на які спирається науковий метод. Далі завдяки черговому переліченню чеснот науки, поясненню того, що наука може дати людському духові, зголоднілому за поясненнями, її можливості на дивовижних вершинах досліджень, відкриттів, уяви та експресії, есей переходить у більш позитивне русло. Автор пропонує: давайте вчити науки дітей на уроках релігії — запропонуймо їм не провінційні забобони, а істинно смиренні версії світлої магії буття.

Розділ завершується так само позитивною візіонерською ідеєю. «Атеїсти за Ісуса»: якщо ми знайдемо спосіб узяти в релігії все найкраще, це варто запровадити в сповнену співчуття етику світського суспільства. Чого б нам не використати свій розвинений великий мозок, нашу схильність вчитися і копіювати приклади для наслідування моделі, та не спробувати «позитивне збочення» дарвінівської адаптації задля поширення «неймовірної хорошості»? Може це бути «мемом неегоїстичності»?

Дж. С.

Алабамська вкладка

Пролог

Креаціоністи вірять, що біблійні розрахунки часу створення Всесвіту правдиві. Що Бог створив Землю і всі форми життя за шість днів. За їхніми уявленнями, ця подія сталася менше ніж шість тисяч років тому (їхні розрахунки віку Всесвіту тримаються на переліку поколінь, наведених у Біблії, — усіх тих «колін» разом).

Креаціоністи успішно переконували широкі маси, що їхня теорія — принаймні так само науково значуща, як і її альтернатива, теорія Великого вибуху — еволюції. Нещодавні опитування агенції Gallup показали, що близько 45 % громадян США вірять, що Бог створив людей «майже в сучасному вигляді протягом останніх 10 тисяч років».

У листопаді 1995 року рада з питань освіти штату Алабама замовила в підручники з біології для державних шкіл вкладку з однієї сторінки із заголовком «Повідомлення від ради з питань освіти штату Алабама». Цей папірець став основою документа, використаного згодом із тією самою метою штатом Оклахома. «Алабамська вкладка» не якась там хитромудра, але містить зрозумілі освіченому читачеві трюки. Головне, вона нічого не каже про релігію, яка, безумовно, є її підґрунтям, і нібито зображає чесноти поміркованого наукового скепсису.

Тоді ж мене запросили виступити в Алабамі, і перед виступом дали копію документа. А ще мене попередили про нещодавній виступ губернатора Алабами на телебаченні.

Цей підручник обговорює еволюцію — суперечливу теорію, яку деякі науковці представляють як пояснення походження живих істот, як-от рослини, тварини та люди.

Це не цілком правдиво і лицемірно. «Деякі» науковці та «суперечлива» теорія мають на увазі, що є значна кількість поважних науковців, які не приймають еволюцію як факт. Насправді кількість тих, хто не приймає еволюцію, мізерна. Дехто хизується своїм ступенем, але здобули вони їх у казна-яких університетах чи в іншій галузі. Кораблебудування чи електроінженерія — це, безумовно, поважні дисципліни, але ті, хто ними займаються, тямлять у моїй галузі не більше, ніж я в їхній, щоб про щось висловлюватися.

Правда, кваліфіковані біологи не одноголосні в подробицях еволюції. Суперечки можна знайти в кожній галузі науки, що активно розвивається. Не всі біологи згодні щодо відносної важливості дарвінівського природного добору порівняно з іншими силами, як-от генетичний дрейф чи квазідарвінівські сили вищого порядку, як «видовий добір». Але кожний поважний біолог, без винятків, згоден із цією теорією. Усі тварини, рослини, гриби та бактерії, що нині живуть, походять від спільного пращура, який існував понад три мільярди років тому133. Ми всі двоюрідні брати. Це не «суперечлива» і не «одна з» теорій, у яку вірять «деякі» науковці, якщо не мати на увазі найбуквальніше, педантичне значення слів. Це доведено майже настільки, як теорія зміни дня і ночі внаслідок обертання Землі. І це підводить на наступного твердження.

Ніхто не бачив, як зародилося життя на Землі. Тож твердження про походження життя слід вважати теорією, а не фактом.

Слова «теорія» і «факт» тут використано в навмисне хибному значенні. Філософи науки застосовують слово «теорія» на позначення знань, про які хтось інший сказав би «факт», так само як про ідеї, які є лише здогадом. Те, що «коров’ячий сказ» може передатися людям і спричинити хворобу Крейцфельда — Якоба, — це теорія, яка може бути й помилковою, бо шукають нові докази, ті чи інші. Висувалися різні історичні теорії для пояснення провокації з «пілтдаунською людиною»134, і ми ніколи не дізнаємося правди. Це загальноприйняте значення теорії. Але загалом те, що Земля кругла, а не пласка, — це теорія. Теорія, неймовірно підкріплена доказами.

Той факт, що ніхто не був свідком зародження життя на Землі, чи подальшого видовища еволюції, не піддає сумніву, чи вважати цю подію фактом. У вбивства може не бути свідків, втім, випадкові докази, як відбитки пальців, ніг і зразки ДНК, що слугуватимуть розгадкою, без суттєвих вагань вкажуть на злочинця. У науці безліч безсумнівних фактів ніколи не матимуть прямих свідчень, але вони більш очевидні, ніж багато нібито безпосередніх спостережень. Ніхто так довго не жив, щоби побачити рух континентів, але теорія тектонічних плит ретельно доведена і підтримана такою кількістю доказів, що немає місця навіть для безпричинних сумнівів. З іншого боку, сотні бачили на власні очі, як за наказом Діви Марії сонце змінило рух небосхилом у Фатімі135.

Згідно з філософським вченням, яке тут беззастережно використовується, жоден «факт» ніколи не перевершить теорію, яку не зміг спростувати навіть масивний обстріл зі спроб спростування. Якщо це зробить вас щасливими, я припущу, що еволюція — просто теорія, але це теорія, така ж спростовна, як теорія обертання Землі довкола Сонця, чи теорія існування Австралії.

Слово «еволюція» може означати багато типів змін. Еволюція описує зміни, що стаються в межах виду (наприклад, білі п’ядуни можуть «еволюціонувати» в сірих). Це процес мікроеволюції, і його можна побачити й справді вважати фактом. Еволюція також має на увазі перетворення одних речей в інші, як-от появу птахів з рептилій. Цей процес зветься макроеволюція, і його ніхто ніколи не бачив, тож його слід вважати теорією.

Не дивно, що галас через розрізнення мікро- та макроеволюції стає улюбленою гарячою темою креаціоністів. Легко збагнути, чого вони до неї вдалися. Та насправді різниця ця перебільшена. Таке здається суперечливим, але багато хто вважає, що макроеволюція — це не що інше, як тривала мікроеволюція.

Дозвольте-но мені пояснити.

Статеве розмноження передбачає, що в популяції гени перемішані — це «генофонд». Сукупність особин, які існують одночасно, — це видима та наочна демонстрація генофонду на певний момент. Минають тисячоліття, і генофонд поступово змінюється. Деякі гени поширюються більше, деякі — менше. І ми бачимо відповідно змінену сукупність тварин. Можливо, середній представник виду став вищим, чи пухнастішим, чи темнішого кольору. Усі вищими не стали, досі є великий розкид за висотою, але розподіл змістився в бік вищого (чи нижчого) зросту зі зміною частоти генів у генофонді.

Це і є мікроеволюція, і про її причини відомо багато. Гени можуть змінювати частоти як наслідок багатьох випадкових процесів. Або їхні частоти змінюються в більш керований спосіб, у результаті природного добору. Природний добір — це єдина відома сила, що може генерувати покращення, наче був якийсь задум. Але водночас, оскільки еволюційні зміни — це не зміни на краще, безліч інших сил спричинюють поступ мікроеволюції. Наразі я вестиму мову про природний добір.

Окремі тварини з певними якостями — скажімо, кошлатість на початок льодовикового періоду — мають трохи більше шансів вижити та залишити нащадків. Тож частота генів, які зумовлюють кошлатість, у генофонді збільшується. Так тварини й рослини пристосовуються до виживання і розмноження. Звісно, це буває по-різному в різних видів та різних середовищах. Генофонд кротів наповнюється взаємно пристосованими генами, вираженими в маленьких пухнастих істотах, що повзають під землею і викопують черв’яків. Генофонд альбатросів наповнюється іншим набором взаємно підлаштованих генів, виражених у великих опірених тілах, які ширяють над хвилями великих південних океанів.

Це та мікроеволюція, з якою наші приятелі-креаціоністи примирилися та яку визнали. Натомість вони спрямовують свої сподівання на макроеволюцію, яка, як їх заохочують вважати, є чимось геть іншим. Вона могла б бути чимось геть іншим, та я сумніваюся. Видатний американський палеонтолог Джордж Ґайлорд Сімпсон вважав, що макроеволюція — це просто величезна мікроеволюція, дуже повільна та поступова, що триває багато тисяч поколінь. Я з ним згоден, і мене дедалі більше вражає швидкість, з якою поступовий добір може нагромаджувати зміни до карколомного рівня. Наприклад, почитайте Джонатана Вайнера з цього приводу, у The Beak of the Finch («Дзьобику в’юрка») про дослідження Пітера і Розмарі Ґрантів стрімкої еволюції в’юрків Дарвіна на Ґалапаґоських островах.

Що є альтернативою позиції Сімпсона? Деякі сучасні американські палеонтологи проводять таке позірне «розділення» мікроеволюції — повільних, поступових змін генофонду — та макроеволюції, яку вони вважають відносно раптовим поштовхом до появи нових видів.

Оскільки невдовзі я повернуся до цих питань, коли розглядатиму інші фрази з «алабамської вкладки», немає потреби збурювати ці суперечності. Це деталі, які не мають значення для самого факту еволюції. Наразі я просто відзначаю справедливий гнів, із яким провідні проповідники роз’єднання макроеволюції та «раптових змін» сприймають спроби креаціоністів поцупити плід їхніх думок. Наприклад, Стівен Ґулд каже:

Оскільки ми запропонували переривчасту рівновагу для пояснення певних трендів, то згадка креаціоністами цього знову і знову — чи то навмисне, чи через тупість, я не знаю, — дратує, наче це свідчить про відсутність перехідних форм серед викопних скам’янілостей. <…> Дуане Ґіш пише: «Згідно з Ґолдшмідтом, і нині, вочевидь, згідно з Ґулдом, рептилія відклала яйце, з якого вилупився птах, з пір’ям та всім рештою». У будь-якій інтелектуальній сфері посміються з еволюціоніста, що вірить у такий нонсенс. Тож такий сценарій походження птахів від рептилій можна уявити лише в теорії креаціонізму — коли в яйці діяв Бог <…>. Мене і злять, і веселять креаціоністи. Але здебільшого мені сумно.

Я згоден, але схиляюся до злості, а не до веселощів чи суму.

Еволюція посилається на нічим не доведену думку, що випадкові, некеровані сили утворили живий світ.

Дивовижно, наскільки поширене це переодягання теорії Дарвіна. Кожному дурню ясно, що якщо дарвінізм — це справді випадкова сила, він не міг утворити всю бездоганно пристосовану складність форм життя. Тому не дивно, що пропагандисти з їхніми прагненнями дискредитувати теорію казатимуть, що дарвінізм — це не більше ніж «випадковість». Тоді легко висміяти теорію — підрахувати, скільки потрібно випадкових спроб, щоб створити, скажімо, око. Оскільки природний добір — це аж ніяк не випадковий процес, випадкові спроби — порівняння недоречне.

Але в тій вкладці використовують слово «некеровані» як синонім до слова «випадкові», і з цим слід бути обачними. Природний добір — це, безумовно, невипадковий процес, але чи він «керований»? Ні, якщо керований означає «спрямований навмисними, свідомими розумними намірами». Ні, якщо керований означає «призначений для якоїсь мети чи очікування». Але так, якщо керований означає «такий, що веде до пристосувального покращення». Так, якщо це означає початок переконливої, хоч і лише поверхнево, ілюзії чудового задуму. Під таке визначення природний добір чудово потрапляє. Досягнення Дарвіна було не в знеціненні довершеності ілюзії задуму, а в її поясненні.

Є багато питань без відповіді про походження життя, і їх ваш підручник не згадує, зокрема:

«Чому значні групи тварин раптом з’явилися в скам’янілостях (явище, відоме як “Кембрійський вибух”)?»

Нам узагалі пощастило, що є скам’янілості. Коли тварина помирає, то багато умов мають збігтися, щоб вона скам’яніла, і та чи інша умова, зазвичай, не дотримується. Особисто я мав би за честь стати скам’янілістю, але на це марно сподіватися.

Тварині без міцного скелета скам’яніти досить складно136. Тож не випадає сподіватися знайти м’якотілих предків тварин, що раптом розвинули скелети. А після становлення хребетних раптова поява скам’янілостей можлива. Є рідкісні, виняткові обставини, за яких м’які частини тіла тварин консервувались. Один із таких видатних прикладів — це копалини Бюргес Шале. Вони траплялися в парку «Бюргес Шале», у Канаді, та ще в подібній місцевості в Китаї. Це найкращі відомі поклади кембрійської доби. Сталося так, що пращури цих тварин до кембрію поступово еволюціонували, але не ставали скам’янілостями.

Як я вже сказав, нам пощастило, що маємо якісь поклади. У будь-якому разі, я гадаю, що хибно вважати скам’янілості головним доказом еволюції. Навіть якби їх взагалі не було, є свідчення еволюційного розвитку з інших джерел.

«Чому тривалий час жодна велика група живих істот не лишала й сліду в скам’янілостях?»

Великі групи не «з’являються» в скам’янілостях, чи не мусять (згідно з теорією Дарвіна) так робити. Навпаки, вони мають поступово розвиватися з більш ранніх предків. Хтось, може, думає, що нові типи раптом починають своє існування137. Деякі форми в креаціонізму, може, і припускають таку можливість, але дарвінізм таке заперечує. Головні підрозділі тваринного царства, типи, започатковані в докембрійський період, як різні види138. Тоді вони поступово розходилися. Трохи згодом вони стали різними родами. Потім різними родинами, окремими порядками тощо. Ви не можете сподіватися, що на нашому віку з’являться нові типи, бо за цей час вони не встигли достатньо дивергувати від пращура, щоб дати початок для різних типів. П’ятсот мільйонів років тому птахи, наприклад, так далеко відійшли від решти хребетних, що їх визначили як окремий тип.

Щоб провести аналогію, уявіть старий дуб із могутніми гілками, всіяними маленькими гілочками. Кожна головна гілка розпочинала життя тоненьким паростком. Якщо хтось вам скаже: «Чи це не дивно, так давно жодні великі гілки не виростали на дереві? Все, що ми останніми роками бачили, це нові маленькі гілочки» — ви ж подумаєте, що людина досить нерозумна, чи не так? О так, цей світ нерозумний.

«Чому нові головні групи рослин і тварин не мають перехідних форм у скам’янілостях?»

Просто дивовижно, як часто це лунає в креаціоністській літературі. Не знаю, де вони це взяли, адже це неправда. Це схоже на химерне бажання видати бажане за дійсне. Насправді, будь-які викопні рештки потенційно є проміжними формами між чимось і чимось. З причин, про які я казав вище, є і білі плями. Але немає жодного випадку скам’янілості не там, де треба. Видатному британському біологу Дж. Голдейну якось кинув виклик злобний прихильник філософії Карла Поппера, буцімто наука висуває гіпотези, які можна спростувати, і попросив назвати одне відкриття, що могло б спростувати теорію еволюції. «Викопні зайці докембрійського періоду», — вигукнув Голдейн. Таких знахідок хибної доби ніколи, насправді, не знаходили.

Усі скам’янілості, що ми маємо, лежать у правильному порядку. Креаціоністи це знають, і їм здається це дивним фактом, що потребує пояснення. Найкраще пояснення, яке вони можуть знайти, справді химерне. Ноїв потоп. Тварини, ясна річ, намагалися врятувати шкури, і збиралися на пагорби. Рівень води піднімався, і найбільш тямущі тварини видиралися якнайвище, на високі схили, перш ніж потонути. Ось чому скам’янілості «вищих» тварин розташовані вище за «нижчих». Гаразд, пояснювати щось з нуля — не настільки занурює мене в біль і відчай, як це139.

Частково помилка креаціоністів щодо пробілів серед скам’янілостей походить від радісно-хибного розуміння теорії переривчастої рівноваги, яку просували Елдрідж та Ґулд. Вони вели мову про нерівномірність скам’янілих відкладень, спричинену тим, що, на їхню думку, еволюційні зміни відбуваються відносно стрімко, упродовж періодів, які вони назвали подіями видоутворення. Між подіями видоутворення є тривалі періоди стабільності, упродовж яких жодних еволюційних змін не відбувається. Безглузда помилка — зліплювати це докупи з основними білими плямами серед скам’янілих покладів, за якими стався так званий Кембрійський вибух, що охоче роблять креаціоністи. Я вже наводив цитату доктора Ґулда, сповнену справедливого гніву через постійні неналежні посилання на нього креаціоністів.

Нарешті в класифікації є суто семантичне значення. Я найкраще можу пояснити це такою аналогією. Діти поступово дорослішають, але, з юридичних міркувань, дорослий вік розпочинається з певного дня народження, часто з вісімнадцятиріччя. Тому можна сказати: «У Британії п’ятдесят п’ять мільйонів людей, і немає жодного перехідного стану між виборцями та невиборцями. Немає проміжних форм: незбагненна біла пляма в розвиткові». Так само, з юридичних міркувань, як дорослішання у виборця настає опівночі з ударами годинника на вісімнадцятиріччя, зоологи наполягають на зарахуванні певного зразка до того виду чи до іншого. Якщо зразок належить до форми, проміжної відносно сучасної (а таких багато, як Дарвін і передбачав), зоологи, законності заради, досі мусять зараховувати їх до того чи іншого таксона. Тому заява креаціоністів про відсутність перехідних форм на видовому рівні за визначенням правдива, але не має нічого спільного з реальністю — є лише домовленості між зоологами щодо класифікації.

Належний спосіб вивчення скам’янілостей — це забути про їхню класифікацію і дивитися на їхні справжні розмір та форму. Тоді ви побачите, що скам’янілості рясніють чудовими м’яко вираженими проміжними формами, хоча і мають певні білі плями: деякі з них добре помітні, і всі з ними згодні, оскільки тварини не могли скам’яніти. Не треба далеко ходити, подивімося на наших пращурів — перехід від Australopithecus до Homo habilis, далі до Homo erectus та «архаїчного Homo sapiens» і до «сучасного Homo sapiens» настільки рівномірний і поступовий, що експерти з викопних решток постійно сперечаються, як класифікувати — і як назвати — певні скам’янілості. Тепер подивіться на таке. Це з книжки з антиеволюційної пропаганди: «Знахідки віднесли чи то до Australopithecus і тим самим — до мавп, чи до Homo, тобто до людей. Незважаючи на понад століття активних розкопок та інтенсивних дебатів, досі порожнє місце гіпотетичного пращура людства. Потрібної ланки досі бракує». Лишається зрозуміти, якими мають бути викопні рештки, аби їх визнали проміжними формами. Що вони могли б зробити? Насправді, процитовані тези не мають нічого спільного з реальністю.

«Як ви та всі живі істоти набули такий повний і складний набір “інструкцій” для побудови тіла?»

Набір інструкцій — це наша ДНК. Ми маємо її від батьків, а вони її мали від своїх батьків, і так далі до крихітного, далекого пращура, простішого за бактерію, що жив у морі чотири мільйони років тому. Оскільки всі живі істоти успадкували гени від пращурів, а не від невдалих сучасників своїх пращурів, усі істоти, ймовірно, мають вдалі гени. Саме завдяки їм ті пращурами й стали — себто вижили та мають нащадків. Ось чому істоти часто успадковують гени, здатні збудувати механізм якісної конструкції — тіло, що активно працює, неначе змагається за те, щоби стати пращуром. Ось чому птахи так добре літають, риби так добре плавають, мавпи добре лазять по деревах, а віруси поширюються. Ось чому ми любимо життя, і любимо секс, і любимо дітей. Це все тому, що ми без винятку успадкували наші гени від непорушного ланцюга успішних пращурів. Світ сповнений істот, у яких є все, щоби стати пращурами.

Але це ще не все. Еволюційні перегони, такі як в еволюційному часі траплялися між хижаками та їхніми жертвами, паразитами та їхніми господарями, призвели до ще більшої досконалості та складності. Хижаки поступово набували ліпших пристосувань для переслідування здобичі, тоді як здобич усе краще їх уникала. Ось чому й антилопи, і гепарди так швидко бігають, добре відчуваючи присутність одне одного. Ви можете збагнути низку подробиць будови тіла антилопи чи гепарда, якщо освідомите, що вони — кінцевий продукт тривалих еволюційних перегонів одне проти одного.

Добре вчіться і мисліть широко. Одного дня, можливо, ви зробите внесок у теорії походження живих істот на Землі.

Гаразд, це те, з чим я можу погодитися.

133 Єдиний виняток — поважний науковець Пол Дейвіс, який визнає слабку ймовірність зародження життя більше ніж раз, і вважає, що ті, хто вижили та відрізняються за генетичним кодом, можуть досі бути серед нас. Цей прийнятний виняток ніяк не змінює мого твердження. Любителям точності варто прикласти це до фрази «Всі відомі тварини, рослини …».

134 Пілтдаунська людина — одна з найвідоміших археологічних містифікацій XX століття. Кісткові фрагменти, виявлені 1912 року в гравійному кар’єрі Пілтдауна в Англії, представляють скам’янілі рештки так званої відсутньої ланки в еволюції між мавпами та людиною. У 1953 році було встановлено, що це підробка — до черепа людини майстерно припасовано щелепу орангутана. — Прим. пер.

135 Ба більше, якщо б Сонце справді так поводилося, як розповідають, у присутності 70 тисяч людей у Фатімі, наша планета, якщо не вся Сонячна система, зазнала б руйнації. Свідчення очевидців іноді спростовуються, насправді, в суді присяжні якнайкраще вивчили б цей випадок.

136 Війчасті черви — це великий різноманітний клас тварин. Їх стільки ж видів, як і ссавців, хоча досі жодної скам’янілості не знайдено. Креаціоністи, либонь, гадають, що війчасті черви жили на землі стільки ж, скільки й інші тварини, плюс мінус один день у жовтні 4004 року до н. е. Якщо величезний клас тварин не зміг лишити сліду в скам’янілостях, то і хребетним можна пробачити «білі плями» їхньої скам’янілої історії.

137 Це саме те хибне тлумачення, сформоване видатним (і далеко не дурним) біологом-теоретиком Стюартом Кауффманом, який уявляв, що «види, які стали засновниками таксонів, збудували вищі таксони від більшого до меншого. Так, спершу з’явилися зразки головних типів, і згодом їх поступово наповнювали класи, порядки та нижчі таксономічні рівні». Це глибинне непорозуміння, виплекане надмірною «поезією науки», яку так полюбляв Стівен Ґулд – зокрема, книжка Ґулда Wonderful Life, проти якої я застерігаю в післяслові есею «Універсальний дарвінізм» у частині ІІ цієї збірки.

138 Це дивно, але правда. Навіть ще більш дивно те, що перш ніж стати різними видами, предки будь-яких двох типів колись були нащадками однієї матері. Візьміть, наприклад, людину і равлика. Якщо ви простежите наших предків у достатню глибину, то рано чи пізно дійдете до їхнього спільного предка. Один із його дітей мав започаткувати нас (і всіх хребетних, а ще морських зірок і деяких червів). Інша дитина того предка започаткувала молюсків (і комах, більшість червів, омарів, восьминогів тощо).

139 Навіть якби законодавчий орган Алабами й був здатен збагнути пояснення такого роду, у будь-якому разі, це пояснення може бути справедливим подекуди, а не завжди. Теорія «вершин схилів» може пояснити, чому вищі тварини частіше трапляються у верхніх шарах. Насправді в цього правила немає жодних винятків, немає жодних скам’янілих решток ссавців у нижчих, приміром, шарах покладів.

Керовані ракети 9/11140

Звичайна керована ракета корегує траєкторію польоту і знаходить шлях завдяки, скажімо, теплу вихлопів літака. Це значне покращення порівняно з простим балістичним снарядом, і однаково вона не може розпізнавати певні мішені. Вона не може влучити в нью-йоркський хмарочос, якщо її запустити аж із Бостона.

Це те, що сучасна «розумна ракета» може робити. Комп’ютери сягнули такого рівня, що сучасну розумну ракету можна запрограмувати зображенням Мангеттена та інструкціями приземлитися на північній вежі Всесвітнього торговельного центру. Як нам відомо з часів Війни в Перській затоці, такі складно влаштовані розумні ракети належать США. Але вони економічно недоступні звичайним терористам і науці під теократичними урядами. А чи існує дешевша і простіша альтернатива?

Під час Другої світової війни, коли ще електроніка не була дешева й мініатюрна, психолог В. Ф. Скіннер досліджував ракети, керовані голубами. Голуб, попередньо навчений натискати кнопки, утримуючи курс на мішень по центру екрана, сидів у крихітній кабіні. У ракеті мішень була справжня. Принцип працював, та американські установи його ніколи не втілили на практиці.

Навіть з урахуванням коштів на навчання, голуби дешевші та легші за комп’ютери співставної ефективності. Їхні успіхи в кабінах Скіннера свідчать, що після тренування на кольорових слайдах голуби справді скерували б ракети на південний край Мангеттена. Голубові невтямки, що це керована ракета. Він просто дзьобає ті два високі прямокутники на екрані, інколи підбирає винагороду з годівнички, і так триває до… забуття.

Голуби — дешеві та легкі в заміщенні бортовими системами навігації, але немає де подітися від вартості самої ракети. Оскільки ракета достатньо велика, вона не може, потрапивши в повітряний простір США, не бути перехопленою. Треба, щоб ракету не впізнали, аж поки не стане надто пізно. Щось подібне до цивільного авіалайнера з невинним маркуванням добре знаного перевізника та запасами пального. Це завиграшки. Але як ви занесете на борт потрібну систему наведення? Навряд чи ви сподіваєтеся, що сидіння другого пілота віддадуть голубові чи комп’ютеру.

А як щодо використання замість голубів людей як бортових систем наведення? Людей не менше, ніж голубів, і їхні мізки вартують не дорожче за голубині, а в багатьох завданнях вони кращі. Люди, ми знаємо, вміють захоплювати літаки, бо законні пілоти цінують власні життя і життя пасажирів.

Природне припущення, що і загарбник, звісно, теж цінує власне життя і буде раціонально поводитися, щоб його зберегти, змушує пілотів та наземну команду ухвалювати рішення, що не годяться для керованих пристроїв без почуття самозбереження. Якщо ваш літак захопив озброєний чоловік, який, хоч і готовий ризикувати, але хоче й далі жити, можна вести переговори. Розумний пілот приймає вимоги загарбника, саджає літак, годує пасажирів гарячою їжею і лишає переговори для людей, що вміють їх вести.

Достеменно в цьому і полягає проблема з людським наведенням. На відміну від голуба, люди знають, що успішна місія завершується їхньою руйнацією. Чи можна створити систему біологічного наведення, що суміщає легку замінність голуба з людською можливістю діяти та здатністю цілком законно проникнути на борт? Тож, загалом, нам потрібна людина, яка не проти розвіятися вітром. Ось хто буде найкращою бортовою системою наведення. Але охочих до самогубств знайти важко. Навіть у хворих на рак останньої стадії можуть здати нерви в мить дійсного наближення зіткнення.

Чи можна якимось чином знайти нормальних в іншому людей і якось їх переконати, що вони не помруть у літаку, який врізався у хмарочос? Якби ж! Дурних немає, але як вам таке — це гра у довгу, але може спрацювати. Навіть як вони справді помруть, чи не можемо ми їх переконати, що вони потім знову житимуть? Не будьмо ідіотами! Ні, послухайте, це може спрацювати. Запропонуйте їм перенесення у Велику оазу на Небесах, із прохолодою невичерпних фонтанів. Арфи та фанфари не приваблюють таких молодиків, що нас цікавлять, тож скажіть їм, що в мучеників особлива винагорода з сімдесяти двох цнотливих наречених, які жадають лише їх.

Чи вони на це поведуться? Так, просякнуті тестостероном молодики, надто непривабливі, щоб знайти жінку на цьому світі, відчайдушно прагнуть сімдесяти двох власних незайманок у житті наступному.

Це непросто, але варто спробувати. Треба брати їх ще юними. Нашпигувати їх довершеною і самодостатньою міфологією, щоб підготувати ґрунт для правдоподібності майбутньої великої брехні. Дайте їм Святе Письмо і змусьте вивчити напам’ять. Знаєте, я впевнений, що це спрацює. Як пощастить, матимемо корисну штуку — готову систему контролю над розумами, яка вдосконалювалася століттями, передавалася між поколіннями. Мільйони людей на цьому виросли. Це називається релігія, і, через причини, які ми колись збагнемо, більшість людей на це ведуться (понад усе в Америці, хоча цю іронію не помічають). Тепер усе, що нам потрібно, це обрати кілька релігійних голів і повчити їх керувати літаком.

Весело? Тривіалізація несказаного зла? Це як протилежність моїх намірів, у яких я до смерті серйозний, і мене спонукає глибокий жаль та запеклий гнів. Я намагаюся привернути увагу до колоди в оці, з якою всі надто панькаються — чи надто побожні, — щоб помітити: релігія, і особливо знецінення релігією людського життя. Я не маю на увазі знецінення життя інших (хоча і міг би), але знецінення життя власного. Релігія вчить небезпечної маячні, що смерть — це не кінець.

Якщо смерть — це кінець, раціональний агент, імовірно, цінуватиме власне життя і неохоче ним ризикуватиме. Це збільшує безпеку у світі, так само, як у літаку буде безпечніше, якщо його загарбник хоче вижити. По інший бік барикад є значна кількість людей, що себе переконують, або це роблять за них священики, що мученицька смерть — це як натиснути кнопку до гіперпростору, пролетіти кротовиною в інший всесвіт, — і це робить наш світ небезпечним. Особливо, як вони гадають, що інший всесвіт — це райська втеча від негараздів світу справжнього. Додайте до цього щиру віру в безглузді та принизливі для жінок сексуальні обіцянки, і не дивуйтеся, що знаходяться наївні та розчаровані юнаки, які юрбляться в очікуванні бути обраними для самовбивчої місії.

Немає сумнівів, що коли мозок переймається через загробне життя, перетворюється на зброю нескінченної моці та небезпеки. Це можна порівняти з керованою ракетою, і його система наведення в багатьох аспектах краща за більшість хитромудрих електронних мізків. Ще й дуже дешеві для цинічних урядів, організацій та приходів.

Наші лідери пояснили нещодавню дикість звичними кліше — бездумне боягузтво. «Бездумне» — доречне слово, якщо мова йде про плюндрування телефонної будки. Воно не допоможе збагнути, що вразило Нью-Йорк 11 вересня 2001 року. Ті люди — не бездумні, і точно не боягузи. Навпаки, їх уми, сповнені божевільною сміливістю, досить ефективно працювали, і нам варто зрозуміти, звідки в них ця сміливість.

Вона походить із релігії. Релігія — це також і джерело незгоди на Близькому Сході, через яке цю зброю передусім і застосовують. Але то вже інша історія, і наразі вона мене не цікавить. Наповнити світ релігією, чи релігіями авраамічного штибу, — це ніби закидати вулиці зарядженими рушницями. І не дивуйтеся, що вони вистрелять.

140 Реакції на релігійний злочин, нині загальновідомий як Одинадцяте вересня, були різні та емоційні. Я написав кілька, і ця з них найперша, опублікована в Guardian за кілька днів після події.

Теологія цунамі141

Я ніколи не вважав проблему зла переконливим доводом проти існування божеств. Здається, немає очевидних причин думати, що ваш Бог буде добрий. Мені цікаво, чого взагалі хтось думає про існування Бога, доброго, злого чи байдужого. Більшість богів грецького пантеону мали людські вади, і «Бог ревнивий» Старого Заповіту, безумовно, один з найогидніших, найзлобніших персонажів в усій літературі142. Цунамі — це в його дусі, і що більше нещастя і плюндрування, то краще. Я завжди думав про «проблему зла» як про відносно тривіальну складність для теологів, порівняно з доводом про неймовірність, який зазвичай упевнено висувають проти самого існування всіх форм творчого розуму, що не з’явився.

Однак мій досвід спілкування з божими людьми не свідчить про хоча б початок розуміння доводу про неймовірність, лише про збентеженість аж до тремтіння, якщо не безпосередню втрату віри, коли доводиться зіткнутися з природними катастрофами чи потужними епідеміями. Землетруси, зокрема, традиційно підривали людську віру в божеств, і грудневе цунамі збурило пекельні душевні пошуки відповіді на запитання: «Як релігійні люди можуть пояснити таке?». Найвидатнішим, вочевидь, було щебетання архієпископа Кентерберійського, голови англіканської церкви. Виявилося, що його оббрехав Daily Telegraph, напрочуд безвідповідальна та шахраювата газета, а одна з лондонських газет присвятила кілька колонок цьому заплутаному теологічному питанню. Архієпископ нічого, насправді, не казав про те, що цунамі похитнуло його віру, він лише сказав, що його співчуття на боці тих, хто засумнівався.

Найвідоміший випадок, нагадали деякі коментатори, — землетрус у Лісабоні 1755 року, який глибоко збентежив Канта і спричинив Вольтерове знущання з Ляйбніца і його філософського оптимізму в «Кандиді». Guardian надрукував шквал листів до редакції, перший з яких був від єпископа з Лінкольна, він просив Бога уберегти нас від релігійних людей, які намагаються «пояснити» цунамі. Інші дописувачі саме це й намагалися зробити. Один священнослужитель визнав, що до відповіді годі доміркуватися, і просто натякнув на пояснення, яке «можна знайти у житті з вірою, молитвою, невпинному пошукові <…> і християнських вчинках». Інший священик цитував Книгу Йова, і гадав, що він знайшов витоки пояснення ідеї апостола Павла, що весь всесвіт відчуває щось на кшталт мук жінки при пологах: «Аргумент про існування Бога, творця світу, абсолютно хибний, якщо вважати всесвіт остаточно довершеним. Віряни бачать всеосяжність досвіду як частину більшої історії, що рухається до поки неосяжної цілі».

Це те, що теологи мають робити? Принаймні він не опустився до рівня професора теології в моєму університеті, який одного разу припустив, на телевізійній дискусії серед інших зі мною і моїм колегою Пітером Аткінсом, що Голокост був Божим даром євреям, їхнім шансом бути сміливими і шляхетними. Ця ремарка змусила доктора Аткінса прокричати: «Гнити вам у пеклі!».

Моя власна реакція на листування з приводу цунамі вийшла 30 грудня:

Єпископ графства Лінкольн (листи від 29 грудня) просить уберегтися від вірян, що прагнуть пояснити цунамі. Це слушно. Релігійні пояснення таких трагедій варіюють від божевільних (це розплата за первородний гріх), свідомо жорстоких (нещастя, послані випробувати віру) до злочинних (після землетрусу в Лісабоні 1755 року єретиків повісили, бо ті накликали Божий гнів). Але я б радше тримався якомога далі від вірян, що залишили спроби й однаково вірять.

У тих листах Ден Рікман пише: «Наука пояснює механізм цунамі, але про причини виникнення цього каже не більше, ніж може сказати релігія». У цьому єдиному реченні він показав усю абсурдність релігійного мислення. Тобто на питання «чому» тектоніка плит відповіді не дає?

Наука не лише дає відповідь, чому сталося цунамі, вона може подарувати попередження за кілька годин. Якби мала частка податкових пільг, дарованих церквам, мечетям та синагогам, була використана для систем раннього попередження, тисячі нині загиблих людей встигли б утекти від цунамі в безпечне місце.

Встаньмо з колін, припинімо повзати навколішки перед духовидцями та уявними отцями, подивімося правді в очі й допоможімо науці зробити щось конструктивне для подолання людських страждань.

Листи в редакцію мусять бути стислі, і я не зміг застрахуватися від очевидної розплати за безсердечність. Серед навали листів, що ринула наступного ж дня, одна пані цікавилася, як наука може втішити батьків, чию дитину поглинуло в морі. Три листи були від лікарів, які заслужено вихвалялися більшою, ніж моя, обізнаністю в людських стражданнях. Один із них вдався до напрочуд буквального трактування дарвінізму: «Якби я був атеїстом, і я не міг би уявити, що здатне змусити мене обтяжитися допомогою чужим генам у змаганні з моїми». Інший роздратовано шмагав науку за «клонування овець і котів». Третій нападав особисто на мене і казав, що я — його нічна мара: «Атеїстська версія свідка Єгови, що лізе у ваші двері. Аятола-безбожник. Боже збав».

Зазвичай, я не вертаюся до теми, але мені кортіло розвіяти безпідставно-дурне непорозуміння, тому я написав ще одного листа, який опублікували наступного дня:

Це правда, що наука не може запропонувати розраду, яку ваші дописувачі пов’язують з молитвою, а мені шкода, що я здався їм берсердечним аятолою чи примарою, що суне у двері (листи, 31 грудня). Психологічно можна знайти втіху в щирій вірі у вигадану ілюзію, але — от я дурень — я гадав, віряни мали б прозріти через всемогутню істоту, яка щойно потопила 125 тисяч безневинних людей (чи всезнавця, що не попередив їх про всемогутнє). Звісно, якщо вас може втішити таке чудовисько, я б не хотів у вас цього забирати.

Я наївно гадав, що віряни будуть схильні проклинати свого Бога, а не молитися йому, і можливо, знайти в цьому злу втіху. Але я намагався, хоч і нечуйно, запропонувати більш незлобливу та більш конструктивну альтернативу. Ви не маєте бути вірянами. Можливо, тоді не буде, кого проклинати. Можливо, ми самі по собі у світі, де тектоніка плит та інші сили природи випадково спричиняють жахливі катастрофи. Наука (поки) не може запобігати катастрофам, але вона могла принаймні попередити про те цунамі, врятувати більшість жертв і зменшити кількість зниклих. Гірше того, загрозі майбутніх затоплень низин через глобальне потепління можна запобігти керованими наукою людськими діями. І якщо втіха від простягнутої людської руки, тепла людських слів і людська щедрість, від якої щемить серце, кволі проти мук, то принаймні вони мають перевагу існування в реальному світі.

Одна з найпоширеніших реакцій вірян на природні лиха — це «Чому я?». Вона стоїть за кількома відповідями на мій перший лист до Guardian. Правильна відповідь: «На жаль, ви опинилися не в тому місці не в ту мить» — правду кажучи, не дуже втішає. Світ ділиться на тих, хто бачить, що можливість втішитися не має стосунку до того, які вселенські сили винуваті, і тих, хто не бачить. Коли я, професійний освітянин, стикаюся з останніми, я майже впадаю у відчай.

Післяслово

Якщо вочевидь незаслужені природні сили є викликом для вірян, то вочевидь незаслужене везіння може стати рівноцінним, протилежним по суті викликом для нерелігійних людей: кому їм дякувати? І справді, чому ми хочемо дякувати, так само як і звинувачувати когось чи щось через наші негаразди? У лекції, прочитаній на Global Atheist Convention, Глобальній конвенції атеїстів у Мельбурні 2010 року, я запропонував дарвінівське пояснення цих прагнень вдячності та звинувачень, основане на еволюційному почутті «справедливості»143.

Коли ураган руйнує наші будинки, але не зачіпає житло справді жорстокого злочинця, нас переповнює почуття несправедливості. Коли торнадо гримить по рівнині й раптом звертає вбік, за мить то нищення нашого міста, нас переповнює відчуття вдячності. Нам кортить комусь чи чомусь подякувати. Можливо, ми не вважаємо, що ураган це зробив сам (нам вистачає розуму усвідомлювати, що він не слухає), але ми можемо дякувати «провидінню», чи «долі», чи чомусь, що ми називаємо «Богом», «богами», чи «Аллахом», яким завгодно іменем, даним суспільством мішені вдячності. А якщо торнадо не зверне зі шляху і зруйнує наш будинок та вб’є родину, ми можемо тоді закликати до того самого Бога чи богів, і можливо, сказати: «Чи я заслуговую на таке?». Чи ми можемо сказати: «Це моє покарання за гріхи, це моя відплата».

Стихійні лиха, хоч і досить дивно, можуть бути предметом вдячності. Сотні тисяч людей можуть померти, і коли зникне одна дитина, ймовірно, загибла, а потім її знайдуть — вона зачепилася за уламки у воді — батькам закортить подякувати комусь чи чомусь за те, що їхнє дитя повернулося до них, хоч його вважали загиблим.

Бажання «вдячності» в порожнечі, вакуумі, коли немає кому дякувати, дуже потужне. Тварини подекуди здійснюють складні поведінкові реакції в порожнечі — їх навіть називають «вакуумна активність». Найвідоміший мені приклад трапився в німецькому фільмі про бобра. Тварину утримували в неволі, але спершу я вам нагадаю, що роблять бобри в дикій природі. Вони будують греблі, переважно з колод чи гілок, обгризаючи їх гострими зубами до належного розміру і кидаючи одну за одною на греблю. До речі, можете поцікавитися, навіщо їм ті греблі. Річ у тім, що гребля створює ставок чи озерце, де можна шукати їжу без загрози, що бобра з’їдять. Бобри, ймовірно, не розуміють, для чого вони це роблять. Вони це роблять бездумно, оскільки механізм у їхньому мозку працює, як заводний. Вони як маленькі роботи зі зведення гребель. Механічні дії, потрібні для побудови греблі, досить складні, і їхні рухи відрізняються від рухів інших тварин — бо більше ніхто греблі не будує.

Отже, бобер із німецького фільму жив у неволі, і ніколи за своє життя не збудував справжньої греблі. Його зафільмували в порожній кімнаті з голою бетонною підлогою: ні річки, де робити заплаву, ні деревини, якою її перекривати. Але, на диво, цей бідолашний самотній бобер пройшов усі рухи побудови греблі в порожнечі. Він обгризав уявні шматки деревини, і ніс їх до уявної греблі, скидав униз, і загалом поводився, наче, він «гадав», там є справжня гребля і справжня деревина, яку він скидає.

Я вважаю, цьому боброві дуже кортіло збудувати греблю, бо це те, що він робить у природі. І це вилилося у «зведення» греблі в порожнечі. Я гадаю, бобер відчував щось трохи подібне до почуттів чоловіка, який відчуває хіть до оголеної жінки на фотографії — можливо, це викликає ерекцію — хоч він прекрасно знає, що це лише друк чорнилами на папері. Це жага в порожнечі. І я припускаю, що також є і вдячність у порожнечі. Це вдячність, яка нас переповнює бажанням «подякувати» комусь і чомусь, навіть як немає кому. Це вдячність у вакуумі, як у того бобра, що будує греблю в порожній кімнаті. Те саме стосується бажання когось звинуватити, коли немає кого винити у несправедливості: просто нам зле через погоду, землетрус чи «долю».

Тому є певна еволюційна причина нашого палкого бажання відчувати вдячність, навіть як ми знаємо, що немає кому дякувати. І тут немає чого соромитися.

Слово «дякувати» можна вживати без додатка. Ми не маємо дякувати саме Богові, Аллаху, всім святим чи зіркам. Ми просто можемо бути вдячними, і на тому добре.

141 Я припустився звичної помилки, радше на мій жаль, коли років два тому був постійним дописувачем у Free Inquiry, одному з двох чудових журналів, які видає Center for Inquiry, CFI («Центр розслідувань»). (Центр розслідувань згодом злився із моїм фондом, чому я дуже радий). Це одна із моїх колонок, опублікованих 2005 року невдовзі після серії жахливих цунамі 2004 року, які спричинили руйнації на узбережжі Індійського океану.

142 Розлоге обґрунтування цього судження читайте в Дена Баркера God: the most unpleasant character in all fiction («Бог: найпротивніший персонаж у світовій літературі»).

143 Більше про ймовірне походження цього почуття «вродженої справедливості» читайте в першому есеї цієї збірки, «Цінності науки та наука про цінності».

Щасливого Різдва, прем’єр-міністре!144

Шановний прем’єр-міністре!

Щасливого Різдва! Я саме це і маю на увазі. Усі ці «Щасливих зимових свят» зі «святковими» листівками і «святковими» подарунками так важко запозичити зі США, де їх довго плекали радше ворожі релігії, аніж атеїсти. Уроджений англіканець (чия родина належала приходу Чіппінг-Нортон-Сет з 1727 року, як ви можете побачити, якщо роздивитеся в церкві145), я пригадую колядки про світле Різдво, червоний ніс оленя Рудольфа та остогидлі Jingle Bells, але я радий заспівати справжню колядку, і як раптом хтось захоче, щоб я прочитав уривок з Біблії, я радо погоджуся — але лише з перекладу Короля Якова, звісно.

Заперечення символіки ясел і колядок не просто дурні, вони відволікають життєвоважливу увагу від того, що релігія справді досі домінує в нашій культурі та політиці, ще й розкошує (вільна від податків). Є важлива різниця між традиціями, яких люди вільно дотримуються, і традиціями, до яких спонукає уряд. Уявіть лемент, якби ваш уряд став вимагати від кожної родини святкувати Різдво, як віряни. Ви й не уявляли такого знущання з вашої волі. І все ж ваш уряд, як і його попередники, насаджує нашому суспільству релігію в спосіб, який знезброює своєю звичністю. У палаті лордів ви посадили двадцять шість єпископів. І вони легко та невимушено проклали шлях до комітету з благодійності, що вільно від податків плекає релігійні збори коштів, тоді як інші (досить справедливо) мусять долати перешкоди, і обрали надто очевидний і найнебезпечніший шлях насадження урядами релігії — через релігійні школи.

Ми маємо розповідати про релігію, лише тому, що релігія — це помітна сила світової політики та потенційний рушій кровопролитних конфліктів. Нам слід розвивати обізнаність у порівняльному релігієзнавстві (і я певний, ви погодитеся, що вивчення англійської літератури буде до прикрощів неповноцінним, якщо дитина не розуміє алюзій із Біблії короля Якова). Але релігійні школи не стільки розповідають про релігію, як насаджують доктрини певної релігії, якій школа присвячена. Вони повідомляють дітей, що ті належать тільки певній релігії, зазвичай релігії своїх батьків, і йдуть шляхом довічної дискримінації та упередження, принаймні в таких місцинах, як Белфаст і Ґлазґо.

Психологи нам кажуть, що, якщо ви в експерименті будь-як поділите дітей — скажімо, одягнете половину в зелені футболки і половину — в оранжеві, у них виникне лояльність до своєї групи й упередження до іншої. Уявіть продовження експерименту: коли вони виростуть, зелені одружуватимуться лише із зеленими, а оранжеві — з оранжевими. Навіть більше, «зелені» діти ходитиму до зелених шкіл, а «оранжеві» — до оранжевих. Продовжуйте в цьому дусі три століття, і що матимете? Північну Ірландію, чи того гірше. Можливо, релігія — не єдина сила, що може сіяти загрозливі упередження на багато поколінь уперед (інші кандидати — це мова та раса), але нині релігія єдина в Британії отримує урядову підтримку у вигляді шкіл.

Цей дух розділення настільки глибоко просякнув нашу соціальну свідомість, що журналісти, та й, справді, більшість із нас, легковажно кажуть «католицькі діти», «протестантські діти», «мусульманські діти», навіть як діти надто малі, щоби скласти думку про питання, що розмежовують релігії. Ми припускаємо, що діти католицьких батьків (наприклад) — є «католицькими дітьми» тощо. Такий вислів, як «мусульманська дитина», ріже вухо. Належний замінник — це «дитина мусульман».

Минулого місяця в Guardian я висміював146 позначення дітей за ознакою віри і використав аналогію, яку майже кожен збагне, тільки-но почує: ми не кажемо «кейнсіанська дитина» лише тому, що батьки — прибічники кейнсіанської економіки. Пане Кемерон, на цю серйозну і щиру заяву ви відповіли, що в аудіоверсії чується презирливе хіхікання: «Порівняння Джона Мейнарда Кейнса з Ісусом Христом засвідчує, як на мене, чому Річард Докінз не може цього насправді збагнути». А тепер второпали, прем’єр-міністре? Ясна річ, я не порівнюю Кейнса з Христом. Я міг би сказати «монетаристська дитина», чи «фашистська», чи «постмодерністська дитина», чи «проєвропейська». Більше того, я б не говорив, власне, про Христа більше, ніж про Мухаммеда чи Будду.

Насправді, я гадаю, Ви второпали. Ви, як інші члени уряду (з усіх трьох партій), з якими я спілкувався, самі по собі не дуже-то релігійна людина. Кілька міністрів освіти та міністрів у відставці, яких я бачив, і консерватори, і лейбористи, не вірять у Бога, але процитуймо філософа Деніела Деннетта: вони «вірять у вірування». Прикро, що так багато розумних та освічених людей, попри те, що переросли релігію, досі, як повелося, бездумно гадають, що релігія чимось «хороша» для людей, корисна для суспільства, хороша для громадського порядку, хороша для поступового вселення моралі, хороша для пересічної людини, навіть як тій людині вона не потрібна. Демонструвати свою вищість? Вказувати, що робити? Так, але чи це не та брехня, що успішно криється за урядовим ентузіазмом щодо релігійних шкіл?

Баронеса Варсі, ваша міністерша без міністерства (ще й не обрана), переймалася, аби повідомити, що ця урядова коаліція справді «робить Божу справу»147. Але ми, ваші виборці, переважно цього не прагнемо. Можливо, нещодавня коаліція покаже, що трохи більше, ніж половина, голосує за «християн». Позаяк за тиждень після узгодження складу кабінету міністрів британська гілка Фонду Річарда Докінза з розуму і науки замовила в Ipsos MORI опитування. Коли воно вийде, ми дізнаємося, скільки людей, що вважають себе християнами, — віряни.148

Тим часом, останнє, щойно опубліковане, опитування про ставлення британців до соціальних питань чітко показує, що релігійні вподобання, релігійна обрядовість та релігійне ставлення до соціальних питань продовжують давній тренд до занепаду і мають значення лише для незначної частки населення. Коли доходить до життєвих виборів, ставлення до соціальних питань, моральних дилем та почуття ідентичності, релігія на ладан дихає, навіть для тих, хто досі ідентифікує себе з релігією.

Це добрі новини. Вони добрі, бо якщо ми залежимо від релігії в питаннях цінностей та відчутті причетності, то справді добряче загрузнемо в болоті. Сама ідея, що ми можемо здобувати моральні цінності з Біблії чи Корану, жахне кожну порядну людину, яка сьогодні зробить зусилля і прочитає ці книги повністю, а не обрані вірші, що узгоджуються з нашими сучасними світськими уявленнями. А щодо менторського припущення, що людям слід обіцяти небеса (як відсутність пекельних мук), аби вони дотримувалися моралі, — який нікчемно-аморальний стимул бути порядними! Те, що нас зближує, що дарує нам почуття та співчуття — чи ми хороші люди? — це щось важливіше, фундаментальніше і потужніше, аніж релігія: це наша спільна людяність, яка походить із дорелігійного спадку, згодом покращена й очищена століттями світського просвітництва, як то доводить професор Стівен Пінкер у книжці The Better Angels of our Nature («Найкращі янголи нашої природи»)149.

Така розмаїта, дуже світська країна, як Британія, не має віддавати перевагу релігійному порівняно з нерелігійним, чи нав’язувати, чи брати до уваги релігію в якомусь із життєвих аспектів. Уряд, що так вчиняє, не враховує сучасної демографії та цінностей. Здається, Ви це збагнули у Вашій чудовій і несправедливо розкритикованій промові про загрози «мультикультуралізму» в лютому цього року150. Сучасне суспільство потребує та заслуговує на справді світську державу, під якою я маю на увазі не атеїзм, а нейтральність держави в усіх питаннях, дотичних до релігії: визнати, що віра — це особисте, і державі до того діла немає. Люди мають бути вільні «робити Божу справу», як вони того хочуть. Але уряд того, безумовно, робити не має.

Із найкращими побажаннями

щасливого Різдва Вам та Вашій родині

Річард Докінз

144 11 листопада 2011 року Guardian запросили різних людей поставити запитання прем’єр-міністру Девіду Кемерону, і пан Кемерон відповів на них у наступних випусках газети. Я був серед запрошених, і моє серйозне і ґречне запитання стосувалося релігійних шкіл. Пан Кемерон у своїй неґречній відповіді, що знецінювала запитання, закинув мені, що «я не тямлю», і це змусило мене написати відкриту відповідь у різдвяному випуску New Statesman 2011 року, де я був гостьовим редактором. Оригінальний заголовок був «Тепер второпав, прем’єр-міністре?», але тут я змінив назву на більш приязну.

145 Примітка для небританських читачів: Девід Кемерон був членом парламенту від західного графства Оксфорд, в якому розташований мій дім у місті Чіппінг-Нортон. Він, як і низка видатних членів лондонських політичних і журналістських кіл, має дім у тому самому районі, що стало відомо завдяки пліткам у пресі про «Клуб Чіппінг-Нортон». У церкві, про яку я неґречно зауважив, він міг би помітити, раз він такий побожний, повно колон із родинними ініціалами Докінзів.

146 26 листопада 2011 року.

147 Саєда Варсі, відома лише тим, що не була обрана до парламенту та отримала мандат як наймолодша членкиня палати лордів за Девіда Кемерона, стала співголовою Консервативної партії та міністеркою уряду. Слушно чи ні, це було сприйнято як символічний жест у третьому ступені – вона стала першою небілою мусульманкою в британському уряді. Може, я дарма досікуюся (хоча навряд чи), але в будь-якому разі я відчуваю потребу зробити примітку і пояснити небританським читачам, які інакше цього не збагнуть. Пан Кемерон, звісно, це зрозуміє, якщо (в чому я знову маю сумніви) мав час прочитати мого листа. Фраза «ми робимо Божу справу» — це алюзія до попереднього уряду Тоні Блера, чий головний «цілитель викрутасів», піарник Аластар Кемпбелл, наляканий благочестивими нахилами свого шефа, порушив в інтерв’ю релігійне питання та сказав: «Ми не робимо Божих справ».

148 Нині ця книжка вийшла, і я підбив її підсумки в десятому, ювілейному виданні «Ілюзії Бога». Стисло, відсоток людей, що вважають себе християнами, різко впав у період з 2001 по 2011 рік, і наше опитування показує, що навіть ті, хто 2011 року досі називався християнином, були ними лише номінально. Наприклад, ось найпоширеніша відповідь на запитання, що значить для них бути християнами: «намагаюся бути хорошою людиною». Втім коли їх питали, чи зважають вони на релігію, коли стикаються з моральними виборами, лише 10 % сказали, що так. Тільки 39 % християн відповіли, що із цього є першою книгою Нового Заповіту: від Матвія, Книга Буття, Псалми чи Діяння.

149 Я намагався заглибитися в це у післяслові до першого есею цієї збірки.

150 Відтоді я дізнався, що промову пана Кемерона написали за порадами неймовірного Маджида Наваза із Фонду Quilliam. Тому не дивно, що вона була хороша.

Наука про релігію151

Моє походження з найстарішого університету англомовного світу викликає якнайбільші тремтіння і смирення. Мій трепет не меншає через назву, яку я запропонував організаторам кілька місяців тому, хоч і нерозумно. Будь-хто, хто публічно поносить релігію, хоч і м’яко, може очікувати ненависницьких листів від дуже мстивих громадян. Але сам факт, що релігія здіймає такі пристрасті, привертає увагу науковця.

Мене, як дарвініста, цікавить такий аспект релігії, як її розпусна надмірність, її екстравагантна демонстрація барокової марності. Якщо дика тварина звично проводить час, роблячи щось непотрібне, природний добір сприятиме її конкурентам, які натомість присвячують час піклуванню про своє розмноження та виживання. Природа не дозволяє собі пустотливого марнування часу. Жорстока утилітарність задає ритм, навіть якщо так і не здається.

Я вивчав поведінку тварин, був етологом і послідовником Ніко Тінберґена. Тому ви не здивуєтеся, що я вестиму мову про тварин (тварин, окрім людини, додам я, бо немає належного визначення тварин без нас). Самець райського птаха, чий хвіст здається екстравагантним, поплатився б увагою самиць, якби не мав такого. Те саме стосується часу і зусиль, які витрачають наметникові птахи на побудову альтанки. Мурашіння — дивна звичка таких птахів, як сойки, коли пташка «купається» в мурашнику, а мурахи заповзають у пір’я. Ніхто не знає напевне, яка в цьому користь: можливо, якась гігієнічна, очищення пір’я від паразитів. Моя думка така: непевність у подробицях не спиняє, і не мусить спиняти дарвіністів від припущення, що з великою імовірністю мурашіння для чогось потрібне.

Така впевненість суперечлива — принаймні в Гарварді, якщо ніде більше — і ви маєте знати про нічим не обґрунтовані закиди, що робочі гіпотези — це «казки просто так»152. Це кумедний закид. І такий стиль цькування набув поширення тому, мушу визнати, бо був започаткований у Гарварді. Усе, що вам потрібно для перевірки робочої гіпотези про поведінку, це створити експериментальну ситуацію, за якої поведінкова реакція не відбувається або її результати зводяться нанівець. Дозвольте навести приклад перевірки робочої гіпотези.

Наступного разу, коли муха сяде вам на руку, не треба її миттю проганяти. Подивіться, що вона робить. Вона не змусить вас чекати й складе лапки, як для молитви, потім почеше їх, наче це обрядова манірність. Це один зі способів мушиного грумінгу, себто догляду за собою. Інший — почухати задньою ногою крильце з того самого боку. Вони чухають також середні й задні ноги, середні й передні. Мухи стільки часу витрачають на догляд за собою, що будь-який дарвініст одразу здогадається, що це життєво важливо. Так, це менш парадоксально, ніж здається, досить імовірно, що грумінг призведе до загибелі мухи. Коли поруч, наприклад, хамелеон, то грумінг, схоже, буде останнім заняттям мухи. Очі хижаків налаштовані вихоплювати рухи. Нерухому мішень вони не помічають, навіть геть не бачать. Мішень у польоті схопити важко. Мушка, що чепуриться і ворушить лапками, стимулює детектори руху в хижака, але сама муха є нерухомою мішенню. Той факт, що мухи проводять багато часу, доглядаючи за собою, хоч це й небезпечно, свідчить про значну важливість цих дій для виживання. І цю гіпотезу можна перевірити.

Належна постановка експерименту називається «контроль в упряжці». Візьміть пару мух і спостерігайте за ними на маленькій арені. Щоразу, як муха А починає чепуритися, лякайте обох мух, щоб злетіли. Через дві години таких дій муха А припинить спроби грумінгу. Муха Б буде багато часу витрачати на грумінг. Її лякали стільки ж, скільки й муху А, але випадковим чином, незалежно від грумінгу. Тепер проведіть мух А і Б через низку порівняльних тестів. Чи А не заважають літати брудні крила? Виміряйте і порівняйте з показниками Б. Мухи відчувають смак лапками, і це слушна гіпотеза, що «миття лапок» очищує їхні органи чуття. Порівняйте пороговий рівень цукру, який здатні відчути А та Б. Порівняйте їхню схильність до хвороб. Наприкінці порівняйте їхній ризик бути пійманими хамелеоном.

Повторіть експеримент із величезною кількістю пар мух і проведіть статистичний аналіз, де А порівнюється зі своєю парою Б. Роблю ставку, що в А буде значно погіршена принаймні одна життєво важлива здатність. Причина моєї певності — суто дарвіністське переконання, що природний добір не дозволив би їй проводити так багато часу за цим заняттям, якби воно не було корисним. Тому це не «казка просто так». Її обґрунтування є науковим до подробиць, і його цілком можна перевірити153.

Релігійна поведінка двоногих мавп забирає величезні обсяги часу. Вона потребує значних ресурсів. Зведення середньовічних соборів тривало сотні людино-століть. Церковна музика і релігійний живопис добряче монополізували середньовічні та ренесансні таланти. Сотні, либонь, мільйони людей померли, часто зазнавши перед цим тортур, за прийняття однієї релігії, яку годі відрізнити від її альтернативи.

Хоча поміж культур особливості різняться, але немає жодної, яка не вправлялася б у якомусь із варіантів марнування часу і коштів, провокації ворожості та зменшенні плодючості — у релігійних ритуалах. Ось у чому головна загадка для кожного, хто мислить, як Дарвін. Чи релігія — це не виклик, не апріорна образа дарвінізмові, не вимога пояснити це так само? Чому ми молимося, витрачаючи на релігію купу коштів, адже це, у багатьох випадках, більшою чи меншою мірою пожирає наше життя?

Чи, може, релігія настільки давнє явище, яке походить відтоді, коли наші гени пройшли більшу частину природного добору? Повсюдність релігії заперечує будь-яку спрощену версію цієї ідеї. Є версія, яку передусім я і хотів би відстояти. Схильність, яка добралася природним шляхом з-поміж наших предків, була не релігія як така. Вона мала якусь іншу користь, і вона лише випадково проявляється в релігійній поведінці. Ми зрозуміли релігійну поведінку тільки після того, як її перейменували. І знову ж таки, для етолога буде природніше скористатися прикладом з тварин, окрім людей.

«Ієрархія домінування» вперше була відкрита як «порядок дзьобання» в курей. Кожна курка знає, яких особин вона може побити, а які поб’ють її. У добре визначеній ієрархії домінування бійки рідко виникають. Усталені групи курей, що мали час встановити порядок дзьобання, більше несуться, ніж кури, чиї групи постійно змінювали. Це може запропонувати «перевагу» феномену ієрархії домінування. Але це не належний дарвінізм, бо ієрархія домінування — це феномен групового рівня. Фермери дбають про продуктивність груп, але природний добір — ні.

Запитання до дарвініста «Яка ціна виживання за ієрархії домінування?» протизаконне. Належно запитати так: «Яка вартість виживання особини в разі визнання сильніших курей та покарання спротиву слабших?». Питання в стилі дарвінізму мають спрямовувати увагу на той рівень, де існує генетична варіабельність. Схильність до агресії чи шанобливого ставлення окремої курки — належні мішені, оскільки вони варіюють генетично, або завиграшки могли б. Групові явища, як-от ієрархія домінування, самі по собі не варіюють генетично, бо групи не мають генів. Чи принаймні у своїй роботі ви маєте визначити певний особливий сенс, у якому групові явища можуть бути суб’єктом генетичної варіабельності. Може, ви його вигадаєте завдяки якійсь версії того, що я назвав «розширений фенотип», але я зі своїм скептицизмом не складу вам компанії в тій теоретичній мандрівці.

Звісно, я гадаю, що явище релігії можна уподібнити до ієрархії домінування. «Яка вартість виживання релігії?» Це запитання може бути хибним. Сформулюйте точніше: «Яка вартість виживання певної, хоча нечіткої індивідуальної поведінки, чи психологічних рис, які за певних обставин виражаються, як релігія?». Нам слід переписати питання, перш ніж ми дамо на нього змістовну відповідь.

Я маю віддати належне іншим дарвіністам, які пішли прямо від переформульованого питання і запропонували безпосередні переваги самої релігії — на противагу гіпотезі психологічної схильності, яка проявляється у вигляді релігійності. Існує досить мало свідчень того, що релігійні переконання захищають людей від хвороб, пов’язаних зі стресом. Свідчення такі собі, що не дивно. Співчуття і запевняння, що все буде добре, — чимала частина того, що може дати пацієнтові лікар. Мій лікар не практикує накладання рук у прямому сенсі. Але багато разів мої незначні недуги миттю минали, коли я чув його впевнений спокійний голос, бачив його розумне обличчя, обрамлене навушниками стетоскопа. Ефект плацебо добре описаний. Нешкідливі пігулки без фармакологічно активних речовин явно покращують стан здоров’я. Ось чому дослідження ліків використовують плацебо як важіль керування. Ось чому здається, що гомеопатичні засоби працюють, навіть як вони настільки розведені, що залишається стільки ж активних молекул, скільки у плацебо, тобто жодної.

Чи релігія — це медичне плацебо, яке подовжує життя, бо зменшує стрес? Можливо. Хоча теорію треба просіяти крізь сито скепсису: чи за низки обставин релігія не збільшує стрес, замість щоб зменшувати? У будь-якому разі, ефект плацебо мені видається надто кволим, щоб пояснити масове і всюдисуще світове явище релігії. Я не думаю, що в нас є релігія, бо вона тамувала стрес і тому наші пращури жили трохи довше. Ні, я не вважаю, що ця теорія достатньо масштабна для такої мети.

Інші теорії також оминають дарвіністські пояснення. Я маю на увазі такі міркування, як «релігія задовольняє нашу цікавість щодо всесвіту і нашого місця в ньому». Чи «релігія втішає; люди бояться смерті, тому релігія їх привертає, бо обіцяє вічне життя». У цьому може бути певна психологічна правда, але це пояснення не дарвінівське. Дарвіністська версія пояснення страху смерті мала б бути такою: «Віра в життя після смерті відстрочить момент, коли цю віру можна перевірити». Це може статися, а може й ні, і це інакша версія пояснення стресу і плацебо, але я не розвиватиму цієї теми. Мені здається, що це можливий спосіб переформулювати питання на дарвінівський манір. Психологічні твердження: що люди погоджуються з певними віруваннями чи ні — це приблизні пояснення, але не вичерпні.

Дарвністи проводять істотну різницю між приблизним і вичерпним. Приблизні питання підводять нас до фізіології та нейроанатомії. У приблизних поясненнях немає нічого поганого. Вони важливі, і вони наукові. Але сьогодні я б хотів спантеличити вичерпними дарвіністськими поясненнями. Якщо нейрофізіологи, такі як канадець Майкл Персінджер, знаходять у мозку «центр бога», то дарвіністи, як я, хочуть знати, як той центр розвинувся. Чому ті з наших пращурів, які мали генетичну схильність до утворення центру бога, виживали краще за своїх конкурентів, які його не мали?

Деякі запропоновані пояснення скидалися, чи відверто були, теоріями групового добору. Груповий добір — це суперечлива ідея, буцімто дарвінівський добір діє серед груп особин так само, як і серед особин у межах групи.

Ось вигаданий приклад, який демонструє, як би працював груповий добір у релігійному аспекті. Плем’я із загрозливо войовничим «богом війни» перемагає плем’я, чий бог закликає до миру і гармонії або яке взагалі бога не має. Воїни, які вірять, що мученицька смерть перенесе їх у рай, відважно б’ються і охоче віддають свої життя. Так племена з певними віруваннями будуть імовірніше виживати в міжплемінному доборі, красти худобу переможених племен і використовувати їхніх жінок як наложниць. Такі успішні племена розділяються на дочірні, а ті розходяться і дають власні дочірні, і всі моляться тому самому богові племені. Зверніть увагу, що це не те саме, що казати, ніби ідея войовничої релігії виживає. Звісно, вона виживатиме, але в такому разі головне, що виживає група людей — носіїв цієї ідеї.

Є численні заперечення теоріям групового добору. Як прибічник протилежного маю бути обачним, щоб не з’їхати з теми на свою улюблену. У літературі часто плутають справжній груповий добір, як у моєму вигаданому прикладі з богом війни, і щось, назване груповим добором, яке насправді є добором родичів чи взаємним альтруїзмом. Чи можна плутати «добір з-поміж груп» та «добір між особинами, що за певних обставин живуть гуртом».

Ті з нас, хто виступає проти групового добору, завжди визнавали, що, в принципі він можливий. Проблема в тому, що коли його протиставляють добору на рівні особин — ідею групового добору розвивають як пояснення індивідуальної самопожертви, — добір на рівні особин посилюється. У нашому гіпотетичному племені камікадзе окремий воїн, зацікавлений жити, полишає жертовність своїм колегам і виходить переможцем завдяки їхній хоробрості. На відміну від них, він живий, оточений жінками і має помітно кращі умови для передавання своїх генів, ніж його загиблі товариші.

Теорії групового добору, що спираються на самопожертву, завжди вразливі до повалення ізсередини. Завжди виникає суперечливість між двома рівнями добору, і добір на рівні особин, зазвичай, виграє, бо його результати проявляються швидше. Математичні моделі навряд чи запропонують особливі умови, за яких груповий добір міг би працювати. Навряд чи вірування в людських племенах підпадають під такі особливі умови. Таку теорію цікаво розвивати, але наразі я цього не робитиму.

Натомість я маю повернутися до ідеї постійного переформулювання питання. Раніше я наводив приклад порядку дзьобання в курей, і ця думка настільки важлива для моєї головної ідеї, що, сподіваюся, ви пробачите мені ще один приклад, що наголошує на її важливості. Мошки летять на вогонь свічки, і це не здається збігом. Вони йдуть своїм шляхом жертовного спалення. Ми могли б назвати це «поведінкою самоспалення» і поцікавитися, як дарвінівський природний добір цьому сприяє. На мою думку, знову ж таки, нам слід переформулювати запитання, перш ніж намагатися дати на нього розумну відповідь. Це не суїцид. Самогубство в цій ситуації — невідворотний побічний наслідок.

Штучне світло з’явилося в нічних краєвидах не так давно. Донедавна єдиним світлом уночі були місяць і зорі. Оскільки вони майже нескінченно віддалені, їхні промені паралельні, і це робить їх ідеальними знаряддями для орієнтації. Комахи використовують небесні світила для руху прямо (вервечкою)154. Вони можуть використовувати ті самі орієнтири, тільки навпаки, коли вертаються додому після пошуків їжі. Нервова система встановлює тимчасові правила, як-от «налаштуй маршрут так, щоби промені світла потрапляли в око під кутом 30°». Оскільки в комах фасеткові очі, це означає освітлення певного оматидія155.

Але система навігації значною мірою покладається на небесне тіло, що перебуває на оптично нескінченній відстані. Якщо це не безкінечність, то промені світла не паралельні, а розходяться, як спиці колеса? Нервова система, що застосовує практичне правило до світла свічки, спрямує нічного метелика чіткою логарифмічною спіраллю прямо в полум’я.

На практиці ж ми не помічаємо сотень нічних метеликів, які спокійно та ефективно летять, спрямовані місяцем чи яскравою зорею, чи навіть вогнями далекого міста. Ми бачимо лише метеликів, які кидаються на наші ліхтарі, тож ми ставимо хибне запитання: чому ці метелики вчиняють самогубство? Натомість варто запитати: чому їхня нервова система спрямовує їх дотримуватися певного кута променів світла — тактики, яку ми помічаємо лише тоді, коли щось пішло не так. Коли запитання ставиться інакше, тайна щезає. Про самогубство тут і мови нема.

І знову ж таки, застосуймо цей урок до релігійної поведінки людей. Ми спостерігаємо значну кількість людей (подекуди до 100 % населення), які дотримуються поглядів, що рішуче суперечать очевидним науковим фактам і ворожим їм релігіям. Вони не лише дотримуються цих поглядів, але приділяють час і ресурси дорогим заняттям, що випливають із цього дотримання. Вони за них помирають, чи вбивають за них. Ми цьому дивуємося, як дивуємося і «самоспаленню нічних метеликів». Спантеличені, ми питаємо: навіщо? І знову, я веду мову про те, що ми хибно ставимо запитання. Релігійна поведінка може бути осічкою, невдалим проявом психологічної здатності, що лежить в її основі, яка за інших обставин могла б бути корисною.

Що за психологічна риса це могла б бути? Що є еквівалентом паралельних променів місяця як системи навігації? Я зроблю припущення, але мушу наголосити, що це лише приклад того, про що я веду мову. Я відданий загальній ідеї необхідності формулювати запитання правильно, а не підлаштовувати їх під певну відповідь.

Моя гіпотеза стосується дітей. Більшою мірою, ніж будь-які інші види, ми виживаємо завдяки накопиченому досвіду попередніх поколінь. Теоретично діти на власному досвіді можуть навчитися не плавати у водоймах з крокодилами. Але, щонайменше, селективна перевага буде на боці дітей, що засвоїли практичні поради: вір усьому, що кажуть дорослі; слухайся батьків, старшин племені, особливо коли вони вдаються до урочистого, загрозливого тону; слухайся без питань.

Природний добір створює дитячі мізки зі схильністю вірити всьому, що кажуть їм батьки та старшини племені. І саме ця якість автоматично робить їх вразливими до зараження вірусами думок. Через прекрасну, пов’язану з виживанням причину мозок дитини має вірити батькам, і вірити дорослим, яким батьки кажуть вірити. Автоматичним наслідком цього є те, що довірлива людина не відрізняє хорошої поради від поганої. Дитина не може збагнути, що порада «коли плаватимеш у річці, тебе з’їдять крокодили» хороша, а «коли ти на повний місяць не пожертвуєш козеня, не буде врожаю» погана. Обидві поради звучать однаково вірогідно. Обидві походять від перевіреного джерела, обидві надаються з урочистою щирістю, що викликає повагу і вимагає послуху.

Те саме стосується тверджень про світ, про космос, про мораль та людську природу. І, звісно, коли дитина виростає і має власних дітей, вона природно передаватиме своїм дітям обидва типи порад — змістовні та беззмістовні — так само урочисто і щиро.

Ми можемо очікувати, що згідно з цією моделлю, у різних місцях поширяться в поколіннях різні довільні твердження, яким слід однаково переконано довіряти як зразкам традиційної мудрості, як-от віра в користь перегною для рослин. Слід також очікувати, що ці вірування у вигадане в поколіннях набудуть розвитку — чи то шляхом випадкового дрейфу, чи на кшталт дарвінівського добору, і бути схильними час від часу суттєво відступати від спільної вихідної форми. Якщо географічне розділення триває суттєво довго, мови розходяться від спільного кореня. Те саме справедливо і щодо традиційних вірувань чи заборон, що передаються з покоління в покоління, передусім завдяки можливості запрограмувати дитячий мозок. Я знову маю наголосити, що гіпотеза про можливе програмування дитячого мозку — це лише один приклад того, що я маю на увазі. Приклад із нічними метеликами та полум’ям свічки більш загальний. Як дарвініст, я пропоную цілий оберемок гіпотез, спільне в яких те, що не варто запитувати, що релігія дає для виживання. Варто питати: «Що в дикому минулому давала для виживання наявність мозку, який у культурному теперішньому проявляє себе як релігія?»156. І я мушу додати, що не лише мозок дитини вразливий до подібної інфекції. Дорослий мозок теж, особливо якщо в дитинстві він зазнав посвяти. Харизматичні проповідники можуть поширитися на весь світ, як ті хворі особи, що розносять епідемію.

Тож гіпотеза проголошує: мізки (особливо дитячі) вразливі до інфекції. Вона нічого не каже про те, які віруси можуть інфікувати. В одному сенсі це не важливо. Усе, чому дитина вірить із достатньою певністю, передасться її дітям, і тим самим — майбутнім поколінням. Це не генетичний аналог спадковості. Дехто скаже, що це радше меми, аніж гени. Я не вдаватимуть тепер у меметичну термінологію, але важливо наголосити, що мова йде не про генетичне спадкування. Генетично спадкується, згідно з теорією, схильність дитячого мозку вірити в те, що йому кажуть. Це робить дитячий мозок зручним переносником негенетичної спадковості.

Якщо є негенетична спадковість, то має бути і негенетичний дарвінізм? Чи будь-який розумовий вірус може використовувати вразливість дитячого мозку? Чи якісь віруси краще виживають, ніж інші? Ось де стають у пригоді відкинути мною раніше теорії — приблизні, а не вичерпні. Якщо страх смерті поширений, то ідея безсмертя може слугувати розумовим вірусом краще, ніж ідея-конкурентка, буцім смерть нас, наче свічку, гасить. І навпаки, ідея посмертного покарання за гріхи виживає не тому, що дітям вона до вподоби, а тому, що дорослим вона зручна для контролю дітей. Важливо, що ціна виживання тут не має свого звичного дарвінівського значення — генетичної ціни виживання. Це не звичайна дарвіністська розмова про те, чому ген виживає на противагу своїм алелям у генофонді. Це про те, чому одна ідея виживає серед множини ідей на противагу конкурентним ідеям. Слово «мем» ставить на меті вхопити поняття виживання конкурентних ідей, чи їхньої нездатності вижити.

Повернімось до перших принципів і нагадаймо собі, що саме відбувається за природного добору. Необхідна умова: інформація, здатна на точне самовідтворення, існує у версіях, що між собою змагаються. Слідом за Джорджем Вільямсом у його книжці Natural Selection («Природний добір») я називатиму їхні «кодекси» (однина «кодекс»). Архетипний кодекс — це ген: не фізична молекула ДНК, а інформація, яку вона містить.

Біологічні кодекси, чи гени, в наших тілах, на чиї якості — фенотипи — вони частково вплинули. Смерть тіла призводить до руйнації всіх кодексів, які в ньому є, якщо лише перед цим під час розмноження їх не передали іншому тілу. Само собою, як наслідок, ті гени, що добре впливають на виживання та розмноження тіл, що їх містять, переважатимуть у світі ціною ворожих генів.

Знайомий приклад негенетичного кодексу — це так звані листи щастя, або ланцюги листів, хоча «ланцюг» — це невдале слово. Воно надто лінійне, не описує ідеї вибуху, експонентного поширення. Так само невдала назва ланцюгових реакцій в атомній бомбі. Замінімо «ланцюги листів» на «поштовий вірус» і подивимося на це явище очима дарвіністів.

Уявіть, що ви отримали поштою листа із простим наказом: «Зробіть шість копій цього листа і відправте шести друзям». Якщо ви слухняно виконаєте вказівку і ваші друзі та друзі друзів так вчинять, лист експонентно пошириться, і скоро ми по коліна погрузнемо в листах. Звісно, більшість людей не дотримуються таких безпідставних порожніх вказівок. Але, підозрюю, лист також повідомляє: «Якщо ви не відправите листа шести друзям, вас спіткає біда, на вас накладуть чари і ви помрете молодим у муках». Більшість людей усе одно їх не відправить, але значна кількість, імовірно, зробить це. Навіть досить низький відсоток буде достатнім для запуску вірусу.

Обіцянка винагороди може бути ефективнішою за загрозу покарання. Ми всі, либонь, отримували листи трохи складнішого стилю, що запрошували вас відправити невелику суму грошей людям із переліку, з обіцянкою, що і ви рано чи пізно отримаєте мільйони доларів, коли згодом це захопить увесь світ. Що б ми не гадали про те, хто ж на таке купиться, те, що таких багато, факт. Це емпіричний факт — «листи щастя» поширюються. Тут не залучені гени, і все одно поштові віруси показують достеменно таку саму епідеміологію, у тому числі послідовні хвилі поширення інфекції світом і виникнення нових мутантних штамів початкового вірусу.

Повторімо вправу на розуміння релігії: коли ми ставимо дарвіністське питання: «яка цінність релігії для виживання?» — мова не про генетичну ціну виживання. Стандартне дарвіністське питання трансформується в таке: «Який внесок релігії у виживання та розмноження релігійних людей ? Чим вона сприяє поширенню генетичної схильності до релігії?». На мою думку, гени тут ні до чого. Тут є щось від дарвінізму, щось від епідеміології, але це не має нічого спільного з генами. У безпосередньому змаганні з ворожими ідеями виживають, або не можуть вижити, самі релігійні ідеї. Щодо цього в мене виникла суперечка з колегами-дарвіністами. Пуристи еволюційної психології можуть звернутися до мене і сказати щочь на кшталт цього. Культурна епідеміологія можлива лише тому, що людський мозок розвинув певну схильність до цього, і під словом «розвинув» ми маємо на увазі еволюцію генів. Ви можете помітити світову епідемію перевернутих бейсболок, чи епідемію самогубств за чиїмось прикладом, або епідемію водного хрещення із зануренням. Але ці не генетичні епідемії залежать від людської схильності до імітації. І нам неодмінно потрібне дарвіністське — ми маємо на увазі генетичне — пояснення людської схильності до імітації.

І ось де, звісно, я повертаюся до своєї теорії дитячої довірливості. Я наголошую на тому, що це був лише приклад теорії, яку я хотів запропонувати. Звичайний добір генів налаштовує дитячий мозок на схильність вірити старшим. Звичайний, прямолінійний дарвінівський добір генів налаштовує мізки на схильність до імітації, тим самим непрямо сприяє поширенню чуток, сучасних міфів та вірі в неправдоподібні історії з «листів щастя». Та уявімо, що генетичний добір таким чином налаштував мозок, що він став еквівалентом нового носія негенетичної спадковості, можливо, здатен бути основою епідеміології, чи навіть нового, не генетичного дарвінівського добору. Я вірю, що релігія, разом з «листами щастя» та сучасними легендами, є одним із групових явищ, що пояснюються подібною не генетичною епідеміологією з можливим залученням не генетичного добору за Дарвіном. Якщо моя правда, релігія не має цінності для виживання людських істот чи користі для їхніх генів. Зиск — у самій релігії, якщо він і є.

151 Лекції Таннера з людських цінностей (The Tanner Lectures on Human Values) були засновані в Кембриджі в 1978 році незвичною донацією, що супроводжує різні університетські заходи. Я читав Лекції Таннера в Единбурзі та Гарварді. Дві моїх гарвардські лекції, прочитані у 2003-му, утворювали симетричну пару «Наука релігії» та «Релігія науки». Перша з них, у скороченій формі, наводиться тут.

152 «Казки просто так» (Just so stories) — назва збірки казок Редьярда Кіплінга про тварин. Цим висловом в англомовній науковій спільноті позначають науково не доведені гіпотези. — Прим. пер.

153 Моя певність точно не тримається на конкретній гіпотезі, як то брудні крила заважають літати. Я певний лише в тому, що грумінг якось покращує виживання мух на рівні генетики, оскільки на нього вони витрачають багато часу.

154 Чудовим прикладом є те, як робочі бджоли «розповідають» своїм родичам, де знайти їжу, використовуючи сонце, – дивіться есей «Про час».

155 Уявіть фасеткове око у вигляді півкулі голівки шпильки, щільно покритої іншими шпильками. Кожна «шпилька» — це насправді трубочка, що зветься оматидій, і на її дні – крихітний фоторецептор. Комаха дізнається про розташування такого об’єкта, як сонце чи зірка, за тим, яка чи які із трубочок сприймають його світло. Це дуже відрізняється від ока-камери, яке утворює зображення, перевернуте догори дриґом і де право-ліво помінялися місцями. Так само і про фасеткове око можна сказати, що воно створює зображення.

156 Цю родину гіпотез можна назвати гіпотези «побічних ефектів». Так само, як і самоспалення нічних метеликів це побічний ефект корисної навігації за світлом, так і релігійна поведінка — це побічний ефект – це моя особиста гадка – дитячої слухняності. Побічним продуктом чого ще може бути релігія? Інша гадка, якій я віддаю перевагу, це «вакуум вдячності», про який іде мова у Післяслові в попередньому есеї цієї частини. Вдячність — це прояв сприйняття нашим мозком корисного. Вакуум вдячності – це побічний ефект цього, і релігія – це побічний ефект вакууму вдячності.

Наука — це релігія?157

Нині модно страшенно перейматися через загрозу людству через ВІЛ, «коров’ячий сказ» та інші інфекційні лиха. Гадаю, слід заявити про найбільше з них, порівнянне з вірусом віспи, але якого важче позбутися, — віру.

Віра як певність, не сперта на докази, — це головна вада будь-якої релігії. Хто, поглянувши на Північну Ірландію чи Близький Схід, не погодиться, що мозковий вірус віри страшний до надзвичайності? Одна з історій, які розповідають молодим мусульманським камікадзе, це те, що мучеництво — найкоротший шлях на небо, і не просто небо, а в його особливу частину, де він матиме виняткову винагороду — сімдесят двох цнотливих наречених. Здається мені, що наша надія — у запровадженні певного «контролю за духовною зброєю». Слід відправляти спеціально навчені теологічні загони зменшувати дедалі більший попит на незайманок.

Враховуючи небезпеки віри (та беручи до уваги досягнення здорового глузду й спостережень у галузі під назвою «наука»), я бачу іронію в тому, що хай де б я читав публічні лекції, завжди хтось підійде і скаже: «Звісно, ваша наука — така ж релігія, як і наша. У глобальному плані наука зводиться до віри, чи не так?».

Гаразд, наука — це не релігія, і не зводиться просто до віри. Хоча вона і має багато чеснот релігії, у науки немає її вад. Наука стоїть на доказах, у яких можна пересвідчитися. Релігійній вірі бракує не лише доказів, вона на всі боки пишається і тішиться своєю незалежністю від доказів. Чого християни страшенно критикували Тому Невіруючого? Інших апостолів нам наводять, як приклад чеснот, бо віри для них було достатньо. Тома Невіруючий натомість вимагав доказів. Можливо, він мав би стати покровителем науковців.

Що завжди збурює коментарі про науку як мою релігію, так це моя віра у факт еволюції. Я вірю в неї з пристрасним переконанням. Для деяких це на перший погляд справді схоже на віру. Але докази, що змушують мене вірити в еволюцію, не лише надзвичайно переконливі. Вони доступні для кожного, хто завдасть собі клопоту ними поцікавитися. Кожен може ознайомитися з тими ж доказами, які вивчав я, та ймовірно, дійти до того самого висновку. Але якщо переконання засновані тільки на вірі, ви не можете пересвідчитися у своїх доводах. Ви можете сховатися за власною стіною віри, де ніхто вас не дістане.

На ділі, безумовно, окремі науковці подекуди грузнуть у пороках віри, і одиниці можуть вірити у свою улюблену теорію настільки безоглядно, що підробляють дані. Позаяк цей факт не змінює принципу: вдаючись до цього, вони соромляться, а не пишаються. А науковий метод влаштований так, що, зрештою, викриває підтасування.

Насправді, наука є однією з найбільш моральних, однією із найчесніших дисциплін, адже вона б геть занепала, якби не трималася на кропіткій прив’язаності до чесності в питаннях доказовості158. Як зазначив Джеймс Ранді, це одна із причин, чого науковців так часто дурять трюкачі з паранормальних явищ і чому розвінчання трюків краще дається професійним фокусникам. Науковці просто не так добре вгадують навмисну непорядність. Є інші професії (свідомо не будемо згадувати юристів), де люди здобувають гроші та визнання достеменно за перекручування доказів, якщо не за їх підробку.

Отже, наука не має головної вади релігії, якою є віра. Але, як я вже казав, у науки є кілька чеснот, присутніх у релігії. Релігія може прагнути надати своїм послідовникам різноманітні переваги — з-поміж яких пояснення, втіху та піднесення. Наука також має, що запропонувати в цих сферах.

У людей є величезна жага пояснень. Прагнення релігії надати пояснення може бути однією із причин її повсюдності. Ми усвідомлюємо таємничість Всесвіту і томимося за його розумінням. Більшість релігій пропонують космологію та біологію, теорію життя, теорію походження і причини для існування. Коли вони так вчиняють, то показують, що релігія означає науку. Просто це погана наука. Не ведіться на аргумент, що релігія та наука діють у різних площинах і переймаються геть різними типами питань. Історично релігії завжди намагалися дати відповідь на питання, які мають належати науці. Тому нині не можна дозволити релігіям покинути поле бою, де вони звикли битися. Вони пропонують і космологію, і біологію. Та в обох випадках це хибно.

Наука погано співчуває. На відміну від релігії, вона не може запропонувати славне возз’єднання із коханими згодом. Із наукового погляду, скривдженим на Землі не варто очікувати в наступному житті відплати за свої поневіряння. Можна доводити, мовляв, якщо ідея життя після смерті — це ілюзія (як я гадаю), то і розрада, яку вона обіцяє, — це пустка. Але не конче, що так: хибне вірування може заспокоювати незгірш за істинне, якщо той, хто вірить, ніколи не збагне його хибності. Та якщо розраду так просто здобути, наука може її переважити іншими дешевими паліативними заходами, як-от знеболювальні. Заспокоєння від них може бути чи не бути ілюзорним, але ж вони працюють.

Наука панує в царині захоплення. Усі визначні релігії містять у собі тремтіння, екстатичне піднесення до дива і краси творіння. І це саме те чуття мурашок по шкірі, затамування подиху від захвату, майже обожнення, цього переповнення грудей ейфорією одкровення, яке може подарувати сучасна наука. І воно виходить за межі найсміливіших мрій усіх святих та містиків. Той факт, що надприродному не місце серед наших очікувань, у нашому розумінні всесвіту та життя, не применшує подиву. Зовсім навпаки. Лише раз погляньте в мікроскоп на мозок мурахи чи крізь телескоп — на віддалену галактику із мільярда світів — і цього буде достатньо, щоб перевищити мізерну і провінційну хвалу кожного зі псалмів.

Тепер, як я сказав, коли мені закидають, що наука чи якась частина науки, на кшталт еволюційної теорії, — просто релігія, не краща за інші, я зазвичай з гідністю це відкидаю. Але мені стало цікаво, чи раптом це не хибна тактика. Можливо, правильна тактика — вдячно погодитися із закидами і вимагати надати для науки стільки ж часу, скільки й для уроків релігії. І що більше я про таке думаю, то більше усвідомлюю принади цієї заявки. Тож я хочу поговорити трохи більше про релігійну освіту та місце, яке наука може в ній посісти.

Релігійна освіта могла б заохотити дітей міркувати над глибокими питаннями буття, запросити їх піднестися над банальними питання буденного життя і подумати про вічні матерії.

Наука може запропонувати бачення життя та Всесвіту, яке, як я вже зазначив, значно перевищує похмуре поетичне натхнення кожного зі взаємно суперечливих вірувань та до прикрості молодих традицій світових релігій.

Наприклад, як може натхнення оминути якусь дитину на уроці релігії, якщо ми зможемо їй якось обережно натякнути на вік Всесвіту? Уявіть, що на момент смерті Христа звістка про це стала розходитися за межі Землі з максимально можливою швидкістю.Як далеко жахлива звістка сягнула б нині? Згідно з окремою теорією відносності, відповідь така, що звістка не може, за жодних обставин, сягнути понад одну п’ятдесяту однієї галактики — не одну тисячну шляху до нашої сусідньої галактики Всесвіту, насиченого сотнями мільйонів галактик. Правду кажучи, Всесвіт не має змоги відчувати до Христа, його народження, страстей та його смерті щось інше, крім байдужості. Навіть такі визначні новини, як зародження життя на Землі, могли б поширитися нашим невеликим скупченням галактик. Ця подія сталася настільки давно на планетарній шкалі часу, що, якщо ви широко розкинете руки, позначаючи цей час, то вся людська історія, вся культура людства злетять порошинкою з кінчика нігтя.

На моїх уроках релігії не оминуть увагою аргумент розумного задуму створення світу — важливої частини історії релігії, годі й казати. Діти дивитимуться на чаклунські дива царств живих істот і вивчатимуть дарвінізм разом із креаціоністськими альтернативами, а тоді складуть власну думку. Я гадаю, дітям неважко буде дійти слушного висновку, з огляду на наведені докази. Цікаво також навчати більш ніж однієї теорії творення світу. Головною теорією в цій культурі виявився єврейський міф про творення. Сам він оснований на вавилонському міфі. Звісно, є безліч інших теорій, і можливо, їм слід присвятити однаковий час (хіба що тоді не лишиться часу вчити щось іще). Я розумію, що є індуїсти, які вірять, що світ було створено в космічній маслобійці, і нігерійці, які вірять, що Бог створив світ із мурашиних екскрементів. Чи не заслуговують ці історії рівноправності із юдео-християнським міфом про Адама і Єву?

Досить про Книгу Буття. Перейдімо до пророків. Комета Галлея, безсумнівно, повернеться 2062 року. Біблійні чи дельфійські пророки навіть не наблизилися до такої точності. Астрологи та нострадамуси не наважуються давати фактичні прогнози, натомість прикривають своє шарлатанство димовою завісою невизначеності. Коли в минулому з’являлися комети, їх часто вважали передвісниками нещасть. Астрологи відігравали важливу роль у різних релігійних традиціях, зокрема в індуїзмі. Троє мудреців прийшли, кажуть, до колиски Ісуса на сяйво зірки. Ми можемо запитати в дітей, яким фізичним чином, на їхню думку, зірка вплинула, як то кажуть, на людську поведінку.

Так сталося, на радіо ВВС перед Різдвом була дивовижна програма про астронома, священика та журналіста, яких відправили із завданням знайти шлях трьох мудреців. Гаразд, вам ясно, навіщо священик і журналіст (виявилося, він писав на релігійні теми) — але астронома вважали порядною авторкою, щоб у це вв’язатися! Вона постійно говорила про знаки, коли Сатурн та Юпітер були у висхідному Урані, чи як воно. Насправді, вона не вірила в астрологію, але одна із проблем нашого суспільства полягає в тому, що ми навчилися її толерувати, навіть стало модним нею розважатися — настільки модно, що навіть люди науки, які не вірять в астрологію, часто сприймають її як невинну розвагу. Я насправді дуже серйозно сприймаю астрологію: я вважаю її глибоко шкідливою, бо вона підриває раціональність, і хотів би, щоб люди організовували кампанії проти неї.

Коли на уроках релігії дійде до етики, не думаю, що науці буде що сказати, і змінив би її раціональною моральною філософією. Чи діти вважають, що є абсолютні стандарти правильного і хибного? Якщо і так, звідки вони походять? Ви можете створити робочі принципи правильного і хибного, як «стався до людей так, як хочеш, щоб ставилися до тебе» та «добробут — для якомога більшої кількості людей» (чи що воно має означати?). Це питання — звідки походить мораль — винагорода для еволюціоніста, хай яка б ваша власна мораль була. Яким шляхом людський мозок здобув свою схильність до етики та моральності, відчуття правильного і неправильного?

Чи ми маємо ставити людське життя понад якесь інше? Чи довкола виду Homo sapiens зведена міцна стіна, чи ми маємо вести мову про те, чи інші види мають право на наше гуманне співчуття? Чи мусимо ми, наприклад, іти на поводу лобістів проти абортів, які так переймаються людськими життями і ставлять життя людського ембріона із властивостями червів понад життя шимпанзе, який мислить і відчуває? Що підпирає цей паркан, зведений нами довкола Homo sapiens, навіть довкола його зародків? (Якщо над цим поміркувати, то не дуже скидається на еволюціоністську ідею). Коли на нашому еволюційному сходженні від спільного пращура із шимпанзе раптом з’явився цей паркан?

Перейдімо від моральних засад до останньої теми, до есхатології. Із другого закону термодинаміки нам відомо, що вся складність життя, весь сміх і прикрощі, всі вони, зрештою, летять у пекло холодного ніщо. Вони — і ми — ніколи не вийдуть за межі тимчасовості, ми чіпляємося за величезний схил над безоднею однаковості. Ми знаємо, що Всесвіт розширюється і робитиме так вічно, хоча, можливо, він знову стиснеться. Ми знаємо, що Сонце поглине Землю приблизно через шістдесят мільйонів років.

Cам час колись розпочався і колись може скінчитися. Або ні. Час може сплисти до кінця в мініатюрних дрібках під назвою «чорні діри». Закони Всесвіту, здається, справедливі по всьому всесвіту. Чому так? Чи можуть закони в тих дрібках змінитися? Пустімося в справжні спекуляції — час може розпочатися знову з новими законами фізики, новими константами. Висловлювали цілком можливий здогад, що може бути кілька всесвітів, кожен із яких відокремлений настільки добре, що інші наче і не існують. Може навіть бути дарвінівський добір між всесвітами, як то пропонує фізик-теоретик Лі Смолін.

Тож наука може добре себе рекомендувати в релігійній освіті. Але цього замало. Я вірю, що певна схожість із перекладом Біблії короля Якова важлива для кожного, хто хоче розуміти алюзії, що виникли в британській літературі. Разом із Книгою загальних молитов, Біблії відведено 58 сторінок у словнику Oxford Dictionary of Quotations. Лише Шекспірові дісталося більше. Я гадаю, що відсутність бодай якоїсь біблійної освіченості прикра, якщо діти хочуть читати англійську літературу і розуміти походження фраз на кшталт «Тепер ми бачимо, як у дзеркалі, неясно», «всяке тіло — трава», «не все швидкі бігають», «глас вопіющого в пустині», «бо сіють вітер і пожнуть бурю», «виполюючи кукіль, не повиривати пшениці», «осліплений у Газі» «гіркі утішителі Іова» та «лепта вдовина».

Я хочу повернутися до закиду, що наука — це та ж віра. Більш екстремальна версія цього звинувачення — на неї я часто наражаюся і як науковець, і як раціоналіст — це звинувачення науковців у таких самих, що і в релігійних людей, ревності та фанатизмі. Подекуди цей закид справедливий. Але ми, науковці, — нікчемні аматори, коли йдеться про ревність і фанатизм. Ми згодні із незгодними сперечатися. А не вбивати їх.

Та я відкидаю навіть менші закиди із суто мовної ревності. Є дуже-дуже важлива різниця між сильним, навіть пристрасним захопленням чимось, бо ви про це думали та вивчали докази, та перейманнями через щось, бо воно вам чи комусь іще в історії відкрилося ізсередини та поширилося традицією. У цьому вся різниця між вірою, яка готова відстоювати своє наведенням доказів та логіки, та вірою, яку ніщо не підтримує, окрім традицій, авторитету й одкровення. Наука тримається на раціональній вірі. Наука — не релігія.

157 У 1996 році я мав честь отримати нагороду «Гуманіст року» від Американської гуманістичної асоціації на конференції в Атланті. Це трішки скорочений текст моєї промови на заході.

158 Див. перший есей у цій збірці «Цінності науки та наука про цінності».

Атеїсти за Ісуса159

Як у хорошому рецепті, обґрунтування руху під назвою «Атеїсти за Ісуса» потребує поступової побудови, із завчасною підготовкою компонентів. Почнімо із явно оксюморонної назви. У суспільстві, де більшість вірян принаймні номінально є християнами, слова «вірянин» та «християнин» вважаються синонімами. Відоме відстоювання атеїзму Бертраном Расселом має назву «Чому я не християнин», а не таку, яка, ймовірно, мала би бути, «Чому я не віруючий». Усі християни віруючі, здається, це можна не доводити160.

Безумовно, Ісус був віруючим, але це цікавий момент щодо нього. Він був віруючим у свій час, бо кожен вірив. Атеїзм — не варіант, навіть для такого радикального мислителя, як Ісус. Цікавим і визначальним для Ісуса є не сам очевидний факт його віри у свого єврейського бога, а те, що він проти мстивої паскудності Єгови повстав. Принаймні у вченні, яке йому приписують, він відкрито відстоював милість, і був першим, хто так вчинив. Для тих, хто жив у жорсткому світі законів майже шаріату Книг Левіта і Второзаконня, хто виріс у страху мстивого, аятолоподібного бога Авраама та Ісаака, харизматичний молодий проповідник, що відстоював щире прощення, мав би здаватися радикальним аж до відступництва. Не дивно, що вони його розіп’яли.

Ви чули, що було сказано: Око за око, зуб за зуб. А я кажу вам: Не противтеся злому. Хто вдарить тебе в праву щоку, оберни до нього й другу. Хто хоче позиватися з тобою і взяти з тебе одежу, лиши йому і плащ. І хто тебе силуватиме йти милю, іди з ним дві. Дай тому, хто в тебе просить, а хто хоче позичити в тебе, не відвертайся. Ви чули, що було сказано: Люби ближнього свого й ненавидь ворога свого. А я кажу вам: Любіть ворогів ваших і моліться за тих, що гонять вас. (Матвія, 5: 38–44).

Наступний мій інгредієнт — це інший парадокс, і походить він із моєї власної галузі дарвінізму. Природний добір жорстокий. Сам Дарвін зазначав: «Яку книжку міг би написати капелан диявола про цю недолугу, марнотратну, невмілу, ницу і жахливо жорстоку працю природи». Це не лише про історії з життя природи, серед яких — оси-наїзники, що мають звичку годувати своїх личинок живими гусенями — факт, що дуже засмучував Дарвіна. Сама теорія природного добору створена, щоб плекати егоїзм ціною суспільного блага. Насильство, бездушна байдужість до страждань, недалекоглядна жадібність ціною завбачливості. Якби наукові теорії могли голосувати, еволюція, звісно, обирала б республіканців161. Мій парадокс походить із недарвіністичного факту, який кожен із нас, звісно, може спостерігати у власному колі знайомих: є багато щирих, радих допомогти, співчутливих милих людей — тих, про кого кажуть: «вона справді свята» чи «він добрий самарянин».

Кожен знає людей, про яких можна щиро сказати: «Якби всі були такі, як ти, світові проблеми щезли б». Людська доброта як бальзам на рани — це лише метафора, але, хоч це і наївно звучить, я споглядаю за деякими своїми друзями обох статей, і мені здається, що я хочу ухопити, що ж робить їх такими добрими, такими безкорисливими, такими наче недарвіністськими. У дарвіністів є пояснення людської милості. Вони узагальнюють добре сформульовані моделі добору родичів та обопільного альтруїзму, теорії біржової вартості «егоїстичних генів», що пояснюють те, як альтруїзм і кооперація з-поміж особин тварин можуть походити з егоїстичності на рівні генів. Та надмірна людська милість, про яку я веду мову, заходить надто далеко. Це осічка, навіть збочення дарвінівського тлумачення милості. Але якщо це і збочення, ми маємо сприяти його поширенню.

Людська надмірна доброта — це збочення дарвінізму, оскільки в дикій природі її б усунув природний добір. Це є певним збоченням і теорії раціонального вибору — обрахунку максимальної користі, — якою економісти пояснюють людську поведінку, хоча я наразі не маю змоги вдатися до подробиць щодо третього інгредієнта.

Скажімо прямо. Навіть з позиції раціонального вибору, чи з дарвіністської, людська надмірна доброта — це просто дурість. Але це така дурість, яку слід заохочувати. У цьому мета моєї статті. Як ми можемо це зробити? Ми маємо взяти ту невелику кількість милих людей, яких знаємо, та збільшувати цю кількість, можливо, доти, доки вони не стануть більшістю? Чи можна надмірну доброту поширити, як епідемію? Чи можна надати доброті таку форму, щоб вона поширювалася поколіннями, розквітала у традиціях і повсюдних проповідях?

Гаразд, чи знаємо ми належні приклади, коли дурні ідеї поширювалися, як епідемії? Звісно, бога ради! Регілія. Релігійні ідеї ірраціональні. Релігійні ідеї тупі та ще тупіші: супертупі. Були розумні люди, але релігія їх манить до целібату в монастирях чи до руйнування хмарочосів у Нью-Йорку. Релігія змушує їх вдаватися до самобичування, спалювати себе чи своїх дочок, оголошувати своїх бабусь відьмами, чи, в менш екстремальних випадках, просто стояти чи падати на коліна, тиждень за тижнем, на нудних до отупіння церемоніях. Якщо можливо заразити людей такою самодеструктивною тупістю, то заразити їх добротою буде завиграшки.

Релігійні вірування поширюються точнісінько як епідемія, навіть, що більш очевидно, передаються крізь покоління, утворюють традиції та сприяють появі осередків особливої ірраціональності. Ми можемо не розуміти, чого люди так дивно поводяться в тому, що ми називаємо релігією, але це очевидно. Існування релігії — це доказ того, що люди радо приймають ірраціональні вірування та поширюють їх, що вертикально, що горизонтально проповідницькими епідеміями. Чи може ця схильність, ця очевидна вразливість до зарази ірраціональності, бути оберненою нам на благо?

У людей є безумовно схильність учитися та копіювати рольові моделі, які вони обожнюють. За певних сприятливих обставин, можуть виникнути значні епідеміологічні наслідки. Зачіска футболіста, смак в одязі співачки, манера розмови ведучого телегри — такі побутові ідіосинкразії можуть поширюватися серед чутливих вікових категорій, як вірус. Індустрія реклами професійно спирається на науку — чи мистецтво — при запуску епідемій уподібнювання та плеканні їх поширення. Саме християнство поширювалося за подібними технологіями, спершу святим Павлом, а згодом священиками та місіонерами, які систематично збільшували кількість навернутих у віру, поки зростання не стало експонентним. Чи ми можемо досягнути експонентного зростання кількості дуже добрих людей?

Нещодавно в Единбурзі в мене була публічна дискусія із Річардом Головеєм, колишнім єпископом цього прекрасного міста. Єпископ Головей явно переріс надприродність, із якою більшість християн досі ідентифікують релігію (він описує себе як постхристиянина та як «християнина, що одужує»). Він зберігає повагу до поезії релігійного міфу, достатню, щоб і досі ходити до церкви. І в тій дискусії в Единбурзі він висунув припущення, що запало мені в душу. Він запозичив поетичний міф зі світів математики та космології та описав людство як «сингулярність» в еволюції. Він мав на увазі достеменно те, про що я вів мову в цьому есеї, хоча і висловив це інакше162. Настання людської надмірної доброти — це щось небувале за всі чотири мільярди еволюційної історії. Здається, що після сингулярності Homo sapiens еволюція ніколи не буде такою, як раніше. Ні, єпископ Головей не марить. Сингулярність — це продукт сліпої еволюції, не творення розуму, що взявся нізвідки. Вона походить із природного розвитку людського мозку, який збільшився до своїх сучасних розмірів під дією сліпих сил природного добору і з позиції егоїстичних генів почав поводитися безглуздо. Найбільшим недарвіністичним промахом є контрацепція, яка відокремлює сексуальне задоволення від його природної функції поширення генів. Не так чітко виражені перегини окреслюють інтелектуальні та мистецькі прагнення, що, з погляду егоїстичних генів, марнують час та енергію, що мали б бути присвячені виживанню та відтворенню. Великий мозок досягнув безпрецедентної в історії еволюції здатності до передбачення: тепер він може обраховувати довготривалі наслідки за межами короткострокової вигоди. І, принаймні серед деяких особин, мозок сам себе перевершив, аж до надмірної доброти, існування якої є центральним парадоксом моєї тези. Великий мозок навіть може взяти початкові, визначені егоїстичними генами, механізми мотивації та пошуку цілей і відвернути (схибити? перекрутити?) їх від дарвіністських шляхів.

Я не створюю мемів, і погано уявляю, як збільшити кількість дуже добрих людей та поширити ці меми в мемофонді. Найкраще, що я можу запропонувати, це липучий слоган на футболку: «Атеїсти за Ісуса». Немає суттєвих заперечень, щоби не обрати Ісуса іконою замість деяких інших прикладів для наслідування інших рангів надмірної доброти, як Махатма Ганді (але не одіозна у своїй доброчесності та лицемірстві мати Тереза, ради бога, ні163). Я гадаю, ми зобов’язані Ісусові за честь відокремлення його по-справжньому оригінальної та радикальної етики від надприродної маячні, яку він неминуче приймав як людина свого часу. І оксюморон «Атеїсти за Ісуса» може стати поштовхом, щоб запустити мем надмірної доброти в постхристиянському суспільстві. Якщо ми розіграємо карту тепер, чи зможемо ми скерувати суспільство трохи далі від низинних країв його дарвіністського походження до добріших і співчутливіших узгір’їв постсингулярного просвітництва?

Я гадаю, народжений наново Ісус носитиме футболку. Це стало настільки буденним, що якби він знову прийшов, його приголомшило б те, що коїться в його ім’я християнами, що тікають від католицької церкви з її величезним показним багатством до фундаменталістських релігійних спільнот із доктриною, що достеменно суперечить Ісусовій: «Бог хоче, щоби ви були багаті». Менш очевидно, але ймовірно, з огляду на сучасні наукові знання, гадаю, він дивитиметься на все у світлі надприродного обскурантизму. Але, звісно, скромність змусить його перевернути напис на «Ісус за атеїстів».

Післяслово

Есей написаний за припущення, що Ісус справді жив. Серед істориків є невеличка філософська школа, яка вважає, що його не існувало. Вони багато для нього зробили. Пісні прославлення за десятки років по його ймовірній смерті написали невідомі послідовники, які ніколи його не бачили, але бути переконані потужними релігійними методичками. Навіть більше, їхнє бачення історичного факту так різниться від нашого, що вони радісно підробили події на справдження пророцтв Старого Заповіту. Історія про непорочне зачаття була вигадана, щоб підтвердити пророцтво Ісаї, яке, власне, тягнеться з хибного перекладу єврейського слова «молода жінка» у грецьке слово «незайманка». Перші книги Нового Заповіту — це Послання, і вони майже нічого не кажуть про життя Ісуса, обтічно і багатослівно розводяться про його теологічне значення. Підозріливо мало згадок про нього в небіблійних документах. Для моєї мети це неважливо — так чи інакше. Чи був він реальним героєм, чи міфічним персонажем, це саме той взірець, чиї чесноти я хочу, щоб ми наслідували. Нехай це буде зараховано чоловікові на ім’я Ісус або письменнику, що його вигадав. Моїх тез це не змінить.

Але як окреме питання, це досить цікаво окреслити: чи він справді існував? Ісус —це латинська форма імені Ієшуа, Єшуа, Єшу, Джошуа, тоді доволі поширеного. Було багато мандрівних проповідників, і дві історії могли перетнутися. У цьому сенсі, запросто могло бути кілька Ісусів. Деяких могли розіп’яти — таке часто траплялося за панування римлян. Чи хтось із них ходив по воді, перетворював воду на вино, родився від незайманої матері, підняв себе чи когось іще з мертвих, чи робив дива, які порушували закони фізики? Ні. Чи проголосив хтось із них, щось таке ж прекрасне, як Нагірна проповідь? Або один із них чи хтось інший створив її і вклав в уста вигаданому персонажеві — ось і все, що важить у моєму есеї. Велика доброта варта поширення, і релігія вчить нас, як це робити.

159 Це інша моя колонка у Free Inquiry, грудень 2004 — січень 2005.

160 Юдеї чинять інакше. Багато хто гордо зветься юдейським атеїстом і дотримується святкувань, священних днів та навіть кашруту. Майже ніхто не описує себе як християнського атеїста, хоча багато атеїстів, як я, радо співають різдвяних колядок – бо, як я це відзначив 2010 року на «Каналі 4» у програмі Faith School Menace, вони вірять, що після релігійної школи дістануть на іспитах високі бали. Ця віра сама себе підживлює, бо сприяє попиту на релігійні школи, де вони і мають змогу добирати найкращих вступників.

161 Циніки можуть побачити перспективний підхід до просвітництва серед політиків-республіканців, які чинитимуть спроби підірвати вивчення еволюції в школах. Можливо, я мав би почати із державного представника в Оклахомі Тодді Томсена, який 2009 року представив до законодавчого органу штату закон щодо заборони мені викладати в університеті через те, що «мої твердження щодо еволюційної теорії не збігаються із думками більшості мешканців Оклахоми (мене щонайменше сіпає від такої інтерпретації ролі університету)».

162 Він не мав на увазі сингулярність у сенсі, використаному трансгуманістом Реєм Курцвейлом, але вдався до іншого метафоричного розвитку фізичного терміна.

163 Див. у Крістофера Гітченса в The Missionary Position («Місіонерська позиція») обґрунтування цього негативного судження.

Частина п’ята. Жити справжнім життям

Коли Річард Докінз пише про проблеми суспільства, чи то про етику або освіту, закон чи мову, це немов стрибнути та поплисти в холодному морі — від першого болісного вдиху до пожвавлення і метеликів у животі — бо так добре. У цьому щось є: тут поєднується ясність думок, щастя висловлюватися, глибока зацікавленість питанням та твереза впевненість у тому, що можна знайти розумне пояснення, якщо не завжди рішення, як прокласти добру путь до справжнього життя.

За такої назви розділу трохи химерним видається на початку твір, що згадує у назві давньогрецького мислителя, відомого ідеаліста. Але в цьому вся суть. Ключова ідея тут — «есенціалізм», чи «тиранія переривчастого, категоричного мислення», лежить у фундаментальному непорозумінні в способах мислення про світ. Цей есей його зрікається, і показує, що те, як ми мислимо, як ми користуємося мовою, впливає на те, як ми поглядаємо на речі, аналізуємо та розуміємо речі, що довкола нас відбуваються. Це урок майстерності про співвідношення теоретичної ідеї та практичного досвіду.

Есей цілить у «юристів, що погрожують пальчиком» та вимагають відповідей «так» або «ні» на складні питання ризику, безпеки та вини. У наступному творі — «Поза розумними сумнівами?» — на критику наражається система правосуддя. Тут автор веде допит суддівської практики як судмедексперт, вишколу якого позаздрить більшість адвокатів.

«Та чи можуть вони страждати?» присвячено темі болю та сприйняття його людьми й іншими створіннями. Твір кидає виклик поширеному твердженню «людина — вінець творіння», яке ставить людське існування понад інших тварин і дає підстави сумніватися, чи є якийсь зв’язок між розумовими здібностями та здатністю страждати. «Люблю феєрверки, втім…» порушує тему стресу не в людей і бере до уваги проблему сприйняття домашніми і дикими тваринами — я не кажу про ветеранів — шуму вибухів, які так часто стаються.

Наступний твір «Хто згуртується заради здорового глузду?» написаний із нагоди запрошення на захід Reason Rally — «Гуртування заради здорового глузду» у Вашингтоні, округ Колумбія. Він починається з оспівування досягнень розуму та завершується ще одним закликом озброїтися і захищати його. Якщо цей твір не зіб’є пихи з британських читачів, то наступний, «У славу субтитрів, або За дубляж поб’ю», — має змести будь-яку самовдоволеність з багатьох із нас, хто слухає англійську європейців із поблажливістю. Це не потурання національній ваді: він застосовує наукову уяву для спостереження за справжнім світом та розглядає інші причини, крім ліні чи впливу тривалого імперського минулого, та пропонує дивовижні варіанти виходу з цього.

Стільки проблем треба порушити, стільки перешкод на шляху подолати — не диво, що письменник з інтелектуальною силою та розмахом фантазії, потужно залучений у громадське життя подекуди розчаровується. Останній твір цього розділу дає змогу лише на мить уявити, що сталося б, якби Річард Докінз правив світом. <…>

Дж. С.

У Платонових лабетах164

Скільки людей у Британії живе за межею бідності? Коли я називаю це дурним питанням, питанням, що не заслуговує на відповідь, я не черствий і не байдужий до бідності. Мене непокоїть, що діти голодують, а пенсіонери тремтять від холоду. Моє заперечення — і це лише один із прикладів — щодо самої ідеї безпідставного розмежування безперервної реальності.

Хто вирішує, коли бідність — це вже бідність, щоб визначити опускання нижче за «лінію бідності»? Що нас стримує від пересування лінії чи тим самим зміни даних? Бідність та заможність — безперервно розподілені якості, які можна виміряти, скажімо, доходом за тиждень. Чому відкидати більшу частину інформації розділенням на дві категорії безперервної перемінної: вище та нижче за «лінію»? Скільки із нас перебуває за межею тупості? Скільки бігунів долають межу швидкості? Скільки студентів Оксфорду мають менше, ніж «відмінно»?

Так, ми в університетах теж цим займаємося. Перевірка успішності, як і більшість вимірювань людських досягнень, — це безперервна перемінна із дзвоноподібною кривою розподілу. Хоча британські університети наполягають на відомостях, де лише невелика частина має «відмінно», а багато мають «добре» (нині цю оцінку поділяють на дві категорії) і трохи мають «задовільно». Здається, це мало б сенс, якби розподіл мав три або чотири піки із глибокими перевалами між ними, але такого немає. Будь-хто, хто колись складав іспит, знає, що одна оцінка відділена від нижчої дрібницею, і така сама дрібниця відділяє цю оцінку від вищої. Сам лише цей факт демонструє глибоку несправедливість системи, що класифікує на окремі категорії дискретно.

Екзаменатори завдають собі клопоту для кожного зашифрованого іспиту обчислювати оцінки, можливо, за шкалою до 100 балів. Деякі екзаменатори двічі чи тричі перевіряють роботи зі спірними моментами в нюансах, чи заслуговує робота оцінки 55 або 52. Оцінки скрупульозно додаються, вирівнюються, трансформуються, округлюються та виставляються. З’являються фінальні оцінки та відомість, інформативні настільки, наскільки це до снаги екзаменаторам. Але що сталося з усім тим скарбом інформації? Більшу його частину викинули, безжально та без огляду на старанність і методику, до яких вдалися, аби оцінки поставити. Студентів розбили на три окремі категорії — і це все, що вийшло за стіни професорської.

Математики із Кембриджу, як можна було б очікувати, обігрують безперервність і показують рейтинг. Стає неформально відомо, що Джейкоб Броновскі свого часу став першим студентом, Бертран Рассел був сьомий у свій рік тощо. В інших університетах також можуть бути такі свідчення, як-от «Вона не лише отримала відмінно. Я із певністю можу сказати, що вона посіла третє місце в рейтингу зі 106 студентів університету». Такого роду інформація справді важлива в рекомендаційному листі. І саме її безглуздо викидають в офіційній відомості.

Можливо, таке недооцінювання інформації — неминуче та необхідне зло. Не хочу багато про це говорити. Більш суттєвим є те, що деякі освітяни, наважуся сказати, що з ненаукових дисциплін, дурять самі себе вірою в платонівський ідеал чогось на кшталт «мислення відмінника» чи «альфа-мислення»: якісно окремої категорії, такої ж окремішньої, як жіноче і чоловіче, вівці та барани. Це екстремальна форма того, що я називаю категоричним мисленням. Його можна простежити в «есенціалізмі» Платона — одного з найбільш згубних ідеалів за всю історію.

Платон застосував свій притаманно грецький геометричний погляд на речі там, де йому не місце. Для Платона коло чи прямокутний трикутник були ідеальними формами, які можна визначити математично, але ніколи не досягти на практиці. Коло на піску — це недосконале наближення до ідеального платонівського кола в якомусь абстрактному просторі. Це справедливо і для інших геометричних форм. Але есенціалізм застосували до живих істот, і Ернст Майр закидав цьому пізнє відкриття еволюції людством — аж у XIX столітті. Якщо ви вважаєте живих кролів із плоті та крові недосконалим наближенням до ідеального платонівського кроля, то вам не спаде на думку, що ті кролі могли б розвинутися з пращура некроля і можуть розвинутися в нащадка некроля. Якщо ви так гадаєте, слідом за словниковим означенням есенціалізму, що сутність кролячості передує існуванню кролів (хоч би що воно означало, це саме по собі безглуздя), еволюція не буде тою ідеєю, що виникне у вашій голові, і ви можете пручатися, якщо хтось таку ідею запропонує.

У правових питаннях, скажімо, визначення того, хто може голосувати на виборах, нам слід провести межу між дорослими та недорослими. Ми можемо сперечатися щодо конкурентних переваг вісімнадцяти, чи двадцяти одного, чи шістнадцяти років, але кожен згоден, що має бути межа, і межею має бути день народження. Хтось заперечуватиме, що деякі п’ятнадцятирічні краще розбираються в кандидатурах, ніж деякі сорокарічні. Але ми відштовхуємося від іспиту на права як еквівалента виборчого віку і приймаємо віковий ценз як необхідне зло. Та, можливо, є інші приклади, де ми погодимось на подібне з меншою охотою. Чи є випадки, коли тиранія категоричного мислення справді шкодить: випадки, проти яких ми мусимо повстати? Так.

Есенціалізм демонізує моральні суперечливості, як-от аборти чи евтаназія. З якого моменту жертва катастрофи з мертвим мозком визначається як «мертва»? З якого моменту розвитку ембріон стає «особистістю»? Лише мозок, уражений есенціалізмом, ставитиме такі питання. Ембріон поступово розвивається з одноклітинної зиготи в новонароджене немовля, і немає єдиного моменту, коли набувається «особистість». Світ ділиться на тих, хто приймає правду, і тих, хто волає: «Але на певному етапі зародок стає людиною!». Ні, його справді немає, це не більше, ніж є момент, коли людина середнього віку стає старою. Буде краще — втім не ідеально — сказати, що ембріон проходить крізь стадії існування людини на чверть, на половину, на три чверті… Хід думок есенціаліста відкине такі слова та звинуватить мене в усіх жахіттях спростування сутності людяності.

Це ті, хто не може відрізнити ембріон на стадії шістнадцяти клітин від немовляти. Вони називають аборт вбивством, і вважають справедливим вчинити справжнє вбивство лікаря, який мислить і відчуває, розумної дорослої людини, за якою побиватиметься любляча родина. Категоричне мислення сліпе до проміжних форм. Ембріон — або людина, або ні. Усе — або-або, так чи ні, чорне чи біле. Але реальність не така.

Із міркувань правової чіткості та зрозумілості, як вісімнадцятиріччя вважається моментом набуття виборчого права, так слід провести і межу в певний довільний момент ембріонального розвитку, після якого слід заборонити аборти. Але особистість не починає існування одномоментно: вона поступово визріває впродовж дитинства і після нього.

Для категоричного мислення це або особистість, або ні. Категоричне мислення не може вхопити ідею половини людини, чи трьох чвертей людини. Деякі абсолютисти йдуть аж до зачаття як до моменту початку існування людини — тоді вселяється безсмертна душа — тож аборт — це вбивство за визначенням. Католицька доктрина віри «Дар життя» (Donum Vitae) стверджує:

З моменту запліднення яйцеклітини починається нове життя, яке не є ні життям матері, ні батька, а тільки нової людини з її власним розвитком. Воно ніколи не стало б людським життям, якби таким не було від початку. Сучасна наука генетика ясно підтверджує все те, що завжди було очевидним, незалежно від дискусій про момент одушевлення. Вона вказала на те, що вже з першої миті закладено, якою буде ця жива істота: людиною, індивідом, з усіма притаманними йому ознаками, які вже до кінця визначені. Вже від моменту запліднення розпочинається біг життя кожної людини <…>165,166.

Так потішно дражнити подібних абсолютистів — показувати їм пару ідентичних близнюків (вони розділяються після запліднення, звісно) та питати, який із близнюків отримав душу, а який — нелюдина, зомбі. Дитячі дражнилки? Може. Але вони влучають у ціль, бо віра, яку вони руйнують, — як у малих дітей. І невігласька.

«Воно ніколи не стало б людським життям, якби таким не було від початку». Справді? Ви серйозно? Ніщо не може чимось стати, якщо воно вже таким не є? Жолудь і дуб? Чи ураган — це ледь відчутний легіт, з якого він починається? Ви застосуєте свою доктрину і до еволюції? Ви гадаєте, що колись в еволюції був момент, коли нелюдина народила людину?

Палеонтологи запекло сперечаються, чи є певна скам’янілість, скажімо, Australopithecus чи Homo. Але кожен еволюціоніст знає, що існували особини, що були проміжними формами. Це дурня есенціалістів — наполягати на тому, щоб запхати квадратне у круглу дірку, прилаштувати свою скам’янілість у той чи інший рід. Ніколи не було матері Australopithecus, яка народила дитину Homo, бо всі діти належать до того самого роду, що і їхні матері. Уся система класифікації видів орієнтується на проміжок часу, такий, як теперішній, де всі предки були зручно приховані від нашої уваги.

Якби якимось дивом кожен предок зберігся у скам’янілостях, класифікація була б неможлива167. Креаціоністи помиляються, коли залюбки наводять приклади «білих плям», щоб загнати еволюціоністів у глухий кут, але прогалини — це дарунок долі для таксономістів, які — небезпідставно — хочуть дати всім видам окремі назви. Сперечатися щодо того, чи можна скам’янілість вважати «справжнім» Australopithecus чи Homo, це як сперечатися, чи Джорджа можна вважати високим. Він на зріст 178 см, що ще вам слід знати?

Якби машина часу могла перенести нас до нашого прадіда 200-мільйонної давнини, ви з’їли б його з соусом тартар і скибкою лимону. Він був рибою. Втім ви поєднані з ним непорушним ланцюгом пращурів, кожен із яких належав тому самому родові, що і його батьки і діти.

«Я танцювала із чоловіком, який танцював з дівчиною, що танцювала із принцем Вельським», — співають у старій пісні. У мене може бути жінка, яка могла мати чоловіка, що міг мати жінку, яка… після істотної кількості кроків… могла спарюватися із рибою-пращуром і дати фертильне потомство. Повернімося до нашої машини часу знову — ви не змогли б спаритися із Australopithecus (принаймні це не дало би фертильних нащадків), але вас із ним поєднує непорушний ланцюг проміжних форм, що впродовж усього часу могли схрещуватися із сусідніми ланками ланцюга. І ланцюг іде зворотним шляхом непорушно до тої риби девонського періоду і поза нього. Якби не вимирання проміжних форм, що поєднують людину та спільних зі свинями пращурів (вони були схожі на землерийок та існували вісімдесят п’ять мільйонів років тому в затінку динозаврів), і якби не вимирання проміжних форм, що поєднують того пращура і сучасних свиней, не було б чіткого розмежування між Homo sapiens та вепром (Sus scrofa). Ви могли б схреститися із І, який міг схреститися з Y, що могла схреститися із (… кілька тисяч проміжних форм) та мати фертильних нащадків із кабанчиком.

Лише переривчасте, категоричне мислення наполягає на чіткому розмежуванні видів на нащадків, що їх породили. Еволюційні зміни поступові: тут ніколи немає меж між видами та їхніми еволюційними попередниками168.

У деяких випадках проміжні форми не вимерли, і тоді категоричне мислення натикається на сувору реальність. Мартин сріблястий (Larus argentatus) та менші за розміром чорнокрилі мартини (Larus fuscus) не схрещуються, коли селяться в одних колоніях на заході Європи. Це визначає їх як справді окремі види. Але якщо ви будете рухатися в Північній півкулі на захід, досліджуючи мартинів, то з наближенням до Північного полюса побачите різницю кольору від світло-сірого в сріблястого мартина до темнішого, а повертаючись у Західну Європу, спостерігатимете, як мартини «стають» чорнокрилими. Навіть більше, сусідні популяції схрещуються по всьому кільцю, хоча на його початку і кінці, у Британії, два види, які ми там бачимо, не схрещуються. То це окремі види чи ні? Лише ті, кого мордує категоричне мислення, відчувають, що мусять на це питання відповісти. Якби волею випадку проміжні еволюційні форми не вимерли, до кожного виду від іншого тягнулися б ланцюги, де особини між собою схрещуються, як ті мартини.

Потворна мармиза есенціалізму майорить у расистській термінології. Більшість «афроамериканців» — це змішана раса. Але категоричне мислення в нас настільки вкорінено, що американські офіційні анкети від кожного вимагають обрати ту чи іншу опцію, бо проміжним формам тут не місце. У сучасних Сполучених Штатах кожен зватиметься «афроамериканцем», навіть якщо, скажімо, один із восьми прабатьків був африканського походження.

Колін Павелл та Барак Обама вважаються чорними. У них чорні предки, але є і білі, то чому ми не називаємо їх білими? Є химерна зручність у тому, що означення «чорний» є культурним еквівалентом генетичного домінування. Ґреґор Мендель, батько генетики, схрестив зморшкуватий та гладенький горох, і всі нащадки були гладенькі: гладенька горошина — це домінантна ознака. Коли в білої та чорної людини народжується дитина, то вона проміжного кольору, але її визначають як «чорну»: культурний ярлик передається поколіннями так само, як і домінантний ген, і нікуди не дівається навіть коли, скажімо, лише один із восьми прабатьків був чорний, і на кольорі шкіри це взагалі не позначається. Як свого часу пояснив мені Лайонел Тайґер, є расистська «метафора забруднення» — «доторк пензля зі смолою», тобто «присутність африканської чи індійської крові». Нашій мові бракує еквівалентного «доторку пензля із білилами», і вона непристосована до того, щоб мати справу із безперервністю проміжних форм. Так само, як люди опиняються перед чи за межею бідності, так і ми класифікуємо людей на «чорних», навіть коли вони посередині. Коли офіційна анкета вимагає від нас обрати «расу» чи «етнічне походження», я раджу все перекреслити і написати «людина».

На президентських виборах у США кожен штат, за винятками Мейну та Небраски, має в результаті обрати демократа чи республіканця, неважливо, наскільки рівномірно поділені голоси в тому штаті. Кожен штат посилає до Виборчої колегії делегатів, число яких пропорційне населенню штату. І на тому добре. Але категоричне мислення дає настанову, що всі делегати штату мають проголосувати однаково. Система «все або нічого» проявила свою абсурдність на виборах 2000 року, коли у Флориді не було переможця. Аль Гор та Джордж Буш отримали однакову кількість голосів, і невеличка різниця лежала в межах похибки. Флорида послала двадцять п’ять делегатів до Виборчої колегії169. У Вищого суду запитали, який із кандидатів має отримати двадцять п’ять голосів (а отже, посаду президента). Оскільки переможця немає, то, може, варто віддати тринадцять голосів одному кандидату і дванадцять — іншому. Неважливо, Гор чи Буш отримають тринадцять голосів: Гор так чи інак стане президентом. Справді, Гор міг віддати Бушу двадцять два із двадцяти п’яти голосів і однаково виграти вибори. Я не кажу, що Вищий суд мав справді розділити голоси делегатів від Флориди. Вони мали слідувати правилам, хоч яким ідіотським. Я сказав би, що з огляду на прикре конституційне правило, що двадцять п’ять голосів мають піти разом, єдиним партійним блоком, природна справедливість мала б змусити суд віддати голоси тому кандидату, який виграв, якби голоси поділили, а саме Гору.

Але я веду не про це. Моя теза, що ідея Виборчої колегії — «все або нічого», — згідно з якою в кожного штату є невидимий блок виборців, чи то республіканців, чи то демократів, хоч як наближений до результатів голосування, — це геть недемократичний прояв тиранії категоричного мислення. Чому так важко прийняти, що є проміжні варіанти, як це роблять Мейн та Небраска? Більшість штатів не «червоні» та «сині», а «рябі»170.

Уряди, суди та громадськість загалом закликають науковців давати визначені, абсолютні відповіді «так» або «ні» на важливі питання, наприклад, що містять високі ризики. Чи стосується це нових ліків, нового пестициду, нової електростанції чи нового літака, від наукового «експерта» вимагають запевнянь, що це безпечно. Кажіть! «Так» чи «ні»? Науковець марно тужиться пояснити, що безпека та ризик не абсолютні. Щось безпечніше за інше, і ніщо не ідеально безпечно. Є рухома шкала проміжних форм та ймовірностей, а не бронебійна категоричність безпечного та небезпечного. Це вже інша історія, а я вичерпав свій обсяг.

Але я сподіваюся, що сказав достатньо багато для висновку: весь попит на вичерпні відповіді «так» або «ні», які так полюбляють журналісти, політики та юристи, що нас застерігають, мов дітей, — це лише ще один безпідставний прояв тиранії, тиранії категоричного мислення, Платонових лабетів.

164 Мене запросили гостьовим редактором у New Statesman для різдвяного випуску 2011 року. Ця стаття переважно походить із The tyranny of the discontinuous mind («Тиранія категоричного мислення»), мого есею для того випуску, а також містить частини розділу «Есенціалізм» зі збірки за редакцією Джона Брокмана This Idea Must Die: scientific theories that are blocking progress («Ця ідея має померти: наукові теорії, що блокують прогрес»).

165 Наведу безсмертні слова героя Монті Пайтон, Майкла Паліна: «Ти католик, відколи прийшов тато».

166 Пер. Наталії Карфут та Ірини Ленишин. — Прим. пер.

167 Пересуватися було б теж важко – ми би чіплялися об скам’янілості на кожному кроці.

168 Є винятки, особливо серед рослин, коли нові види, визначені за критерієм неможливості схрещування, виникають за одне покоління.

169 Це було 2000 року. Вона варіює з року в рік.

170 Якщо коли-небудь скасують Виборчу колегію, то варто вдатися до конституційних правок, а це складно. Це потребує більшості у дві третини в обох палатах конгресу, і має бути ратифіковано трьома чвертями законодавчих органів штатів. Найгірше в усьому – це поступова реформа штату за штатом, за прикладом Небраски та Мейну, та встановлення пропорційної Виборчої колегії. Ідеалістичним, та, либонь, нездійсненним варіантом було б відтворення справжньої Виборчої колегії, як її і було задумано. Це буде схоже на Колегію кардиналів, яка обирає нового папу, за винятком того, що членів Виборчої колегії обиратимуть, а не призначатимуть: група поважних громадян, обраних виборцями, збереться і визначить (мабуть, багато) кандидатів на пост президента: врахує рекомендації, прочитає їхні статті, проведе інтерв’ю, здійснить перевірку безпечності та здоров’я, і зрештою проголосує та оголосить світові свій вибір димом: habemus praesidem, маємо президента. Десь так Виборча колегія насправді й започаткувалась. Гниття почалося, відколи делегати до колегії стали не більше ніж кількостями, що мають підтримати певних кандидатів у президенти. На жаль, моя версія можливо недієздатна лише тому, що вразлива до корупції, і знову обернеться визначеністю вибору наперед.

«Поза розумними сумнівами»?171

На судовому процесі — скажімо, справі про вбивство — присяжні мають вирішити, поза розумними сумнівами, чи винувата людина, чи ні. У кількох юрисдикціях, у тому числі у тридцяти чотирьох штатах США, визнання провини може закінчитися стратою. Описано низку випадків, коли докази, недоступні під час процесу, з’являлися згодом, зокрема ДНК-аналіз, тому старий вердикт переглядали та змінювали, і подекуди — із посмертними вибаченнями.

У залі засідань у повітрі повисає драматична непевність, коли суд вертається для проголошення вироку. Усі, включно з юристами з обох боків та суддею, затамувавши дихання, чекають, що ж вимовить голова колегії присяжних: «винуватий» чи «невинуватий». Утім якщо фраза «поза розумними сумнівами» означає, що означає, то в жодної людини, що прослухала весь процес, не має бути сумнівів, який має бути вирок. До них належить і суддя, який, тільки-но присяжні надали вирок, готовий видати ордер або відпустити виправданого.

Та все ж, поки присяжні не повернуться, достатньо «розумних сумнівів» у голові того ж судді, щоб він сидів на голках в очікуванні на вирок.

Ви не можете робити й те, і те. Або вирок поза розумними сумнівами, і тоді не має бути напруження, поки присяжні вийшли. Або є справжня залізна непевність, і тоді не можна стверджувати, що факти доведено «поза розумними сумнівами».

Американські прогнози погоди розповідають про ймовірності, а не певність: «Імовірність дощу — вісімдесят відсотків». Присяжним так не можна, але саме цього мені хотілося, коли я був одним із них. «Який ваш вирок: винуватий чи невинуватий?» «Імовірність провини сімдесят п’ять відсотків, ваша честь». Це буде прокляттям нашим суддям і юристам. Не мусить бути відтінків сірого: система наполягає на певності: так або ні, винуватий чи невинуватий. Суддя навіть може відмовитися прийняти неодностайний вирок присяжних і відправити їх назад на нараду, поки вони не спроможуться досягнути одностайності. Як це — «поза розумними сумнівами»?

До наукових експериментів слід ставитися серйозно, вони мають бути відтворювані. Не кожен експеримент повторюють — якби весь світ і час належали нам172,173, — але, діставши неоднозначні результати, варто перевірити, інакше їм важко довіряти. Ось чому всі фізики чекали повторення експерименту, перш ніж повірити заяві, що нейтрино можуть рухатися швидше за світло, — і справді, твердження згодом відкинули.

Чи не треба ставитися до рішення когось стратити чи довічно ув’язнити достатньо серйозно та надати йому гарантій повторенням експерименту? Я не кажу про повторний процес чи апеляцію, хоча вони бажані, і так трапляється, коли з’являються нові докази та є непевність. Але уявіть, коли б на кожному процесі було дві групи присяжних, які сидять в одній залі засідань, але їм заборонено спілкуватися. Як ви гадаєте, чи завжди їхні вироки будуть однакові? Чи хтось припускав, що другий склад присяжних скоріше за все виправдає О. Дж. Сімпсона? Я гадаю, якщо повторити експеримент із двома складами присяжних, то частота згоди обох груп щодо вердикту буде трохи вища за 50 %. Але все, що менше за 100 %, змушує поцікавитися, чи достатньо цього «поза розумними сумнівами», щоб відправити людину на електричний стілець? Та хто може бути певним у стовідсотковому збігу в рішенні двох груп присяжних?

Чи достатньо дванадцяти присяжних? Чи не схоже це на дванадцять повторень експерименту? Ні, бо дванадцять присяжних залежать одне від одного, коли вони зачинені в одній кімнаті.

Той, хто колись був присяжним (а я був тричі), знає, як авторитарні та чіткі промовці змітають решту. «Дванадцять розлючених чоловіків» — це, безсумнівно, гіпербола і вигадка, але принцип той самий. Другий склад присяжних без героя Генрі Фонди визнав би хлопчика винуватим. Чи смертельний вирок має залежати від щасливого випадку підбору до складу присяжних непересічно проникливої чи переконливої людини?

Я не пропоную запровадити на практиці систему із двома складами присяжних. Я підозрюю, що дві незалежні групи із шести осіб дадуть справедливіший вирок, ніж єдина група із дванадцяти осіб, але що ви робитимете в тих численних (я підозрюю) випадках, коли дві групи присяжних не дійдуть згоди? Чи система подвійних присяжних схилить у бік захисту? Я не можу запропонувати добре продуману альтернативу нинішній системі з присяжними, але гадаю, що вона жахлива.

Я підозрюю, що судді, яким заборонено одне з одним спілкуватися, матимуть більші шанси дати однакові вироки, і він навіть може прагнути 100 %. Щоправда, я відкритий до заперечення, що судді, скоріше за все, походитимуть з одного класу суспільства, будуть одного віку, тож можуть мати спільні упередження.

Я веду мову про самий мінімум, коли нам слід визнати, що «поза розумними сумнівами» — це ніяка і порожня фраза. Якщо ви відстоюєте систему з одним складом присяжних, яка виголошує вирок «поза розумними сумнівами», ви віддані переконанню, подобається воно вам чи ні, що у двох складів присяжних завжди вирок буде один. І коли ви так кажете, чи хтось присягнеться, що збіг буде стовідсотковим?

Присягнутися означає сказати, що немає чого лишатися в суді, аби почути вирок, бо він очевидний кожному, хто прослухав процес, разом із суддею та юристами обох сторін. Нема непевності. Нема сидіння на голках.

На ділі вибору може не бути, але не варто кривити душею. Наші справи в судах — це наруга над висловом «поза розумними сумнівами».

171 Я не знаюся на праві, що, безсумнівно, очевидно тим, хто знається. Але тричі я був присяжним, і нам казали, що доказ вини має бути встановлено «поза розумними сумнівами». Науковцеві є що сказати про вислів «розумні сумніви». Про що я й написав у New Statesman 23 січня 2012-го.

172 Контекст Ендрю Марвела був інший, але його прикрощі тут доречні.

173 Наводиться перший рядок із вірша Е. Марвела «Моїй сором’язливій коханці», у якому йдеться про те, що він нескінченно довго до неї залицявся б і чекав на згоду, але життя коротке. — Прим. пер.

Та чи можуть вони страждати?174

Відома фраза видатного етика Джеремі Бентама, засновника утилітаризму: «Питання не в тому, “Чи вони мислять?” чи “Чи можуть вони розмовляти?”, але радше “Чи вони страждають?”». Більшість людей розуміє, про що йде мова, але вони передусім переймаються людським болем, бо їм, бачте, очевидно: що більший інтелект, то більша здатність страждати. Рослини не можуть думати, і треба бути диваком, щоб вірити в їхні страждання. Схоже, те саме справедливо і для земляних черв’яків. А як щодо корів?

Чи собак? Мені здається, геть неможливо повірити в те, що Рене Декарт, наче не страховисько, був настільки екстремальний у філософських поглядах, що спокійненько міг розіпнути на столі живого ссавця і провести розтин. Ви можете припускати, що, з огляду на його філософські пояснення, він міг сумніватися в користі цього для тварини. Та він продовжував тривалу традицію вівісекції, що йшла від Галена та Везалія, і за ними слідував Вільям Гарві та багато інших.

Як він міг це витримати: прив’язати мотузками тварину, що пручається і кричить, та розрізати її живе серце? Можливо, вони всі вірили в те, що згодом висловив Декарт: що всі тварини, окрім людини, не мають душі і не відчувають болю.

Більшість із нас нині вважає, що собаки та інші тварини, окрім людей, можуть відчувати біль, і жоден поважний науковець не наслідуватиме жахливих експериментів Декарта і Гарві та не різатиме живого ссавця без наркозу. Британські закони, поруч з іншими, суворо карають за таке (хоча безхребетні не так добре захищені, навіть восьминоги з їхнім великим мозком). Утім більшість із нас, здається, беззаперечно впевнена, що здатність відчувати біль напряму залежить від розумових здібностей — здатності мислити, міркувати, рефлексувати тощо. Моя нинішня мета — піддати це твердження сумнівам. Я не бачу підстав для такого прямого зв’язку. Відчуття болю первинне, таке, як і сприйняття кольорів чи звуків. Це відчуття, для якого не потрібен інтелектуальний досвід. Для науки почуття не важать, але принаймні чи не маємо ми засумніватися в цьому на користь тварин?

Без занурення в пізнавальну літературу про страждання тварин (подивіться, наприклад, чудову книжку Маріан Стемп-Докінз із такою назвою та її наступну Why Animals Matter ), я можу побачити дарвіністську причину зворотного зв’язку між інтелектом та чутливості до болю. Я наближаюся до цього, коли питаю, навіщо біль, з погляду Дарвіна. Це попередження, щоби знову не заподіяти шкоди тілу. Не забий ногу знову, не дражни змію, на чіпай шершня, не торкайся гарячого вугілля, хоч як гарно воно мерехтить, обережно — не прикуси язика. У рослин немає нервової системи, здатної навчитися не повторювати дії, які шкодять, саме тому ми без каяття зрізаємо живий салат.

Це цікаве питання, до речі, чого біль такий до біса болісний. Чому би не обладнати мозок чимось на кшталт червоного прапорця, який безболісно застерігатиме: «Не роби так більше»? У книжці The Greatest Show on Earth («Найвеличніше шоу на Землі») я припустив, що мозок може розриватися між двома сильними потребами і буде схильним «протестувати», можливо, із гедоністичних міркувань, проти переслідування найвищих цілей генетичної пристосованості особини, і тоді його слід батогами навернути на належний шлях. Облишмо це і повернімося до мого першочергового сьогоднішнього питання: як ви гадаєте, є позитивна чи негативна залежність між розумовими здібностями та здатністю відчувати біль? Більшість бездумно обере позитивний зв’язок, але чому?

Чи не вірогідно, що розумні види, такі як наш, потребують меншого болю саме тому, що ми здатні швидше вчитися, чи розумом збагнути, що для нас добре і яких шкідливих дій нам слід уникати? Чи це не ймовірно, що нерозумні види потребують значно більшої хвилі болю, щоб утямити урок, що ми здатні вивчити й за меншого впливу?

Принаймні висновую, що в нас немає загальних підстав вважати, що тварини, окрім людини, відчувають біль менш гостро, аніж ми, і в будь-якому разі ми маємо засумніватися на їхню користь. Такі заходи, як таврування худоби, кастрація без анестезії та бої биків, слід вважати моральним відповідником таких само дій у людей.

174 Уперше опубліковано на сторінці www.boingboing.net 2011 року.

Люблю феєрверки, втім…175

У спробі замаху 12 жовтня 1984 року на прем’єрку член Тимчасової Ірландської республіканської армії встановив бомбу в Брайтон-Ґранд-готелі. Замах провалився, але п’ятеро людей загинуло, і багато було поранено. Чи ми прагнемо влаштувати національне свято 12 жовтня і запалити всі феєрверки для відзначення цієї події? І на додачу ми по всій країні палили б опудала злочинця, Патріка Маґі, чи не збільшило б це відразу?

Ніч багать, із феєрверками заради «пам’яті, пам’яті», відзначає спробу масового вбивства 1605 року. Терористичний акт, хоч і не здійснений, досить гидотна річ для святкування, саме тому я навів порівняння із випадком у готелі Брайтон. Але Гая Фокса від нас відокремлюють понад чотири століття: досить багато, щоб відзначати не несмак, а химерність віддалених подій. Тому я намагаюсь не бути буркотуном, крадієм листопадових радощів.

І я люблю салюти. Завжди полюбляв. Вони більше тішать око, ніж вуха — надзвичайні яскраві кольори психоделічно розмальовують небо, осяюють усміхнені обличчя дітей вогниками та вогняними колесами (знову-таки, історична відстань дозволяє нам забути про жахливе походження назви цього виду феєрверків176). Мене не дуже ваблять гучні вибухи, але, ймовірно, дехто полюбляє таке чи не проти, щоб їх виробляли такими гучними. Тож я не заперечую, що салюти, навіть вибухи — то гарна забава, пам’ятаю, тішився ними багато років тому, як був дитиною.

Та хоч я і люблю салюти, але не менше люблю тварин. У тому числі людських тварин, але наразі я веду мову лише про нелюдських. Я люблю наших двох песиків, Тічо і Кубу, лише двох серед мільйонів по всій країні, яких щороку тероризують загрозливі децибели сучасних феєрверків. Я б ще стерпів, якби це було лише п’ятого листопада. Але з роками П’яте листопада поширилося на інші дні177. Здається, багато людей, що купили феєрверки, не можуть дочекатися тієї ночі. Чи їм та ніч настільки до вподоби, що вони не здатні втриматися, щоби не повторювати її щотижня. А в Оксфорді сезон салютів взагалі не обмежений і поширюється на всі вихідні та канікули в університеті.

Якби лише Тічо і Куба, чиї життя мало що означають, я ще б промовчав. Але коли я написав твіт про нелюбов до шуму, мене накрило хвилею відповідей інших власників тварин, котів і коней. Суб’єктивне враження підтверджують наукові дослідження. У ветеринарній літературі описано понад двадцять симптомів стресу в собак через феєрверки. В екстремальних випадках переляк від салютів може навіть призвести до того, що розумні, зазвичай, тварини кусають власників. За оцінками, близько 50 % собак і 60 % котів потерпають від фобії салютів.

Тепер подумайте про диких тварин по всій країні. І худобу, свиней та інших тварин на фермах. Нема чого гадати, що дикі тварини, яких ми не бачимо, менш налякані, ніж домашні тварини біля нас. Радше навпаки, уявіть, що в домашніх улюбленців, таких як Тічо і Куба, є господарі, що можуть їх заспокоїти і захистити. Природне середовище і мирні ночі диких тварин раптом, без попередження, затьмарюються акустичною подобою битв часів Першої світової. Якщо вже про неї вести мову, то серед людей, що зі співчуттям відгукнулися на мій твіт, були ветерани, що потерпають від сучасного еквіваленту контузії Першої світової.

Що слід зробити? Я б не закликав до тотальної заборони феєрверків (як це посилюється певними юрисдикціями, в тому числі в Північній Ірландії під час заворушень178). Зазвичай, пропонують два компроміси. По-перше, феєрверки слід дозволити у певні дні року, такі як Ніч Гая Фокса і Новий рік. Інші особливі випадки: великі вечірки, святкування тощо — можна дозволити за особистими заявами, так само, як і дозволи на гучну музику з певних приводів. Інші компроміси дозволяють феєрверки лише громадським установам, а не добропорядним громадянам на їхніх подвір’ях. Я запропонував би і третій компроміс: дозволити візуально привабливі феєрверки за умови суворого обмеження шуму. Існують тихі феєрверки.

Хоча переважна кількість відповідей свалювали мій твіт, було два аспекти, порушені в коментарях незгодними, до яких слід уважно поставитися. По-перше, чи законодавча заборона не стає на заваді особистим свободам? І, по-друге, чи не має задоволення людей бути пріоритетнішим за почуття «нікчемних тварин»?

На перший погляд, особисті свободи — це переконливо. Декілька користувачів сказали, що дії людей у їхніх власних садибах — їхній приватній власності — то їхня справа, і нічия більше, особливо — не «держави-няньки». Але звук і ударні хвилі від гучного вибуху поширюються далеко за межі чиїхось подвір’їв. Сусіди, яким не до вподоби спалахи і заграви феєрверків, можуть запнути фіранками вікна. Але ніщо не стане на заваді гучним звукам. Звукове забруднення антисоціальне в особливо неприйнятний спосіб, ось чому нам так потрібна комісія зі зменшення шуму.

Як щодо закиду про «нікчемних тварин»? Чи не важливіше людське задоволення, аніж перелякані собаки, коти, коні, корови, кролі, миші, куниці, борсуки та птахи? Презумпція вищості людей над тваринами глибоко в нас засіла. Це складна філософська задача, і тут не місце в неї заглиблюватися. Лише кілька думок.

По-перше, хоча сила розуму та логічного мислення тварин, окрім людей, значно менша, ніж наша, їхня здатність страждати — відчувати біль чи страх — не залежить від логічного мислення чи розуму179. Ейнштейн відчуває біль не більше, ніж Сара Пейлін180. І немає очевидних причин стверджувати, що собака чи борсук можуть страждати і боятися менше, ніж люди.

Щодо феєрверків можна навести протилежний аргумент. Люди розуміють, що таке феєрверки. Людських дитинчат можна заспокоїти словесним поясненням: «Серденько, все гаразд, це лише салют, це забава, немає чого перейматися». Ви не можете так сказати іншим тваринам.

Не будьмо буркотунами. Але феєрверки майже чудові, коли безшумні. І те, що ми нині не беремо до уваги мільйони безсловесних істот, не здатних збагнути, що таке салюти, але цілком здатних перелякатися через них, це неймовірний — хоча зазвичай мимовільний — егоїзм.

Післяслово

Сподіваюся, цей есей не скидається на містечково-британський. Він лише випадково веде про Ніч Гая Фокса. Феєрверки створюють шумове забруднення по всьому світові, часто — з нагоди святкування Дня незалежності США чи таких свят, як індуїстський Дівалі або китайський Новий рік. І по всьому світу тварин не розуміють і лякають.

175 Не-британським читачам слід знати, що Порохова змова 5 листопада 1605 року — так називалася спроба католиків підірвати парламент і протестантського короля Якова І. Ревного католика Гая Фокса заарештували біля діжок із порохом увечері напередодні запланованого вибуху. Щороку 5 листопада по всій Британії розкладають величезні багаття, спалюють на них «парубійка Гая» (опудало із напханого одягу з вусами та у високому капелюсі) та запускають салюти. За тиждень до «Ночі багать» діти традиційно ходять вулицями зі своїми опудалами і випрошують гроші на феєрверки: «Копійчину на парубчину, сер?» (хоча нині за копійчину феєрверка не придбаєш). Більшість дітей із садочка знають віршики, що починаються «Пам’ятаємо про зраду, як на п’яте листопада, порох, зрада і засада». Я не знаю решти, тому пошукав. А далі такі рядки: «Дайте мотузку повісити папу, дрібочку сиру в горлянку запхати, кухля із пивом, щоб його змити, й добряче багаття папу спалити». Ворожість протестантів у цьому віршику знаходить відлуння в теперішніх гаслах Оранжевого ордену Північної Ірландії, але нині замість протестантів та католиків ми використовуємо óбрази лоялістів та націоналістів. Релігію не можна вважати причиною для вбивства. Варіант цієї статті вийшов у Daily Mail перед Ніччю Гая Фокса 4 листопада 2014 року.

176 Catherine Wheel — «Катеринине колесо» — назва виду феєрверків. За легендою, коли святу Катерину Александрійську колесували, вона доторкнулася до колеса, і те розлетілося на маленькі шматочки. — Прим. пер.

177 Мені розповідали, що в Америці так само розрослося Четвертого липня.

178 Бо поліція не може почути різниці між гучними феєрверками і бомбами.

179 Див. аргументи в попередній статті цієї збірки.

180 Сара Пейлін — колишня губернаторка штату Аляска, журналістка, консервативна християнка. — Прим. пер.

Хто згуртується заради здорового глузду?181

Як ми дійшли до такого, що потрібно гуртуватися на захист здорового глузду? Наше розумне життя означає, що воно тримається на доказах і логіці. Докази — це єдиний спосіб здобути істину про реальність. Логіка потрібна для пошуку наслідків, що випливають із доказів. Хто може бути проти такого? О ні, таких людей повно, ось чому нам потрібні збори заради здорового глузду.

Докази — це лише один спосіб дізнатися правду про цей світ. Логіка, здоровий глузд, застосовані у величезній спільній справі, що зветься наука, змушують мене пишатися Homo sapiens. Sapiens дослівно означає «розумна», але ми заслужили це визнання лише коли виповзли із болота примітивних забобонів та віри в надприродне і потрапили в лоно здорового глузду, логіки, науки та істини, збудованої на доказах.

Ми тепер знаємо вік Всесвіту (від 13 до 14 мільярдів років), вік Землі (від 4 до 5 мільярдів років), що ми всі зроблені з атомів, звідки ми походимо (розвинулися із інших видів), чому всі види так добре пристосовані до своїх середовищ (природний добір на рівні ДНК). Нам відомо, чого є день та ніч (Земля обертається, як дзиґа), чому є літо і зима (Земля нахилена), про максимальну швидкість, з якою можна переміщатися (близько мільярда кілометрів за годину). Ми знаємо, що таке Сонце (лише одна із зірок галактики Чумацький Шлях), ми знаємо що таке Чумацький Шлях (одна із мільярдів галактик у Всесвіті). Ми розуміємо, що викликає віспу (вірус, який знищено), малярію (найпростіше, яке ще не знищено, але ми над цим працюємо), сифіліс, туберкульоз, гангрену і холеру (бактерії, і ми знаємо, як їх знищити). Ми збудували літаки, що за лічені години перетинають Атлантику, ракети для безпечної висадки людей на Місяці, і роботів, що мандрують Марсом, і можливо, колись врятуємо планету від метеора, що на нас летить, — так загинули динозаври, як ми припускаємо182. Завдяки базованому на доказовості мисленню ми благословенно вільні від давніх страхів перед чортами і привидами, злими духами і джинами, чарівними закляттями і відьомськими прокляттями. Хто ж тоді гуртуватиметься проти здорового глузду? Наступні тези — надто знайомі.

«Я не вірю освіченим інтелектуалам, обранцям, які знають більше, ніж я. Я би проголосував за когось, як я, а не за того, хто насправді підходить на роль президента»

Що, як не це, стоїть за популярністю Дональда Трампа, Сари Пейлін, Джоржа Буша-молодшого — політиків, які пишаються перед виборцями своїм невіглаством, як чеснотою?183 Ви хочете, щоб пілот тямив в аеронавтиці та навігації. Ви хочете, щоби хірург знав анатомію. Та коли голосуєте за президента великої країни, обираєте того, з ким залюбки випили б, невігласа, який цим ще й пишається, а не людину, що тямить у політиці? Якщо ви з таких виборців, то збори заради здорового глузду не для вас.

«Я хотів би, щоб замість досягнень сучасної науки мої діти вивчали книгу, написану за 800 років до нашої ери невідомо ким, чиї знання і вміння відповідали тому часові. Якщо я не матиму гарантій, що школа захистить їх від науки, діти вчитимуться вдома»

Такі батьки на збори не підуть. У 2008 році на конференції американських популяризаторів науки, що проходила в Атланті, штат Джорджія, один вчитель розповів, що його учні «розплакалися», коли почули, що вивчатимуть еволюцію. Інший викладач описував, як його студенти кричали «Ні!», коли він почав говорити про еволюцію184. Якщо ви з таких студентів, то збори заради здорового глузду — не для вас, хіба що ви позатикаєте вуха, щоб не почути жодного слова правди.

«Коли я бачу щось загадкове, щось незбагненне, я не шукаю відповіді в науці, а висновую, що це надприродне явище, що не має пояснень»

Це дуже прикрий, але зрозумілий перший в історії пошук людством допомоги. Ми переросли це лише кілька століть тому. Багато хто так і не переріс, і якщо ви з них, збори заради здорового глузду вас не зацікавлять.

Уже вчетверте в цьому есеї я кажу щось на кшталт: «Збори заради здорового глузду не для вас». Але дозвольте мені завершити на позитивній ноті. Якщо ви не звикли спиратися на здоровий глузд, чому б вам не спробувати? Відкладіть упередження, сформовані вихованням і звичками, якомога далі й ходіть до нас, хай там що. Якщо ви прийдете готові слухати і сповнені цікавості, ви щось дізнаєтеся, мабуть, розважитеся і, можливо, зміните думку. Ви зрозумієте, що це досвід, який дає свободу та нові відчуття.

Років за сто не буде потреби у зборах заради здорового глузду. Але поки, на жаль, потреба в цьому є і стає дедалі очевиднішою в цей рік виборів185. Приїдьте до Вашингтона і станьте на захист здорового глузду, науки та істини.

181 The Reason Rally — збори заради здорового глузду на Національній алеї у Вашингтоні вперше провели 24 березня 2012 року. Я опублікував оригінальну версію цього есею у Washington Post, щоб заохотити людей до участі. Збори мали великий успіх. Близько 30 тисяч людей стояли під зливою, щоб послухати доповідачів та артистів, науковців і музикантів. За чотири роки спробували повторити такий навпрочуд масовий захід. На жаль, через стан здоров’я я не зміг узяти участь, але опублікував переглянуту версію свого плачу у Washington Post з нагоди зборів на сторінці www.RichardDawkins.net, 31 травня 2016-го, і тут наводжу дану оновлену версію.

182 Див. вступ до цього видання.

183 На референдумі 2016 року видатні політики, що очолювали рух Leave Europe («Полишаємо Європу»), допускали зауваження на кшталт «Гадаю, у цій країні втомилися від експертів» і «Лише один експерт має значення, це ти, виборцю». Ці приклади наводив Майкл Дікон (Telegraph, 10 червня 2016), який сатирично завважив: «Математичні закони потішно встановили, що 2+2=4. Дякую. Спробуйте-но уявити, що 2+2=5, і вас поставлять на місце. Колективне мислення спільноти арифметиків вселяє тривогу. Звичайнісінькі британські школярі, будьмо відверті, втомилися від цієї математичної правильності».

184 Американські вчителі в середніх класах особливо потерпають від незадоволення учнів (віком від 10 до 14 років). На відміну від викладачів наукових дисциплін у вищій школі, більшість із них не має наукових ступенів, тож вони можуть небагато знати про численні свідчення на користь еволюції. Зрозуміло, що вчителі не готові сперечатися, тож часто обмежують викладання еволюції чи навіть узагалі оминають. Коли був заснований мій благодійний фонд, одним із його головних напрямків став Інститут еволюційної науки для вчителів (Teacher Institute for Evolutionary Science, TIES). Він працює для того, щоби вчителі середніх класів впевнено викладали в школі еволюцію. Його очолює Берта Васкес — сама вчителька середніх класів. Їй відомі негаразди колег, і вона тямить в еволюції. Коли я це написав (грудень 2016 року), вона з колегами, волонтерами TIES, провели 27 семінарів для вчителів середніх класів зі штатів Арканзас, Північна Кароліна, Джорджія, Техас, Флорида та Оклахома, і їхня кількість дедалі зростає. Учасники здобувають підтримку і впевненість у надійних знаннях та матеріали для викладання, як-от презентації PowerPoint, підготовлені Бертою і її колегами.

185 Я ще погано усвідомлював, яка це пророча фраза.

У славу субтитрів, або За дубляж поб’ю186

За легендою непевного походження, Вінстон Черчилль у промові до французьких слухачів про те, як він сприймає своє минуле, ненароком викликав сміх, коли сказав: «Quand je regarde mon derrière, je vois qu’il est divisé en deux parties égales»187. Більшість англійців знають французьку достатньо, щоб збагнути, чому це смішно. Які б мови ви не вчили в школі — французьку і німецьку (в моєму випадку, а ще грецьку і латину, які певно що вплинули на те, як я вчив мови сучасні188) — ми можемо трохи читати, але розмовляємо просто ганебно.

Коли я буваю в скандинавських університетах чи Нідерландах, звісно, там усі вільно говорять англійською, насправді, краще за носіїв мови. Те саме майже всюди поза університетами: продавці, офіціанти, таксисти, бармени, випадкові перехожі, у яких я питав дорогу. Ви можете уявити, як турист в Англії звертається до таксиста французькою чи німецькою? У розмові з членом Королівського товариства шанс, що пощастить, не більший. У звичному поясненні щось є. Саме тому, що англійською говорять по всьому світу, нам немає потреби вчити інші мови. Біологи, як я, із підозрою дивляться на «потребу» у вивченні іншої мови. Альтернатива дарвінізму, що давно не викликає довіри, ламаркізм, вважає «потребу» рушійною силою еволюції: предки жирафів потребували діставати листя на верхівках дерев, тож їхні енергійні старання привели до появи якимось чином довгих ший. Але як перевести «потребу» в дію — то інше питання. Пращур жирафів щосили витягував шию вгору, тому кістки і м’язи подовжувалися і … гаразд, ти знаєш, що було далі, мій любий друже189. Істинний же дарвінівський шлях — це, звісно, виживання саме тих жирафів, що можуть задовольнити свою потребу завдяки генетичній схильності.

Можна припустити, що ймовірна кар’єрна потреба в англійській змусить студента вивчати англійську з подвійним старанням. А ті, кому англійська — рідна, свідомо можуть вирішити не обтяжуватися іншими мовами. Ще молодим науковцем я брав уроки, щоб покращити свою німецьку для участі в міжнародних конференціях, та колеги казали: «Ні, не треба так робити. Це їх лише буде заохочувати». Та сумніваюся, що ми всі аж настільки цинічні.

Гадаю, наступне альтернативне пояснення слід розглянути серйозно, бо, на відміну від гіпотези про «потребу», воно надає можливість щось із цим вдіяти. Ми знову відштовхуємося від того, що англійською розмовляють значно більше, ніж будь-якою іншою європейською мовою. Але наступний аргумент інший. Світ атакують англійські, особливо американські, фільми, пісні, телевізійні шоу та мильні опери. На європейців щодня діє англійська, вони вбирають її, як діти рідну мову. Немовля не прагне задовольнити свою «потребу» в спілкуванні. Воно без зусиль вбирає в себе рідну мову, просто тому, що вона є. Навіть дорослі можуть щось вивчити в такий спосіб, хоча ми втрачаємо частину дитячої здатності вбирати мову190. Моя теза про те, що ми, англійці, позбавлені буденного впливу інших мов, окрім нашої. Навіть як ми подорожуємо за кордон, нам не дуже вдається покращити розмовні навички, бо люди, що нам трапляються, охоче говорять англійською.

Теорія «занурення», на відміну від теорії «потреби», пропонує зцілення від нашої мономовної ганьби. Ми можемо поміняти правила телемовлення. Щовечора ми бачимо у новинах іноземних політиків, футбольних тренерів, речників поліції, тенісистів, чи випадкових перехожих на вулицях. Скажімо, нам дозволяють почути за дві секунди французькою чи німецькою. Але потім оригінальний голос стихає і потопає в дубляжі англійською. Технічно це навіть не дубляж, а начитування. Якось я навіть чув репортажі, де героями були видатні промовці, скажімо, генерал де Голль. Це важливо з огляду на тези, перелічені у статті. В історичних промовах ми хочемо почути голос оратора — його інтонації, наголоси, драматичні паузи, навмисні переходи від напористої пристрасті до довірливої тиші. Ми це можемо збагнути, навіть коли не розуміємо слів. Ми не хочемо безвиразності голосу технічного перекладача, навіть коли він чи вона намагаються озвучити виразно. Лоуренс Олів’є чи Річард Бертон, може, й кращі промовці за генерала де Голля, але він — саме той речник, якого ми прагнемо почути. Наскільки він щирий? Чи він має на увазі те, що каже, чи просто грає на публіку? Як слухачі сприймають його промову? А як він — їхню реакцію? І зовсім інше, повертаючись до моїх тез, навіть як говорить не де Голль, а звичайний громадянин на вулиці, нам потрібна нагода чути французьку, іспанську, німецьку — яку завгодно мови, щоб вбирати їх так само, як це щодня роблять європейці з англійською, коли дивляться новини.

Силу «ефекту занурення» показує поширення американських висловів у Британії шляхом наслідування. А манера британської та американської молоді висловлювати твердження як питання походить, либонь, з австралійських мильних опер. Я гадаю, що це той самий процес, вбудований на рівні мови як такої, і саме він впливає на покращення рівня англійської в низці європейських країн.

Щодо кінематографа, країни поділяються на тих, хто дублює, і тих, хто робить субтитри. Німеччина, Іспанія та Італія — країни дубляжу. Припускають, так сталося тому, що перехід від німого кіно до звукового відбувся за диктатур, які наполегливо насаджували рідну мову. Скандинави та нідерландці навпаки використовують субтитри. Мені казали, що німці розрізняють голос «німецького Шона Коннері», скажімо, так само, як ми впізнаємо його власний виразний голос. Справжній дубляж такого роду вимагає високої майстерності та грошей, у тому числі ретельної синхронізації руху губами191.

Є поважні причини дублювати ігрові фільми, хоча я завжди віддаю перевагу субтитрам. Але в будь-якому разі я не кажу про дорогий дубляж ігрових фільмів і серіалів. Я веду мову про щоденні швидкоплинні репортажі новин, коли вибрати слід між двома дешевими можливостями: субтритами — з одного боку, і накладаннями начитаного перекладу поверх оригіналу — з іншого. Я виступаю проти переозвучення, бо не бачу поважних причин для цього.

Смішно заперечувати, що немає часу робити субтитри для випуску новин. Майже всі новини — це не пряма трансляція, а записи, тож для написання субтитрів повно часу. Навіть для прямих трансляцій, навіть із комп’ютерним перекладом, хоч він і не досконалий, швидкість підготовки субтитрів — не проблема. У єдиному більш-менш серйозному запереченні на користь озвучення, яке мені довелося почути, йшлося про те, що сліпі люди не прочитають субтитри. Але глухі люди не почують дубляж, і багато сучасних технологій пропонують доступні рішення для людей з обмеженими можливостями. Я підозрюю, що якщо запитати управлінців телебачення, на чому ґрунтується те правило, не почуєте нічого кращого за «Ми так робили завжди, й ніколи не випадало користуватися субтитрами»192.

І є ті, хто віддає перевагу озвученню, а не субтитрам. Мій «абзац про генерала де Голля» був, сподіваюся, вираженням особистих смаків іншого штибу. Особисті смаки бувають різні, але часто вони врівноважуються. Я хочу зауважити, що суттєві освітні переваги, щодо яких немає сумнівів, мають переважити довільні особисті вподобання. Я сподіваюсь, що перехід до сталого використання субтитрів покращить наші мовні навички й щось зробить, аби втамувати наш всенародний сором.

Післяслово

За кілька місяців після виходу статті я написав ще одну, для Prospect, де розповів про свою спробу покращити німецьку. Я навів причину — трішечки жартома, — що «мені соромно бути англійцем», переважно через ксенофобію, що призвела до «брекзіту», але також і через погані мовні навички моєї нації.

186 Цей есей позбавив мене старого головного болю. Зрештою, моє роздратування вилилося в публікацію в Prospect у серпні 2016-го. Редактори, як у них заведено, дещо скоротили статтю. Тут наводиться повна версія.

187 «Коли я дивлюся на те, що в мене позаду, то бачу дві половини» (фр.). — Прим. пер.

188 Вчора я обідав із дуже освіченим класичним філологом, який мене зацікавив зізнанням, що, хоча він і вільно читає латиною і давньогрецькою, проте не може підтримувати розмову жодною із цих давніх мов: «Я не розумію, коли говорять латиною, оскільки неперервний потік фонем зливає слова, що на папері розділені пробілами». Він додав, що та сама проблема із французькою, і пояснює він її, як і я, тим, що в британських школах викладають сучасні мови так само, як колись викладали латину.

189 Одним з епізодів, вирізаних редакцією Prospect, була моя присвята Кіплінгу. Як я пояснив у есеї «Універсальний дарвінізм», хибна ідея успадкування набутих ознак є основою теорії Ламарка. Я інколи бавився ідеєю написати дарвіністські «Казки просто так», але сумніваюся, що хтось, окрім Кіплінга, може із цим впоратися. Хай вас не вводить в оману те, що деякі біологи вдаються до казочок, щоб принизити дарвіністські пояснення природних явищ. Ті автори наголошують на іншому аспекті пояснень Кіплінга: на їхній ретроспективності. Я ж веду мову про інше, про ламаркізм.

190 Як нам нагадує Стівен Пінкер у книжці The Language Instinct («Мовний інстинкт»), діти є мовними геніями у віці, коли ще не можуть зав’язувати шнурки.

191 Німецькі кіностудії чудово із цим дають раду, що мені відомо завдяки спробам поліпшити свою німецьку: я дивлюся добре відомі мені англійські фільми в німецькому дубляжі, як-от Jeeves und Wooster (серіал «Пригоди Дживза та Вустера») і Das Leben des Brian (фільм комік-групи «Монті Пайтон» «Життя Браяна»).

192 Справді, після тієї публікації я мав нагоду перестріти людину із правління ВВС, значних віку і посади, і він сказав слово в слово те саме. Я безсоромно зробив свій закид. А коли зустрів його за кілька місяців, він запевнив, що взяв це близько до серця і сподівається щось із цим вдіяти. Здається, він гадає, що потрібна якась диво-техніка, щоб швидко робити субтитри. Я сказав, що сумніваюся, бо більшість записів новин на ТБ складається із записаних повторів, і є повно часу, щоби підготувати субтитри.

Якби я правив світом…

Як часто ми ображено бурмотимо щось на кшталт «Якби я панував чи панувала світом, я б…». Втім якщо вам зненацька запропонуть про це написати193, на думку нічого не спаде. Довільні відповіді швидко вичерпуються: заборонити жувальну гумку, бейсболки та бурки, обладнати всі поїзди зарядними пристроями для мобільних. Але такий дріб’язок не вартий редакторської щедрості. Як щодо екстремальних, утопічних, як манна небесна, ідей всеохопного блага, припинення голоду, злочинів, бідності, хвороб і релігії? Надто нереалістично. Тож тут — цілком досяжна, втім вартісна мета: якби я правив світом, я б усі устави замінив, по змозі, гуманними та розумними настановами.

Я пишу це в літаку, щойно пройшовши перевірку з безпеки аеропорту Гітроу. Симпатична молода мати засмучена: їй не дозволити взяти на борт тюбик із бальзамом проти екземи її дочки. Працівник служби безпеки був чемний, але непохитний. Їй не дозволили навіть узяти трохи ліків в іншій, меншій тарі. Я не можу збагнути, що не так із цим підходом, але правила непереборні. Працівник запропонував покликати його начальницю, яка теж була так само чемна, але й вона не вийшла за рамки збірки правил зі спіраллю на корінці194.

Я нічого не міг вдіяти, навіть не допомогла порада почитати в інтернеті, як хімік у дивовижно-кумедних подробицях пояснює, як виготовити на борту за кілька годин справжню бомбу з бінарних інгредієнтів із застосуванням льоду для шампанського, люб’язно принесеного бортпровідниками.

Безглуздість заборони брати на борт більше, ніж мізерні кількості рідин чи мазей, очевидна. Вона починалась як «Погляньте, ми вживаємо рішучих заходів, якомога більше незручних суспільству, щоб лише тупоголові кручкодери195, що крутять нашими життями, почувалися важливими та їм було чим зайнятися».

Те саме із роззуванням — це ще один перл від посадовців-ловкачів та любителів робити мертвому припарки, через яких Бен Ладен переможно хихотить у бороду. Але дозвольте мені перейти до головного принципу. Устави створені на основі людських суджень. Часто ці судження погані, але в будь-якому разі їх зробили люди, які либонь не мудріші чи більш тямущі, аніж ті, хто згодом має втілювати ті судження в життя.

Жодна притомна людина, що була свідком тої сцени в аеропорту, серйозно не боялася, що та жінка збирається себе підірвати в літаку. Сам факт того, що з нею були діти, дає ключ для розуміння. До того ж на її користь свідчило відкрите обличчя, непокрита голова, відсутність Корану, килимка для намазу чи довгої чорної бороди, та, нарешті, безглузда думка, що її мазь через мільйон років може чарівним чином перетворитися на легкозаймисту — і звісно не завдяки старанням у вбиральні на борту. Працівник служби безпеки та його начальниця були людьми, і очевидно що старалися як могли, але вони були безсилі, бо скуті уставом. Це просто річ із паперу і чорнил, які не змиваються, а не людський гнучкий мозок, і вона не здатна розрізняти поняття, співчувати чи бути гуманною.

Це просто одиничний приклад, і він може здатися тривіальним. Але я певний, що ти, читачу, маєш із півдюжини подібних випадків із власного досвіду196. Поговоріть із лікарем чи медсестрою, і дізнаєтесь про їхнє розчарування через те, що стільки часу вони заповнюють форми й відмічають галочками поля. Хто справді думає, що це — гідне застосування безцінного часу фахівця, часу, який вони могли б витратити на піклування про пацієнтів? Жодна людина, навіть юрист, так не вважатиме. Лише бездумний устав.

Як часто злочинців відпускають через «формальності»? Можливо, службовець, що здійснював арешт, поплутав рядки уставу, коли проголошував офіційну підозру? Рішення, що суттєво вплинуть на життя людини, можуть зробити суддю безпорадним у прояві свободи волі, і він не дійде висновку, який кожна людина в суді, разом зі звинуваченим і його захистом, вважатимуть справедливим.

Це не так просто, звісно. Свобода волі може зазнати тиску, а устави цьому запобігають. Але рівновага зсунулася надто далеко в бік нав’язливого посилання на правила. Завжди мають бути способи застосування розумної свободи волі, яка подолає невблаганну тиранію буквоїдства, але і не дозволить тиску. Якби я правив світом, моїм завданням було б їх знайти197.

193 Видавці журналу Prospect доручили низці авторів надихнутися темою «Якби я панував світом…». Мій текст опублікували в березні 2011 року.

194 Згодом у мене був подібний досвід, коли я намагався пронести на борт маленьку баночку з медом, і це явно що був мед. На жаль, твіт на цю тему розцінили як егоїстичне бурмотіння про мій дорогоцінний мед, як противагу альтруїстичному перейманню через молоду матір, у якої забрали мазь. Насправді, обидва випадки мають спільний знаменник, і він альтруїстичний – той самий, що і есей. Я не їм меду, до речі.

195 Я опікуюся цим словом у сподіванні, що колись його візьмуть до Oxford English Dictionary. Я закарбував його в пам’яті після повісті Тома Шарпа Blott on the Landscape («Ляпка на ландшафті»), яку Малькольм Бредбері блискуче адаптував для ВВС, і участь у постановці взяли Джеральдіна Томас, Девід Суше та Джордж Коль. Один із героїв, Дж. Данджрідж, був утіленням позбавленого почуття гумору бюрократа, що слідував правилам. Щоб розглянули залучення цього слова в Оксфордський словник, новотвір слід використати достатню кількість разів без визначення чи приписування. Моя примітка порушує це правило, але стаття у Prospect – ні, тож я гадаю, це зараховано. Є інше хороше слово, чинодрал, яке значить те саме, але мені до смаку, як звучить «крючкодер».

196 Восьмирічний син моїх знайомих благав батьків дозволити йому взяти участь у забігу на 10 км. Вони відмовили його, пославшись на устав, що він надто маленький. Позаяк він був дуже розчарований, вони дозволили йому стартувати, бо гадали, що він невдовзі почесно зійде з дистанції і хтось із них його підмінить. На забігу він не зійшов із дистанції, і весь час біг із батьком та обігнав маму, яка непогано бігала. Та коли він добіг до фінішу, організатори не дозволили хлопчику його перетнути — він був надто маленький, і його змусили обійти фініш. Може, вони мусили його спинити на старті. Але зробити це з дитиною в момент тріумфу, коли він добіг до фінішу, – що ж, мені знову спадають на думку припарки мертвому.

197 Іншим прикладом посадовців, що діють за уставом, та бачать сміховинність своїх дій, якщо на мить замисляться, є історія про мого дядю Колієра Докінза і турнікет на станції Оксфорд (див. післяслово в панегірику за дядьком Біллом).

Частина шоста. Свята правда природи

Назва цього розділу відлунює коментар у вступі до збірки: «істина природно є чимось майже священним». У тому контексті священна правдивість науки. І тут я використовую вислів для ознаменування низки творів, що оспівують істину, яка виражає дійсність, видимі злети та складності світу природи. Ядро цих двох есеїв — їхнє походження із найбагатших екологічних місць, кінцевої мети паломництва палкого дарвініста, з Ґалапаґоських островів.

Втім ми почнемо не з пляжу в екваторіальних широтах, а з абстракції найвищого рівня — з поняття часу, чому присвячена лекція з нагоди відкриття виставки «Про час». Цей текст й кінцевий есей розділу об’єднує лірична, навіть елегійна рефлективність, яку перериває пристрасне захоплення примхами і дивацтвами світу природи, химерно дивовижні та дивовижно химерні — такі як тихоокеанський черв палоло, що вдається до звичної самоампутації заради спарювання, чи папуга какапо, який, забувши, що не вміє літати, у паніці стрибає з дерева на дерево й падає на землю.

Тема часу продовжується у двох «оповідках» — їхні назви нагадують про розділи новаторської та енциклопедичної праці Річарда The Ancestor’s Tale («Літопис пращура»). Вони були написані під час подорожі на острови 2005 року й насичені захопленням мандрівника розкішною сюрреалістичністю Аркадії. Довкола однойменної центральної дійової особи кожної оповідки — морської та суходільної черепах — розгортаються дискусії про ламану криву мандрівки життя із води на суходіл, і подекуди — знов у воду, упродовж неосяжно розлогого геологічного часу.

Розділ завершується вступом до дивовижної книжки, що оспівує цей крихкий рай і крихкість біорізноманіття всього світу, — перевидання Last Chance to See («Останній шанс побачити») Дуґласа Адамса та Марка Карвардайна. Цей есей — досить меланхолійний, але це навряд чи здивує. Книжка не лише написана як елегія за видами, що щезають і наближаються до межі знищення. Протягом її написання автор, як і чимало людей, досі переживав скорботу через передчасну смерть Дуґласа Адамса — гумориста, гуманіста, оспівувача науки — у віці сорока дев’яти років. Це і гімн усьому живому на цій планеті, і надгробна пісня безцінному людському життю.

Дж. С.

Про час198

Час — це дуже загадкова річ — майже такий невловимий і складний для фіксації, як сама свідомість. Здається, що він плине — «потоком нескінченним», — але що в цьому потоці? Ми відчуваємо, що теперішнє — це лише миттєвість часу, що існує насправді. Минуле — непевна згадка, майбутнє — значна непевність. Фізики бачать не так. У теперішнього у їхніх рівняннях немає особливого стану. Деякі сучасні фізики зайшли так далеко, що описують теперішній час як ілюзію, плід свідомості споглядача.

Для поетів час — не що інше, як ілюзія. Його крилата колісниця мчить десь неподалік, вони марять лишити слід на його піску, вони хочуть, щоб його було більше — стояти і споглядати, запросити його перервати свою мандрівку, хоча б на день. У Приповідках сказано, що зволікання та лінь його краде. Його обчислюють, із малоймовірною точністю, кажуть, згаяного часу і конем не наздоженеш. Археологи відкопують «рожево-червоне місто, старе, як сам час». А бармени нагадують: «Панове, вам уже час». Ми його марнуємо, витрачаємо, заощаджуємо, розкидаємося ним, ми його вбиваємо.

Задовго до годинників і календарів, ми — справді всі ми, тварини та рослини — відмірювали свої життя астрономічними циклами. Цей величезний годинник існував на небі: Земля оберталась довкола своєї осі, довкола Сонця, а довкола Землі обертався Місяць. До речі, напрочуд багато людей гадає, що Земля ближча до Сонця влітку, ніж узимку. Якби так було насправді, в австралійців зима наставала б тоді ж, коли і в нас. Яскравий приклад північнопівкульного шовінізму — це науково-фантастичне оповідання, у якому група космічних мандрівників у далечезній галактиці ностальгійно зітхає: «Тільки уявіть, на Землі знову весна!».

Третій великий годинник на нашому небі — це супутник Місяць, що впливає на живих істот переважно через припливи. Багато морських істот підпорядковують свої життя місячному календареві. Тихоокеанський черв палоло (Palolo viridis чи Eunice viridis) живе в розщелинах коралових рифів. Рано-вранці у певні дні впродовж останньої чверті місяця у жовтні задні сегменти черв’яків одночасно відриваються і спливають поверх води назустріч шаленству спарювання. Ці задні сегменти дивовижні. Вони мають свою пару очей. Те саме стається через двадцять вісім днів, в останню чверть листопадового місяця. Це час настільки передбачуваний, що люди з островів достеменно знають, коли виходити на каное ловити плавучих палоло, що цінуються як делікатеси.

Зверніть увагу, що палоло досягають синхронності не тим, що одночасно реагують на небесний сигнал. Радше, кожен черв незалежно завершує цикли, що відчував упродовж багатьох місячних циклів. Це легко показати в дослідах із використанням штучної тривалості дня, коли таймер вмикає і вимикає освітлення відповідно до тривалості дня в різні пори року.

Більшість тварин і рослин — можливо, всі живі клітини — мають внутрішні годинники, заховані глибоко в їхніх біохімічних процесах. Ці біологічні годинники виявляються в різноманітних фізіологічних та поведінкових ритмах. Їх можна виміряти багатьма способами. Вони поєднані із зовнішнім астрономічним годинником і зазвичай синхронізуються з ним. Але цікава річ — якщо від’єднати біологічний годинник від зовнішнього світу, він однаково йтиме. Це справді внутрішній годинник. Джетлаг — це дискомфорт через зміну часових поясів, який ми відчуваємо, бо наш внутрішній годинник перевстановлює зовнішній Zeitgeber199.

Довгота, звісно, близькоспоріднена із часом. Розумний винахід Джона Гаррісона в перегонах із довготою у XVIII столітті — морський хронометр — став не чим іншим, як годинником, що не втрачав точності навіть на морі. Перелітні птахи також послуговуються внутрішніми годинниками для навігації.

Ось ще чудовий приклад внутрішнього годинника. Відомо, що робочі бджоли мають код, за яким повідомляють інших родичів із вулика про те, де їжа. Цей код — танець із восьми рухів, який вони виконують на вертикальних стільниках усередині вулика. Є прямий рух усередині вісімки, що вказує напрямок до їжі. Оскільки танець виконують на вертикальних стільниках, кут напрямку до їжі в горизонтальній площині, то завжди це можна зрозуміти в один спосіб. Узгодженість полягає в тому, що рух угору стільника у вертикальній площині означає напрямок сонця в площині горизонтальній. Танок із прямим рухом угору вздовж стільника повідомляє інших бджіл, що слід залишити вулик і притьма мчати за сонцем. Танок із прямим рухом із нахилом 30° праворуч відносно вертикальних стінок стільника каже іншим бджолам: облиште вулик і летіть під кутом 30° праворуч відносно сонця.

Ну, то було дивовижно, коли Карл фон Фріш зробив відкриття, багато хто не міг у це повірити. Але це так200. І навіть краще, бо вертає нас до відчуття часу. Із використанням сонця як опорної величини не все добре. Воно рухається. Чи, радше, оскільки Земля обертається, здається, що впродовж дня сонце рухається (зліва направо у Північній півкулі). Як же пораються бджоли?

Фон Фріш під час експерименту не давав бджолам вилетіти з прозорого вулика впродовж кількох годин. Вони й далі танцювали. Він помітив дещо, що було надто гарним, аби бути правдою. Із плином часу, бджоли, танцюючи, поступово змінювали напрям прямого руху свого танцю, і далі повідомляючи правдиву інформацію про напрям до їжі, і компенсували зміну положення сонця. І вони так робили навіть у вулику, коли сонця не було видно. Вони послуговувалися внутрішнім годинником, щоб «знати», як змінюється положення сонця. Якщо ви поміркуєте над цим, то побачите, що прямий рух у танці обертається, як годинникова стрілка звичайного годинника, хоч і вдвічі повільніше, і в протилежному напрямку (у Північній півкулі), як тінь від сонячного годинника. Якби ви були фон Фрішем, чи не померли б від щастя, зробивши таке відкриття?

Навіть після винайдення механічних годинників сонячні годинники залишилися незамінними для підтримки їх синхронізації з великим небесним годинником. Тож відомий вірш Гілара Беллока досить несправедливий:

Я сонячний годинник. Я партачу,

А механічний, бач, виконує задачу.

Менш відомий той факт, що Беллок написав серію віршів про сонячні годинники, деякі гумористичні, деякі серйозні, більш придатні для теми виставки «У боротьбі з часом».

Повільно Тінь повзе: і тільки промине,

Як блискавично швидко Темінь наповзе.

Крадися, Тіне, руш! так старість промовля’.

Тебе я не спиню, ти зробиш це сама.

Таємний плин годин, він як вода тече.

І кожен тебе ранить, останній тебе вб’є.

Я миті бережу, як Сонечко сія’,

Лиш тільки для забави існую в світі я.

Йду задом наперед, вартую цілі статки –

Я сонячний годинник, отак, мої малятка.

Можете згадати цей вірш, коли обійдете експозицію й побачите вишуканого маленького кишенькового сонячного годинника. У нього є вбудований компас, без якого він ні до чого.

Коли я вів мову про великий небесний годинник, я не виходив за межі року, але існування астрономічних годинників із значно довшим періодом можливе. Нашому Сонцю потрібно двісті мільйонів років, щоб завершити обертання довкола центра нашої галактики. Наскільки мені відомо, жоден біологічний процес не підпорядкований космічному годиннику201.

Найдовший ритм часу, що впливав на життя і про який серйозно вели мову, це масове вимирання періодичністю 26 мільйонів років. Про це свідчить статистичний аналіз швидкості вимирання видів за даними викопних решток. Немає сумніву, що масові вимирання трапляються, але останнє з них було пов’язане з ударом комети, сталося 65 мільйонів років тому, коли щезли динозаври. Більш суперечливим є припущення, що такі події стають більш імовірними що 25 мільйонів років202.

Інший можливий довший за рік астрономічний годинник — це одинадцятирічний цикл появи плям на Сонці, що може впливати на певні популяційні цикли арктичних тварин, таких як рисі та американські зайці. Таку закономірність у записах про заготівлю хутра Нudson’s Bay Company спостеріг Чарльз Елтон, видатний оксфордський етолог. Але ця теорія теж доволі суперечлива.

Пане директоре, ви запросили біолога на це відкриття, тож не дивуйтеся, що вас обдарували історіями про бджіл, червів палоло та американських зайців. Ви можете запросити археологів, і нас потішать історіями про дендрохронологію чи радіовуглецевий аналіз. Або палеонтолога, і ми почуємо про датування калій-арґоновим способом на майже неможливу для людського освідомлення моторошну незмірність геологічного часу. Геолог використає одну з метафор, до яких вдаються, щоб ми — хоча все марно — осягнули глибину геологічного часу. Я кваплюся навести вам ту, яку наводжу у своїх книжках, хоча вигадав її не я. Вона така:

Розкиньте широко руки — ось стільки часу складає вся історія еволюції від початку життя — це ваш лівий мізинець — і до теперішнього дня — це кінчик вашого пальця на правій руці. Весь простір, аж до ліктя правої руки, це суто бактеріальне життя. Тваринне життя починається десь біля правого ліктя. А динозаври з’являються на середині вашої правої долоні і щезають біля останнього суглоба пальця. Уся історія Homo sapiens та нашого пращура Homo erectus вміщається в товщину нігтьової пластини. Уся фіксована історія: про Вавилон, про те, що асирійці йшли, як вовки на стадо, про юдейських патріархів, римські легіони, отців церкви, династії фараонів, закони Мідії та Персії, ніколи не змінні, про Трою і греків, Наполеона, Гітлера, гурти Beatles і Spice Girls — вони всі злетять порошинкою з кінчика нігтя.

Якби я був істориком, я б розповів історії про те, як різні народи відчували час. Чи про те, як деякі культури вважають його циклічним, інші — лінійним, і як це впливає на їхнє ставлення до життя. Чи як ісламський календар оснований на місячному циклі, в той час як наш — на циклі річному. Чи як робили годинники до того, як Галілей використав власне серце для відкриття Закону маятника, а інженери вдосконалили спусковий механізм годинників. Я би додав, що в китайців уже на початку Х століття нашої ери були годинники, рух яких запускався водою. Я б відзначив, як по-різному в різну пору року налаштовували водяні годинники в Єгипті, бо єгипетська година визначалася як одна дванадцята періоду від світанку і до заходу сонця — тож година влітку була довша за зимову годину. Річард Ґреґорі, від кого я дізнався про цей факт, обережно відзначив, що «це могло давати єгиптянам геть інакше відчуття часу, ніж у нас…». Був би я фізиком чи знавцем космосу, мої міркування про час були б найдивовижнішими. Я пробував би — і, либонь, зазнав поразки — пояснити, що Великий вибух був не лише початком Всесвіту, але й початком часу як такого. На очевидне питання: «що було до Великого вибуху?» — слід відповісти так, як фізики силкуються нас переконати: це питання неправомірне. Слово «до» застосовується щодо Великого вибуху не краще, ніж поняття «рух на північ», коли перебуваєш на Північному полюсі.

Якби я був фізиком, то спробував би пояснити так: транспортний засіб, що їде зі швидкістю, наближеною до швидкості світла, сповільнює час — так здається поза межами засобу, а не всередині. Якби ви мандрували космосом із такою величезною швидкістю, ви потрапили б на Землю за 500 років не старими. Це не якийсь терапевтичний ефект високошвидкісної подорожі на людське тіло. Це ефект самого часу. На противагу ньютонівській космології, час — не абсолютний.

Деякі фізики навіть готові здійснити справжню подорож у часі — хоча, я гадаю, про це мали би мріяти історики. Мені це здається кумедним, що одним із головних доводів проти цього є елемент парадоксу. А що, як ви вб’єте свою прапрабабусю203! Фантасти із цим поралися так: давали своїм мандрівникам у часі суворі правила поведінки. Мандрівник у часі має присягнутися не втручатися в хід історії. Якось відчувається, що природа має сама зводити огорожі від непевних людських законів і домовленостей.

Був би я фізиком, згадав би про симетрію та асиметрію часу. Наскільки глибока різниця між рухом часу вперед і рухом назад? Наскільки фундаментальна різниця між фільмом, що йде від кінця до початку, чи навпаки? Закони термодинаміки, здається, задають асиметрію. Знаменитий приклад — розлите молоко не зібрати назад, а розбите скло саме себе не склеїть.

Чи біологічна еволюція може дати зворотний хід термодинаміці? Ні, бо закон зростання ентропії стосується тільки закритих систем, а життя — система відкрита, і ним рухає енергія ззовні. В еволюціоністів теж є своя версія питання, чи в часу є напрям. Чи еволюція — це прогрес?

Ну гаразд, можливо, я й не фізик, але біолог-еволюціоніст, і вам краще не заводити мене таким дивовижним питанням.

Одна з речей, що може зробити доповідач із часом, це його вичерпати. Важлива причина зібратися тут — подивитися виставку «Про час». Я мав привілей подивитися її вчора, і можу вам сказати — вона вражає всіма можливими способами. Мені неймовірно приємно оголосити, що виставку відкрито.

Післяслово

Коли я знову прочитав цю промову, я згадав, якими до болю стислими здавалися мої наукові замальовки часу — надто короткі, щоб пояснити все як слід. Моє виправдання: я мав не мучити, а заохотити гостей переміститися до огляду виставки та подумати про час, поки нею насолоджуватимуться.

Є ті, хто скаже, що Музей Ешмола слід назвати Музеєм Традесканта, бо він був заснований як приміщення для колекцій, переважно із природничої історії, Джонами Традескантами, батьком і сином. Колекції Традескантів якимось сумнівним чином потрапили до Еліаса Ешмола (1617–1692), який заповів їх Оксфордському університету, а той і далі їх доповнював. Колекції природничої історії Традескантів передали новозбудованому університетському Музею природничої історії, а Музей Ешмола спеціалізується тепер переважно на мистецтві.

Є ще один аргумент, інший, щоб змінити назву і Природничого музею, бо багато відвідувачів Оксфорду вважають, що він називається Музей Пітта Ріверса. Хоча він відокремлений від основної будівлі, Музей Пітта Ріверса — це геть інший заклад із видатною колекцією антропологічних артефактів, згрупованих не за регіонами, як то повелося, а за функціями: риболовецькі сітки із сітками, флейти із флейтами, годинники з годинниками тощо. Щоб уникнути плутанини з музеєм Пітта Ріверса, пропоную назвати Музей природничої історії Музеєм Гакслі. Якщо буде Музей Традесканта, то це хоч і усуне несправедливість, що сталася в XVII столітті, але й розпочне нове непорозуміння. Музей Гакслі відзначить «перемогу» Т. Г. Гакслі над єпископом Семом Вільберфорсом на великих дебатах, що відбулися в новозбудованому приміщенні музею. Мушу сказати, що в мене змішані почуття щодо цього, бо гадаю, чутки про «перемогу» перебільшені.

198 Оксфордський музей Ашмола – провідний музей мистецьких творів і старожитностей. У 2001 році він підготував виставку «Про час», де продемонстрував годинники та прилади для відмірювання часу з різних епох. Я мав честь бути запрошеним на її відкриття, і це моя промова. Згодом текст опубліковано в Oxford Magazine, 2001.

199 Використання в науковій літературі німецького слова на позначення внутрішнього годинника чи синхронізатора відображає той факт, що більшість класичних праць із теми написано в Німеччині.

200 Дивовижне питання – як це з’явилося в еволюції. Фон Фріш із колегами порівняли танці різноманітних примітивних еквівалентів інших видів бджіл. Деякі танцювали поза гніздами, і сигнал «зліт — рушай» у напрямку до їжі повторювався в горизонтальній площині, і прямо вказував на знайдене джерело їжі. Уявіть, що це рух на кшталт «слідуй за мною», і його повторюють, щоб залучити більше послідовників. Але як це стало танцем уздовж вертикальних стільників, де «вгору» (проти гравітації) у вертикальній площині означає «напрямок сонця» в горизонтальній? Нам дарує розгадку химерний виверт комашиного мозку, і показано це на віддалених один від одного жуках та мурахах. По-перше, наведу певну базову інформацію (це ще не виверт): як я згадував, багато комах послуговуються сонцем як компасом, і летять по прямій лінії, і тримають певний кут відносно сонця. А тепер виверт. Дослідники бачили, що комаха рухається по горизонтальній поверхні й дотримується якомога точнішого кута відносно штучного джерела світла. Тоді вони вимкнули світло, і водночас підняли вгору горизонтальну поверхню. Комаха продовжувала повзти, але змінила свій напрямок так, що кут відносно вертикалі був той самий, що і перед цим – відносно світла. Я називаю це вивертом, бо в природі навряд чи таке станеться. Але здається, що в мозку комахи є певна прошивка, що змогла бути використана в еволюції бджолиного танцю.

201 Насправді, я б дуже здивувався, якби таке існувало.

202 У промові я згадував гіпотетичний астрономічний годинник, щоби просто взяти його до уваги, але я прибрав це зі статті, бо сучасні астрономи переважно на нього не зважають, і немає його безпосередніх доказів. Якщо стисло, є припущення, що Сонце також обертається довкола подвійної зорі Немезиди з періодичністю 26 мільйонів років. Гравітаційний вплив Немезиди, вважають, може впливати на Хмару Оорта та збільшувати ймовірність зіткнення астероїда із Землею.

203 Ви можете вдатися і до менш трагічних вчинків, щоб змінити хід історії й ніколи не народитися. Це зробити завиграшки, враховуючи дуже малу ймовірність запліднення яйцеклітини певним сперматозоїдом.

Оповідка про гігантську черепаху: острови з-поміж островів204

Япишу це на човні серед Ґалапаґоського архіпелагу, найславетніші мешканці якого — однойменні гігантські черепахи і чий найвідоміший відвідувач був гігантом думки — Чарльз Дарвін. Про свою мандрівку на кораблі Її величності «Бігль», задовго до появи головної ідеї «Походження видів», Дарвін написав про Ґалапаґоські острови:

Більшість живих створінь — місцеві, їх більше ніде не знайти. Тут навіть різняться мешканці різних островів, втім, усі очевидно мають стосунок до тих (південно-) американських видів, хоча вони і відділені від континенту відкритим океаном, щось від 800 до 960 км завширшки. Архіпелаг — це маленький світ сам у собі. <…> Якщо ми візьмемо до уваги малий розмір островів, то нас вразить кількість місцевих видів на такій обмеженій площі, <…> і це нас підведе до видатного факту, таїни таїн — як на цій землі з’являються нові істоти.

Вірний своїй додарвінівській освіті молодий Дарвін використовував вислів «місцеві створіння» для позначення того, що ми тепер називаємо «ендемічними видами», — вони розвинулися на островах, і більш ніде їх не знайти. Однак Дарвін уже мав більш ніж кволий ухил до тої великої істини, якою він, у його могутній зрілості, осяяв світ. Він так писав про маленьких птахів, відомих як зяблик Дарвіна:

Коли бачиш ці поступові переходи і різноманіття форм в одній малій, близькоспорідненій групі птахів, справді можна уявити, що вони походять із початкової невеликої кількості пташок на цьому архіпелазі, одного виду, який змінювався в різні способи.

Він міг сказати те саме і про гігантських черепах, бо йому розповів віце-губернатор, пан Лоусон, що:

суходільні черепахи різняться з-поміж різних островів, і він сам може визначити, яка черепаха з якого острова походить. До певного часу я не звертав на це твердження істотної уваги, і вже частково об’єднав колекції з двох островів. Я й гадки не мав, що острови, розташовані за 80 чи 100 км один від одного, утворені достеменно з тих самих скель, на які впливав однаковий клімат, що здіймаються на однаковий рівень, будуть так по-різному населені.

І він міг сказати те саме про ігуан, і морських, і суходільних, і про рослини.

Маючи перевагу дарвіністського передбачення, ми, сучасні постдарвіністи, можемо скласти докупи всю історію. У кожному із цих випадків (і це типово для видоутворення будь-де) острови — головний, хоч і випадковий, складник. Якби не було створеної островами ізоляції, перемішування генів при статевому розмноженні постійно общипувало би паростки розходження видів. Острови — це природні майстерні еволюції. Перешкода для статевого розмноження — це те, що треба, щоб започаткувати розходження генофондів, що і визначає походження видів, «таїну таїн» Дарвіна.

Та острови не мусять бути суходолом, оточеним водою. Ця оповідка про черепаху дає нам два уроки, і це перший. Для гігантської суходільної черепахи, що розмножується на високогір’ях, кожен із п’яти вулканів уздовж найбільшого в архіпелазі острова Ісабела (Албемарл, за Дарвіном, який послуговувався традиційними англійськими назвами) — це залюднений зелений острівець, оточений негостинною пустелею застиглої лави. На більшості Ґалапаґоських островів є по одному вулканові, тож збігаються два види островів. Але великий острів Ісабела — це низка із п’яти вулканів, розділених приблизно такими самими відстанями, як поодинокий вулкан на сусідньому острові Фернандіна, який, певною мірою, міг би бути шостим вулканом Ісабели. Для суходільної черепахи Ісабела — це архіпелаг в архіпелазі.

Обидва рівні ізоляції відіграли свою роль в еволюції гігантських суходільних черепах. Усі ґалапаґоські гігантські черепахи споріднені з певним видом черепах на суходолі — чилійськими, які досі існують, але менші за будь-який із них. У якийсь момент упродовж кількох мільйонів років існування островів одна чи кілька тих суходільних черепах великої землі випадково впали в море, і їх принесло на острови. Як вони могли вижити в такій тривалій і беззаперечно важкій подорожі океаном без їжі чи прісної води? Ну, перші китобої брали тисячі ґалапаґоських гігантських черепах із собою на кораблі як провіант. Щоб м’ясо не псувалося, черепах забивали перед приготуванням. Їх не годували і не поїли, поки вони чекали на забій. Їх просто тримали перевернутими на спину, щоб ті не втекли. Я розповідаю цю історію не для того, щоб ви жахнулися (хоча мушу зізнатися, що мене це жахає), але щоб навести аргумент. Суходільні черепахи можуть виживати тижнями без прісної води та їжі, просто достатньо, щоб їх принесло течією Гумбольдта від Південної Америки до Ґалапаґоських островів. І черепахи мандрують течією.

Коли вони досягли архіпелагу, черепахи зробили те, що робить багато тварин по прибуттю на острів. Вони еволюціонували в значніший вид: це давно відоме явище острівного гігантизму205. Якщо б черепашача історія йшла шляхом ґалапаґоських в’юрків (зябликів Дарвіна), вони б розвинулися в різні види на кожному острові. Тоді, за подальших випадкових переміщень з острова на острів, вони не могли б схрещуватися (це визначення окремих видів) і могли б розвинутися інакше, ніж їхні колеги того самого виду на сусідньому острові206. Про в’юрків можна сказати, що різні види мають несумісну шлюбну поведінку і преференції, що тепер стало генетичною заміною географічній ізоляції на різних островах. Хоча вони географічно перетинаються, вони ізольовані по різних острівцях шлюбної винятковості. Через що розходження тривало. На Ґалапаґоських островах є великий, середній і малий земляний в’юрки, і кожен має особливий раціон. Ці три види спершу розійшлися по різних островах, і згодом опинилися разом, і тепер співіснують як різні види на одних і тих самих островах, ніколи не схрещуються і мають різні особливі насіннєві раціони.

Із черепахами сталося щось подібне207 — на різних островах розвинулись різні форми панцирів. Черепахи на більших островах мають опуклі панцирі. А на менших — увігнуті панцирі з широкими створами довкола голови. Пояснити це можна, здається, тим, що більші острови мають достатньо води для густої рослинності. Суходільні черепахи травоїдні. На менших островах часто недостатньо води, і черепахи мають їсти високі кактуси. Цей схожий на сідло панцир із широкими створами дозволяє витягувати шию, щоб тягнутися до кактусів. Кактуси ж ростуть усе вищими і вищими в цих еволюційних перегонах із черепахами, що їдять високу рослинність. До історії про суходільних черепах варто додати приклад уже згаданих в’юрків: для них вулкани — це острови серед островів. Вони створюють високі, прохолодні, вологі зелені оази, оточені сухими низинними полями, залитими лавою, що, для гігантської черепахи, як негостинна пустеля. На більшості островів є по одному вулкану та одному виду чи підвиду гігантських черепах, а на деяких немає взагалі. На великому острові Ісабела є п’ять значних вулканів, і на кожному з них є власний вид чи підвид черепах. Справді, Ісабела — архіпелаг в архіпелазі. І принцип архіпелагів як колисок еволюції ніколи проявлявся настільки вишукано, як на островах благословенної юності Дарвіна.

204 The Ancestor’s Tale («Літопис пращурів»), яка в другому виданні вийшла у співавторстві з Яном Вонгом, уперше вийшла друком невдовзі перед моєю пам’ятною поїздкою на Ґалапаґоські острови на запрошення Вікторії Ґетті. Лейтмотив книжки — це «проща» в минуле. Оповідки про певних тварин присвячені Чосеру, і в кожної оповідки є загальне біологічне посилання. Жага написати такі «оповідки» вилилася в мій візит на Ґалапаґоси, чия фауна мене так вразила, що на борту я написав ще три оповідки, які згодом вийшли в Guardian. Ця вийшла 19 лютого 2005 року.

205 Це створює плутанину, але острівна карликовість також поширена. Існують карликові слони на кількох островах у Середземному морі, і карликові гомініди, Homo floresiensis, на маленькому індонезійському острові Флорес.

206 Гігантські черепахи є також на острові Альдабра в Індійському океані. І інші моряки, аж до ХІХ століття, знищили їх разом із нелетючим маврикійським дронтом та їхніми родичами на Маврикії та сусідніх островах. Суходільні черепахи Індійського океану проявляють той самий феномен острівного гігантизму, але вони еволюціонували незалежно, в їхньому випадку – із менших за розміром предків, яких принесло з Мадагаскару.

207 Але не було другої стадії возз’єднання після розходження і проживання на одному острові.

Оповідка про морську черепаху: туди й назад (і знову туди?)208

В «Оповідці про гігантську черепаху» я описав, як пращури суходільних черепах, випадково принесені океаном із Південної Америки, помилково населили Ґалапаґоські острови, і згодом на кожному з островів розвинулись види з місцевими особливостями, але всіх їх на всіх островах об’єднував великий розмір. Однак чому ми вважаємо, що колонізаторами були суходільні черепахи? Чи не простіше припустити, що то морські черепахи вилізли на острівні пляжі, залишилися на суходолі та еволюціонували в суходільних черепах? Ні. Нічого подібного не сталося на Ґалапаґосах за кілька мільйонів років їхнього існування.

Втім щось подібне сталося дуже-дуже давно із пращуром усіх суходільних черепах. Але це ми забігаємо наперед, до розв’язки оповідки про морську черепаху. (До речі, англійське слово turtle, морська черепаха, — це докучливий приклад до спостереження Бернарда Шоу, мовляв, Англія і Америка — це дві країни, розділені спільною мовою. Британці послуговуються словом turtle для позначення черепах, що живуть у воді, а tortoise — це суходільна черепаха. Для американців tortoises — це turtles, що живуть на суходолі).

Це чудовий доказ того, що найнещодавнішим предком усіх суходільних черепах, у тому числі мешканців континентальних Америки, Австралії, Африки та Євразії, а також гігантських черепах Ґалапаґосів, Альдабри, Сейшелів та інших океанічних островів, була суходільна черепаха. Більш нещодавні предки — я перефразую Стівена Гокінга — це суходільні черепахи аж до низу209. Різноманітні суходільні черепахи Ґалапаґоських островів, безумовно, походять від південноамериканських суходільних черепах.

Якщо ми повернемося в дуже далеке минуле, то побачимо, що тоді жило в морі — мокрій колисці всього живого. У різні часи еволюційної історії різні групи тварин переміщалися на суходіл, інколи — в найсухіші пустелі, зберігаючи морську воду в крові та рідинах тіла. На додачу до рептилій, птахів, ссавців і комах, що живуть довкола нас, інші групи, що пішли з води, — це скорпіони, равлики, ракоподібні, як-от мокриці, і наземні краби, багатоніжки, павуки та їхні родичі — різноманітні черв’яки. І ми не маємо забувати про рослини, чиє вторгнення на суходіл передувало іншим міграціям, без цього нічого б не сталося.

Це подорож без кінця, не конче в сенсі географічної відстані, але в сенсі зрушень у кожному з аспектів життя, від дихання до розмноження. Серед хребетних є особлива група лопатевих риб, до яких належать сучасні целоканти та дводишні риби, що перейшли до ходіння по землі та розвинули легені для дихання повітрям. Їхні нащадки, рептилії, стали відкладати великі яйця із водонепроникною шкаралупою, щоб утримувати вологу, якої потребують усі зародки хребетних з часів морського життя пращурів. Пізніші нащадки ранніх рептилій — ссавці та птахи — широко використовували суходіл, у тому числі здатність жити в пустелі здійснила в їхньому житті революцію, після чого їхнє існування стало геть несхожим на морське існування предків.

З-поміж широкого спектра пристосувань у наземних створінь, одне здається дико химерним: добра кількість суходільних на всі сто тварин згодом завернула голоблі, покинула свої важко здобуті земні пристосування і знов кинулась у воду. Морські котики та леви, як-от дивовижно ручний ґалапаґоський морський лев, повернулися до води лише частково. Вони показують, якими можуть бути проміжні форми, де крайніми є, наприклад, кити та дюгоні. Кити, в тому числі малі кити, яких ми звемо дельфінами, разом із двоюрідними родичами ламантинами, покинули все пов’язане із наземним життям і знову повернулися до морських звичок своїх далеких пращурів. Їм не треба виходити на берег для розмноження. Втім вони все ще дихають повітрям і не розвинули нічого подібного до зябер їхніх далеких морських втілень.

Інші тварини, що повернулися із суходолу у воду, — це ставкові равлики, водяні павуки, водяні жуки, ґалапаґоські нелетючі баклани, пінгвіни (Ґалапаґоси — це єдине місце у Північній півкулі210, де живуть пінгвіни), морські ігуани (їх немає ніде, крім Ґалапаґосів) та морські черепахи (їх повно у водах довкола).

Ігуани добре пристосовані виживати під час випадкових мандрів океаном на уламках дерев, що добре описано в межах Вест-Індії. Немає сумнівів, що морські ігуани Ґалапаґоських островів ведуть свій шлях від мандрівників із Південної Америки, яких принесло на такій колоді. Найстаршому з Ґалапаґоських островів не більше ніж чотири мільйони років. Оскільки морські ігуани еволюціонували тут, і більш ніде, можна подумати, що це найдавніший час їхнього повернення у воду. Однак історія ще складніша.

Ґалапаґоські острови утворилися один за одним внаслідок зсуву тектонічної плити Наска. Вона насувалася на кілька сантиметрів щороку на вулканічно активну ділянку під Тихим океаном. З рухом плити на схід, час від часу ділянка вибухала і породжувала один за одним острови. Саме тому наймолодші острови на заході, а найстарші — на сході. Але в той час як плита Наска рухалася на схід, під неї підсувалася Південноамериканська плита. Найдальші східні острови щороку на сантиметр поглинало море. Відомо, що хоч найстаршому острову лише чотири мільйони років, на сході принаймні сімнадцять мільйонів років тому рухався і тонув архіпелаг. Зотоплені сьогодні острови могли будь-коли раніше бути притулком для ігуан, що там оселилися та еволюціонували. У них було повно часу, щоб переміститися на інші острови з тих початкових, перш ніж їх поглинули хвилі.

Черепахи повернулися в море ще давніше. З одного боку, вони не настільки повернулися в море, як кити чи дюгоні, бо морські черепахи досі відкладають яйця на березі. Як усі хребетні, що повернулися у воду, вони дихають повітрям, але тут обійшли китів. Деякі морські черепахи видобувають додатковий кисень із води за допомогою пари добре оснащених кровоносними судинами камер ззаду. Одна австралійська річкова черепаха отримує кисень переважно диханням, як без вагань сказали б австралійці, через дупу.

Є докази походження всіх сучасних морських черепах від суходільного пращура, що жив задовго до динозаврів. Дві ключові копалини — Proganochelys quenstedti та Palaeochersis talampayensis — датують раннім періодом динозаврів, вони, здається, близькі до всіх сучасних морських і наземних черепах. Ви можете поцікавитися: як дізнатися, чи були викопні тварини водними чи суходільними, особливо якщо збереглися лише фрагменти. Подекуди це досить очевидно. Іхтіозаври були рептиліями, що жили одночасно з динозаврами і мали луску та обтічні тіла. Ці викопні тварини схожі на дельфінів, і звісно, ті істоти жили у воді, як дельфіни. Із черепах це менш очевидно. Одним із точних способів пошуку відповіді є вимірювання їхніх передніх кінцівок.

Волтер Джойс і Жак Готьє із Єльського університету здійснили три ключових заміри кісток лап і кистей у 71 виду сучасних морських і суходільних черепах. Вони нанесли всі три вимірювання відносно одне одного на ізометричну міліметрівку. Як і очікувалося, усі наземні види черепах утворили щільний кластер із точок у верхній частині трикутника. Усі водні черепахи згрупувалися в нижній частині трикутника. Перекриттів не було, крім випадків, коли брали види, що живуть і у воді, і на суходолі. На трикутній діаграмі добре видно, що ці земноводні види були на півдорозі і від «мокрого» кластера, і від «сухого». Ну гаразд, тоді перейдімо до очевидного: у який кластер потрапляють скам’янілості? Кисті P. quenstedti і P. talampayensis не лишають сумнівів — їхні точки лежать у «сухому» кластері. Обидві скам’янілості належать суходільним черепахам. Вони з тої ери, коли черепахи ще не повернулися у воду.

Тож ви можете думати, що сучасні суходільні черепахи, ймовірно, були на суші весь час відтоді, як вийшли з води, як більшість ссавців після того, як деякі з них повернулися в море. Та схоже, що ні. Якщо ви нарисуєте родовід усіх сучасних морських і суходільних черепах, то більшість із гілок виявляться морськими. Нинішні суходільні черепахи утворюють єдину гілку, що засіла поміж морських. Це означає, що сучасні суходільні черепахи не сиділи постійно на березі з часів P. quenstedti і P. talampayensis. Радше, їхні нащадки були з-поміж тих, хто пішов назад у воду і знову повернувся на суходіл (відносно) нещодавно.

Тож суходільні черепахи зробили виняткове подвійне повернення. Їхні спільні зі ссавцями, рептиліями та птахами далекі предки морські риби, а до того — різноманітні червоподібні створіння, що водилися в морі й так далі аж до первісних бактерій. Згодом їхні предки жили на суходолі й лишалися там багато поколінь. Пізніші предки еволюціонували в мешканців вод і стали морськими черепахами. І нарешті вони знову повернулися на суходіл як черепахи суходільні, деякі з них, хоч і не на Ґалапаґосах, нині живуть у найсухіших пустелях.

Я писав про ДНК як про «генетичну книгу мертвих». З огляду на те, як діє природний добір, ДНК тварини — це текстовий опис обставин, за яких жили предки під час природного добору. Генетична книга мертвих риб описує моря, в яких жили предки. Для нас, людей, і більшості ссавців ранні розділи цієї книги — усі про море, а пізніші — про суходіл. Для китів, дюгонів, морських ігуан, пінгвінів, морських котиків і левів, морських черепах і, що цікаво, черепах суходільних у цій книзі є ще третій розділ про їхнє епічне повернення в далеке минуле, у море. Та для суходільних черепах, і більше ні для кого, либонь, є ще четвертий розділ, присвячений фіналу — хоча чи може він бути? — ще одному виходу на суходіл. Чи якась іще тварина має такий генетичний палімпсест із численними петляннями туди-сюди?

208 Це була друга з моїх оповідок, написаних на борту корабля на Ґалапаґосах і опублікована в Guardian 26 лютого 2005 року.

209 Turtles all the way down — це жартівлиий вислів на позначення регресу в космології. Згідно із міфологічним уявленням, пласку Землю тримають чотири слони, що стоять на черепасі. Але на чому ж вона тримається? На іншій, більшій, а та на ще більшій, і так далі – черепахи аж до низу. — Прим. пер.

210 Під час мого останнього візиту на Ґалапаґоси наш старший провідник, еквадорець, розповів кумедну історію. Попередній гість на кораблі був у захваті від усього, що відбувалося, – від краєвиду, природничої історії, їжі, човна. Він висловив єдину скаргу: ґалапаґоські пінгвіни надто маленькі.

Прощання із гіком-мрійником211

Востаннє я мав нагоду бачити Дуґласа Адамса доповідачем на конференції «Цифрова Біота» в Оксфорді у вересні 1998 року. Як то буває, я уявляв собі останній вечір такої події: невелика конференція однодумців, людей, схожих на Дуґласа Адамса, осілих на простертих від зоології до комп’ютерних технологій неродючих ґрунтах, придатних лише для просунутих юзерів (гіків) — улюблене середовище Дуґласа. Звісно, він там був і порядкував (це я так бачив, хоча його дотепна скромність покепкувала б з таких слів). І коли я дізнався про його смерть, у мене було те саме знайоме відчуття — досить химерне — наче він досі поміж нас, розмовляє про науку і з неповторною науковою дотепністю жартує. Він охоче розповідав нам за обідом про виняткову адаптацію в риби, і сказав, що достатньо двадцяти семи мутацій, щоб вона розвинулася в тріски. Шкода, що не пам’ятаю, що це була за дивовижна адаптація, але це було дуже в дусі Дуґласа — щось десь прочитати, і запам’ятати саме про «двадцять сім мутацій».

Від Кембриджу до Комодо, від гіків до варанів — для мрійника це не відстань, тож, можливо, риба Дуґласа була муловим стрибуном, який перемкнув думки Адамса на кінець розділу про комодського варана. Використання мулових стрибунів та їхніх і наших попередників 350-мільйонної давнини, щоб прив’язати розділ про варана і втішитися через неспокуту провину за те, що не згадав про нещасного козла, — це справжня майстерність. Навіть сердешна курка постає метафорою у трагікомічній ролі тривожної закуски перед основною стравою — закривавленим козлом.

Цей досвід ні з чим не зрівняти — здійснити тривалу мандрівку човном із чотирма живими курми, що зиркають на тебе із глибокою жахливою підозрою, яку нічим не послабити.

Так ніхто не писав із часів П. Ґ. Вудгауза. Чи ось так:

Добропорядний чолов’яга, що скидався на сільського священика, за щось перепрошував.

Чи ось, про те, як носоріг їсть траву:

Мені здалося, що я спостерігаю за екскаватором JCB, що тихенько порається з невеличкими бур’янами <…> Тварина була заввишки понад 180 см у загривку, а спина її спускалася назад, до кремезних м’язистих задніх ніг. Моторошна незмірність кожної її частини породжувала в голові страхітливий магнетизм. Коли носоріг совав ногою, тільки трішки, величезні м’язи легко рухалися під його важкою шкірою, неначе припарковувався Volkswagen <. . .>. Носоріг перемкнув увагу, відвернувся від нас та й помчав геть долиною, неначе спритний юний танк.

Остання фраза — чисто вам Вудгауз, але в Дуґласа була додаткова перевага — наукова площина гумору. Вудгауз ніколи б на таке не спромігся:

Мені здалося, що ми — учасники задачі з фізики про три тіла, що обертаються в гравітаційному полі носорога.

Або це, про філіппінську гарпію:

Напрочуд нежиттєздатний з вигляду зразок летючого обладнання, що радше літатиме на борту літака, ніж гніздитиметься на дереві.

Перший розділ присвячений маренню на тему компанії Twig Technology і досить оригінальний, щоб надихнути науковця на серйозні думки, як-от міркування Дуґласа про те, що носороги покладаються передусім на нюх, а не на зір. Дуґлас не просто багато знає про науку. Він не просто жартує про науку. У нього наукове мислення, він глибоко копає і піднімає науку нагору. У нього, і лише в нього, гумор та стиль дотепів літературні та наукові водночас.

У його книжці не знайти сторінки, що не викликала б у мене нестримного сміху щоразу, як їх перечитую, — а я роблю це частіше, ніж просто читаю його твори. Дотепній мові на додачу, тут є дивовижні приклади витриманого добірного гумору, як-от епічна спроба знайти в Шанхаї презерватив для підводного мікрофона, щоб послухати озерних дельфінів. Або про безногого таксиста, який повсякчас нахилявся і тиснув на педаль зчеплення руками. Чи похмура комічність історії про заїрських бюрократів часів диктатора Мобуту, огидних корупціонерів, поруч із якими Дуґлас і його товариш Марк Карвардайн настільки добропорядні та безневинні, як какапо в цьому жорстокому та байдужому світі:

Какапо — це мій птах. Якщо ви поглянете на його круглу, зеленкувато-коричневу морду і відчуєте його таке безневинне блаженне нерозуміння того, що коїться, вам захочеться його обійняти й сказати, що все буде добре, хоча і знаєте, що, либонь, не буде. Цей птах напрочуд жирненький. Добряча доросла особина важитиме під два з половиною кілограми, а його крилець вистачає лише на те, щоби ними над чимось тріпотіти. Хай там що, але сумно, що какапо не лише забув, як літати, а ще й забув про те, що забув, як літати. Здається, якщо какапо не на жарт збентежити, він почне лізти на дерево і стрибати з нього, хоча літає він, як та цеглина, та незграбним оберемком падає долу.

Какапо це один з острівних видів тварин, що, згідно з нашим тутешнім тлумаченням, погано пристосовані уникати хижаків і конкурентів, чиї генофонди шліфувалися в жорсткішому екологічному континентальному кліматі:

Ви можете собі уявити, що стається з видами з великої землі, коли вони потрапляють на острови. Це як запустити Аль Капоне, Чингісхана та Руперта Мердока на острів Вайт — місцеві мешканці цього не витримають.

Один з описаних Дуґласом Адамсом і Марком Карвардайном видів, що стояли на межі вимирання, здається, за останні двадцять років щез навіки. Ми втратили свій шанс побачити озерного дельфіна. Чи почути його, що ближче до істини, оскільки можливість його побачити й так була під питанням: його можна хіба почути в каламутних річкових водах, де він розкошував на самоті, поки його світ не заполонив шум моторних човнів.

Втрата цього дельфіна — це трагедія, і деяких дивовижних персонажів цієї книжки може спіткати така сама доля. У післяслові Марк Карвардайн міркує на тему, чому ми маємо опікуватися видами, — бо щезнуть цілі розлогі групи тварин і рослин. Він розглядає типові доводи:

Кожна тварина чи рослина — це невіддільна частина свого середовища. Навіть комодський варан відіграє важливу роль у підтримці крихкої екологічної стабільності островів. Якщо варани щезнуть, щезне багато інших видів. А збереження видового різноманіття тісно пов’язане з нашим власним виживанням. Тварини та рослини дають нам потрібні для виживання їжу й ліки, вони запилюють сільськогосподарські рослини й дають важливі складові для низки виробничих потреб.

О так, ми мусимо так казати, бо цього від нас чекають. Але ж як прикро, що ми маємо формулювати виправдання так людиноцентрично, так утилітарно. Я запозичу аналогію, що використав в іншому контексті: це як виправдовувати існування музики як корисної вправи для руки скрипаля. Звісно, справжнє обґрунтування порятунку цих неймовірних створінь у фіналі книжки, де Марк окреслює те, чому він, безумовно, віддає перевагу:

Є ще одна причина піклуватися, і я вірю, що вона єдина достатня. Це, звісно, та причина, з якої люди присвячують життя порятунку носорогів, папуг, какапо і дельфінів. Усе просто: без них світ збідніє, затьмариться, стане самотнішим.

Так!

Світ став біднішим, темнішим і самотнішим без Дуґласа Адамса. З нами досі його книжки, записи його голосу, спогади, потішні історії, запальні анекдоти. Я справді не можу уявити іншого діяча, що від нас пішов, спогади про якого такі світлі й приязні, і серед тих, хто знав його особисто, і серед тих, хто не знав. Науковці його особливо любили. Він їх розумів і міг висловити краще, ніж вони самі, що змушує битися їхні серця. Я використав саме цю фразу в документальному фільмі під назвою Break the Science Barrier («Здолати бар’єри науки»), коли проводив інтерв’ю з Дуґласом та спитав: «Яке наукове питання змушує ваше серце калатати?». І його миттєву відповідь слід роздрукувати й повісити в рамочці в кожному кабінеті природознавця по всьому світу:

Світ — штука настільки прикрої невпорядкованої складності, цінності, химерності, що це просто диво. Я кажу про ідею, ця складність може постати не лише із простоти, а взагалі з нічого, і це найприголомшливіша, найнадзвичайніша ідея. Варто нам дійти до якогось натяку: як то відбулося? — і це буде дивом. І… нагода провести сімдесят чи вісімдесят років життя в такому всесвіті — це, наскільки я можу збагнути, гарна розвага212.

Сімдесят чи вісімдесят? Якби ж то.

На сторінках цієї книжки іскриться наука, науковий гумор, наука грає веселкою крізь призму «найкращої у світі уяви». В описах Дуґласа лемура ай-ай, какапо, північного білого носорога, маврикійського кольчатого папуги, комодського варана немає дратівливої сентиментальності. Дуґлас чудово розумів, як повільно мелють жорна природного добору. Він знав, як багато мегароків потрібно, щоб з’явилася гірська горила, маврикійський рожевий голуб чи озерний дельфін. Він на власні очі бачив, як хутко руйнуються і йдуть у небуття зведені важкою працею замки еволюційної майстерності. Він намагався щось із цим вдіяти. Тож це мусимо зробити ми, хоча б заради вшанування пам’яті цього неповторного представника Homo sapiens. Хоч колись ця видова назва заслужена.

211 Гра слів, бо цей есей був уперше опублікований як виступ до видання книги Дуґласа Адамса та Марка Карвардайна Last Chance to See («Останній шанс побачити») 2009 року.

212 Документальний фільм, що зняв Канал 4, вийшов 1996 року. Під час інтерв’ю Дуґлас сказав, що в ХІХ столітті романи давали поживу для «серйозних роздумів про життя», але нині «науковці насправді розповідають нам значно більше, ніж ми колись зможемо дізнатися від письменників». Тоді я запитав його: «Що в науці змушує ваше серце калатати?» — і це була його відповідь.

Частина сьома. Сміючись над живими драконами

Це свого роду хибна класифікація — зробити в цій книжці окремий розділ, присвячений гумору. Якщо ви дочитали до цього місця, ви розумієте чому: навіть найважчі теми, де справи настільки похмурі, що без чорного гумору ніяк, і коли теми менш серйозні, гумор завжди пробивається крізь усі шпарини творчості Докінза. Тоді для чого цей розділ? Це для мене завжди було загадкою і справді подекуди дратувало, коли в тому чи іншому інтерв’ю чи біографічній довідці я читала, що автор між іншим каже, мовляв, «Річард Докінз, звісно, дуже розумна людина, але в нього немає почуття гумору» чи «проблема атеїстів у тому, що в них немає почуття гумору». Це така нахабна брехня, що я бачу потребу — і узгодженість із науковим методом — надати трохи доказів.

Експонати тут обрані, щоби показати героїв комічних творів Річарда Докінза, також його талант у ділі, що простирається від ідеальної стилізації до щедрої винахідливості та найприкрішої іронії. Усіх їх об’єднує дотепність та мовна гнучкість, що струменить крізь усі твори цієї книжки — тут золота жила вийшла на поверхню.

Звісно, пошук золота розбудив дракона у фентезійному оповіданні Толкіна «Гобіт». І сміливий «пересічний» Більбо сам себе застеріг: «Ніколи не смійся з живих драконів». Докінзові не випадає боятися вогнедишних чудовиськ. Він охоче вражає злобну та кумедну махину, що і чаклунам варто дивуватися.

Стилізація і сатира вимагають і доброго слуху, і вправної руки письменника. Пастиш як сатира потребує особливої точності, і «Збори коштів на правду» настільки близькі до риторики затятих прихильників нового лейборизму, що важко не відчути, як палахкотять щоки в юнацтва, що сиділо в кабінетах тодішнього прем’єра, який, звісно, мусить упізнати їхній жаргон.

Змайстровані так само точною рукою, і наповнені трохи м’якшими сенсами, есеї, що руйнують теологію спокути гріха та описують механізм еволюції шляхом природного добору, у двох пародіях на Вудгауза — «Велика таємниця автобуса» та «Джарвіс і родовід». Вони — сама насолода, присвята майстру англійськості, коли «чути кроки тітоньки».

Сатира, звісно, може бути як до смерті серйозною, так і переможно потішною, що ми й бачимо в наступному, найпотужнішому творі «Лігіярен». З огляду на вірність Річарда часто невдячній справі — нести знамено здорового глузду ворожими землями, це, звісно, досягнення певного рангу — зберегти не лише здатність іронізувати, а ще й легкість із найпохмурішими темами.

Тут багато і дружніх жартів — він сміється із мисливцями на драконів та й любителями драконів теж. Від П. Вудгауза до Роберта Меша, «Мудрий старійшина світу динозаврів», до спадку літературного багатослів’я, до товариства любителів мови і того, на що вона здатна, — до рідної стихії Річарда. У його вступі до книжи Меша How to Keep Dinosaurs («Як утримувати динозаврів») він сам встановлює правила гумористичної літератури і, з явним захопленням та задоволенням, поринає в паралельний світ, бере диригентську паличку і додає власний блискучий завершальний акорд.

Нарешті після щедрого динозаврячого раціону постають по-суворому стислі два тверді на зуб сатиричні есеї. «Аторизм: сподіваюся, ця мода мине» із неперевершеною майстерністю перетворює мову та аргументацію сучасної теології проти самих себе. І завершує розділ есей «Закони Докінза», що загортають розчарування в шати філософського дискурсу і вивішують плакат зі значущими істинами на видноті.

Таке вразить навіть Гендальфа.

Дж. С.

Збираючи кошти на правду213

Любий вірянине,

власне, я пишу Вам як засновник чудового нового Фонду Тоні Блера, чия мета — «поширювати повагу і розуміння щодо головних світових релігій і показувати, що віра — це могутнє джерело блага в сучасному світі». Я хочу з Вами поговорити про головні шість тез із останнього номера New Statesman, написаного Тоні (він хоче, щоби всі його називали саме так, яка б віра — чи її відсутність — не була б. Бачте, який він просунутий!).

«Моя віра завжди була важливою частиною моїх поглядів»

О, справді, Тоні скромно помовчував про це за часів прем’єрства. Як то він пояснив, він не виставляв на показ свою віру з кожної вежі, щоб його хибно не зрозуміли, буцімто він заявляє про моральну вищість порівняно з тими, в кого віри, а тому й моралі, немає. І хтось міг би припустити, що прем’єр радиться з голосами, які лише він міг чути. Але ж реальність нині не в моді, як порівняти з особистими судженнями, хіба ні? Що ще, окрім спільної віри, могло привести Тоні та його друга і побратима зі зброї Джорджа «Місію Виконано» Буша до гуманітарного вторгнення в Ірак заради порятунку життів?

Звичайно, одну чи кілька проблем слід зам’яти, але потрібно, щоб люди різної віри — християни та мусульмани, шиїти та суніти — долучилися до змістовної розмови заради спільного знаменника, як то зробили протестанти та католики, щиросердно і по всій Європі. Це одна з переваг віри, яку прагне підтримувати й поширювати Фонд Тоні Блера.

«Ми передусім зосередилися на п’яти важливих проектах, і працюємо із партнерами—представниками шести найбільших віросповідань»

Та я знаю, знаю. Шкода, що слід обмежитися шістьма. Але ми безмежно шануємо інші віросповідання, кожне з яких, з-поміж строкатого розмаїття, збагачує людські життя.

Нам є чого повчитися в зороастризму та джайнізму. І в мормонів теж, бо Чері Колл співає, що нам слід легше сприймати полігамію та священне спіднє! І знову ж таки, не треба забувати й давні розкішні традиції Олімпу та скандинавів — хоча нинішні широкі й надто тендітні погляди змушують припадати порохами тактику страху і тремтіння: немає роботи ані Зевсовим громам, ані молоту Тора!!! Сподіваюся, у другу половину п’ятилітки ми застосуємо саєнтологію та друїдське ворожіння на омелі, які, як не крути, можуть чогось навчити. На третьому етапі наша непохитна вірність розмаїттю стає джерелом нових зв’язків та можливостей співпраці із сотнями африканських племен. Через офірування козлів можуть виникнути проблеми з Королівським товариством запобігання жорстокому поводженню з тваринами, але сподіваюся переконати їх переглянути свої пріоритети і врахувати належним чином почуття вірян.

«Ми долаємо встановлені релігією кордони заради спільної мети — покласти край нечуваним смертям від малярії»

Крім цього, звісно, ми не маємо забувати про численні смерті від СНІДу. Ось де ми можемо повчитися візіонерства папи, детально роз’ясненого під час його останнього візиту до Африки. Спираючись на свої поклади наукових і медичних знань, породжених і розвинутих завдяки цінностям, які лише віра може дати, — його Святість пояснив, що біда зі СНІДом лиш погіршується через презервативи, а не покращується. Якісь медичні експерти можуть жахнутися його пропаганді утримання, а також його затятій і щирій опозиції щодо досліджень стовбурових клітин. Але для загального блага нам слід залишити місце для розмаїття поглядів. Усі погляди однаково правильні, є багато способів пізнання, як духовних, так і матеріальних. Зрештою, це те, чим опікується Фонд.

«Ми започаткували міжрелігійну міжнародну шкільну програму Лицем до Віри, що боротиметься із нетолерантністю та екстремізмом»

Як це чудово — сприяти різноманіттю, як то сказав сам Тоні 2002 року, коли (дуже нетолерантний!!!) член парламенту кинув йому виклик, запитавши, чого в школі Гейтшид дітей вчать, що Землі лише 6000 років. Звичайно, ви можете думати, як інколи це робить Тоні, що справжній вік Землі 4,6 мільярда років. Але даруйте, це мультикультурний світ, і слід надати можливість проявити толерантність, ще й активно сприяти різним думкам: що їх більше, то краще. Ми збираємося запровадити відеозв’язок, щоб у діалозі обговорити наші розбіжності. До речі, коли дійшло до незалежного тестування, школа Гейтшид проявила себе, але про це ми повідомимо окремо.

«Діти різних віросповідань і культур матимуть нагоду спілкування, щоб збагнути справжнє значення пережитого іншими досвіду»

Круто! І завдяки тому, що в започаткованих Тоні релігійних школах діти одної віри відокремлені від дітей з інших культурних середовищ і не можуть із ними товаришувати. Потреба у взаєморозумінні ще ніколи не поставала так нагально. Ви бачите, як усе збирається докупи? Чистий геній!

Ми наполегливо підтримуємо принцип, що діти мають ходити до школи, яка сповідує погляди їхніх батьків, і вважаємо за необхідне його розширити. Далі пропонуємо запровадити роздільне навчання дітей постмодерністів, лівісистів та лінгвістичних структуралістів (за Соссюром). І нарешті запровадимо ще більше окремих шкіл для дітей кейнсіанців, монетаристів і навіть неомарксистів.

«Ми працюємо разом із Фондом співіснування та Кембриджським університетом над розробкою концепції Дому Авраама»

Я міркував над важливістю співіснування — ви так не вважаєте? — із нашими братами та сестрами за іншими авраамічними віровченнями. Безумовно, у нас є розбіжності, але де їх нема? Нам усім варто вчитися взаємоповаги. Наприклад, нам слід зрозуміти та поспівчувати глибокій образі людини, яка традиційно била чи спалювала дружин або відрізала доньці клітор згідно зі своїми традиційними переконаннями, а тепер їй не дозволяють цього робити (і облиште свої расистські та ісламофобські об’єктивації цих важливих проявів віри). Ми мусимо підтримувати закони шаріату, але винятково на добровольчих засадах — тільки якщо так вирішить батько чи чоловік.

«Фонд Блера працюватиме над врівноваженням взаємоповаги та розуміння між представниками віросповідань, що здаються несумісними»

Зрештою, попри розбіжності, у нас є одна важлива спільна риса — усі релігійні спільноти дотримуються твердої віри за умов повної відсутності доказів, що дає нам змогу вірити у що завгодно. Тож принаймні ми можемо згуртуватися довкола твердження, що особистим переконанням слід надати привілейовану роль у визначенні державної політики.

Я сподіваюся, цей лист відкрив вам деякі причини, чого варто замислитися над підтримкою Фонду Тоні. Бо ж — погляньмо правді в очі — за світ без релігії не буде кому помолитися. Коли стільки проблем спричинені релігією, чи не буде найкращим рішенням дедалі її пропагувати?

213 Тоні Блер почав із надзвичайної популярності й дійшов до геть протилежного виключно через свою вірність Дж. Бушу-молодшому з його горезвісною війною в Іраку. Історія буде до них поблажливішою хіба порівняно з досвідом 2017 року та наступних чотирьох років. Я навіть чув від американських друзів похмуру фразу: «Буш, вертайся, ми тобі все пробачили». І Тоні Блер знову постав, як голос розуму в засліпленій «брекзітом» старій добрій Англії. Втім раптова діяльність Блера за межами кабінету виявилася безглуздим збиранням коштів на релігію. Здається, не важить, яку саме віру підтримувати. Віра гарна сама по собі, аби їй сприяти. Я написав цю пародію на його фонд повністю стилізованою під англійську, відому як медіаговірка, і видав у New Statesman 2 квітня 2009 року. Це покрокова пародія на статтю самого Блера, що вийшла в тому самому журналі.

Велика автобусна таємниця214

Я собі простував Риджент-стрит і милувався різдвяною ілюмінацією, коли запримітив автобус. Це був один із тих хвостатих автобусів на гармошці, які мери міст пускають на звалища. Коли він проїздив повз мене, я поглянув угору й завважив текст на екрані. Мені забило памороки. Один негідник мало не збив мене з ніг, коли я, прямуючи до клубу «Трутні», де збирався подихати над чаркою святковими випарами віскі, по інший бік вулиці побачив те саме. У «Трутнях» ви можете зустріти глибоких мислителів — це відомо моїм постійним читачам, — але жоден із них ні на дрібку не збагнув, що за чудасія сталася з автобусами, коли я закинув їм це питання. Навіть Свотті Постлетвайт, славетний інтелектуал клубу. Тож я вирішив покластися на вищі сили.

— Джарвісе, — проспівав я, коли сам відчинив двері до квартири, зняв капелюха і кинув палицю дорогою до вітальні, де мав проконсультуватися з оракулом. — Чуєш, Джарвісе, що там з автобусами?

— Сер?

— Реве та стогне. Цілий опус тобі я присвячую, автобус215. Джарвісе, ти знаєш, що з автобусами, із загоном хвостатих автобусів, транспорту з попідвивертом? Що відбувається? З якого дива почалася кампанія з хвостатими автобусами?

— Ну, сер, так гадаю, що гнучкість часто вважають гідністю, але саме ці омнібуси не задовольнили належним чином. Мер Джонсон…

— Не зважай на мера Джонсона. Відкладімо це в довгий ящик, і повернемося думками до автобусів. Я кажу не про їхню гнучкість per se, якщо так узагалі можна казати.

— Саме так, сер. Латинську фразу слід формулювати як слід…

— Я сформулюю. Не зважай на гнучкість. Зосередься на слогані. Оранжеве й рожеве видіння, яке щезає раніше, ніж ти щось можеш належним чином розгледіти. Щось на кшталт «Сливе Бог снує. Годно приймати на сало дуже тямить». Позаяк там є якийсь зміст, хоча я спантеличився дрібним шрифтом.

— О так, сер, мені знайома ця нотація: «Можливо, Бога не існує. Годі перейматися — насолоджуйтеся життям».

— Ось де собака заритий. Можливо, Бога немає. Про що це? Хіба його немає?

— Ну, сер, дивлячись що ви маєте на увазі. Усі речі, що випливають з абсолютної природи будь-якого атрибута Бога, мають завжди існувати та бути нескінченними, чи, інакше кажучи, бути вічними та нескінченними, бо це випливає із зазначеного атрибута. Спіноза.

— Дякую, Джарвісе, я не проти бути вічним. Правда, ніколи не чув, щоб хтось був, але хоч що б ти змолов — пробирає мене до глибини душі, твої коктейлі завше вдалі. Мені, прошу, як готуєш великого Спінозу, тільки струшуй, а не перемішуй.

— Ні, сер, моя алюзія стосувалася філософа Спінози, батька пантеїзму, хоча дехто волів би говорити про панентеїзм.

— А, той Спіноза, о так, я пригадую, це твій приятель. Бачилися нещодавно?

— Ні, сер, мене в сімнадцятому столітті не було. Спінозу дуже любив Ейнштейн, сер.

— Ейнштейн? Ти про того розкуйовдженого без шкарпеток?

— Так, сер, либонь, найславетнішого фізика всіх часів.

— Що ж, ти зробив усе, що міг. Ейнштейн вірив у Бога?

— Він, сер, не вірив у Бога в звичному розумінні, як у персону, — і він на цьому дуже наголошував. Ейнштейн вірив у Бога в розумінні Спінози, Бога, що перебуває в ладній гармонії з наявним світом, а не в Бога, що переймається долями та діями людей.

— Отакої, Джарвісе, ну ти закрутив216, але гадаю, я подужав. Бог це лишень ще одне слово для широких обріїв світу. Тож ми марнуємо час, просуваючи йому свої інтереси молитвами та поклонінням, чи як?

— Достеменно, сер.

— Якщо взагалі кудись можна це просунути, — похмуро додав я, бо збагнув глибокий парадокс, як то зробив би кожен із «Трутнів». — Але, Джарвісе, — знову завів я, коли мене осяяла бентежна думка. — Чи це означає, що я марнував час, коли виграв приз за найкраще знання Біблії в школі? То був перший і останній випадок, коли я в того князя смердючок, преподобного Обрі Апкока217, викликав навіть захопливий шепіт. Вершина моєї академічної кар’єри — і виявляється, це провал, клеймо, що паплюжить мене з юних літ?

— Не зовсім, сер. Частини Святого Письма мають значну поетичну цінність, особливо переклад англійською, відомий як Біблія короля Якова, або ж офіційно дозволений переклад 1611 року. Вірші із Книги Екклезіаста чи деяких пророків неперевершені, сер.

— Наговорив повний короб, Джарвісе. Марнота марнот, казав проповідник. До речі, чиї це слова?

— Це невідомо, сер, але освічене товариство погоджується, що то була людина мудра. «Радій, юначе, у твоїй молодості, і нехай серце твоє зазнає щастя за днів твого юнацтва». Йому ще притаманна нав’язлива зажуреність, сер. «Коли здійматись угору буде страшно, ба й на дорогу буде лячно вийти; і дерево цвістиме мигдалеве, і сарана стане тяжкою, і каперс висиплеться, — бо людина відходить до своєї вічної домівки, і плакальники вже по вулиці вештаються». Новий Заповіт, сер, зі своїми перлами теж. «Бог бо так полюбив світ, що Сина свого Єдинородного дав…»

— Оце ти згадав, Джарвісе. Саме цей уривок я вчив із преподобним Обрі, і тепер аж у горлі засвербіло і серце стає.

— І справді, сер. А достеменно що саме бентежило покійного вчителя?

— Уся ця смерть за гріхи, викуп і спокута. І оте нескінченне «і його ранами ми вилікувані»… Я, щонайменше, добре знався на ранах від різок старигана Апкока, я так йому і сказав. — Коли я робив щось зле чи лихе, Джарвісе?

— Дивлячись, сер, як враховувати тяжкість провини.

— Як я і казав, коли мене ловили за вчиненням якихось капостей чи проступків, я очікував, що спокута стрімко, справедливо і незворотно розіграється там, де Вуфтер штани просиджує, а не паде на безневинну дупку іншого хлопчини, розумієш?

— Звісно, сер. Принцип цапа-відбувайла завжди мав сумнівну етичну і юридичну чинність. Сучасна теорія покарання висловлює сумніви щодо самої ідеї відкупу, навіть коли наказують порушника. Відповідно, покарання священиком безневинного хлопчика для биття виправдати ще важче. Я радий чути, що вас відшмагали як годиться, сер.

— Цить.

— Мені так шкода, сер, я не мав на увазі…

— Годі, Джарвісе. Це не образа. Я не дуюся. Ми, Вуфтери, знаємо, коли треба дати відсіч. Але це ще не все, політ моєї думки ще триває. Де він обірвався?

— Ваша детальна розповідь щойно торкнулася несправедливості покарань у недільній школі, сер.

— Так, Джарвісе, ти це добре сказав. Несправедливість — це точно. Вона лунає від Корнуела до Блекпула. Стеж за моєю думкою, як цуцик за м’ячиком. Ісус був Богом, так?

— Згідно із догматом Трійці, яку поширювали отці церкви перших віків, так, сер, Ісус був другою особою в Триєдиному Богові.

— Я саме так і гадав. То ж Бог — той самий Бог, що створив світ, і мав достатньо олії в голові, щоби прийти на землю і лишити нам Ейнштейна, як ту рибу на березі. Бог всемогутній та всезнаючий, творець усього, що базікає та мовчить, добродій та опора, це джерело мудрості й могутності — він не міг придумати кращого способу пробачити нам гріхи, ніж віддатися в руки жандармів і засмажитися на сонці? Джарвісе, відповідай-но. Якщо Бог хотів нас пробачити, чого ж він просто нас не пробачив? Навіщо мучитися? Навіщо битися гачкуватими батогами, навіщо гвіздки та агонія? Іди, помуч патефон.

— Авжеж, сер, ви перевершили самого себе. Оце так красномовно сказано. І, як на те буде ваш дозвіл, я можу піти ще далі. Згідно із незліченними пасажами традиційної теології, що здобули високу оцінку, первинний гріх, який Ісус спокутував, — це Первородний гріх Адама і Єви.

— А бодай йому, твоя правда. Я пригадую, як із такими запалом та завзяттям про це вчив. Насправді, я гадаю, це саме те, що перехилило терези на мою користь і вручило мені джекпот за знання Писання. Але веди далі, Джарвісе, я на диво зацікавлений. Що було гріхом Адама? Щось таке плідне, я пригадую. Щось таке, від чого і пекло здригнулося?

— Традиційно вважають, що вони з’їли яблуко, сер.

— Обнесли сад? І все? Це той гріх, який Ісус мав спокутувати — чи викупити, як кому до смаку? Я чув про око за око, зуб за зуб, але щоб розпинали за поцуплене яблуко? Ти наче у хересі скупався, Джарвісе. Ти ж не серйозно, правда?

— Книга Буття мовчить, що за дорогоцінний харч було викрадено, але давно склалася традиція казати, що то було яблуко. Це наукове питання, бо сучасна наука стверджує, що Адама не було, тож відповідно й гріх не стався.

— Джарвісе, це ж як херес, ба більше — добірна устриця. Якщо Ісуса замучили задля спокути гріхів купи інших людей — то одна біда. А все ж іще гірше, бо ти кажеш, що це все — через одну-єдину людину. І то не все, бо його гріх був — всього лише встромити зуби в антонівку. А тепер ти ще кажеш, що того негідника взагалі не існувало. Я не надто головатий, але збагнув, що це повна маячня.

— Я б не наважився сам вдатися до таких епітетів, сер, але ви справді верзете маячню. Можливо, я маю поблажливо згадати: сучасні теологи вважають, що історія з Адамом та його гріхом є радше символічною, ніж буквальною.

— Символічною, Джарвісе? Символічною? Але ж батоги були не символічні. Гвіздки в хресті були не символічні. Якби я, коли мене перехиляли через той стільчик для биття в кабінеті преподобного Обрі, заперечував свої пустощі чи капості, як тобі більш до смаку, як ти гадаєш, що б він відповів?

— Я ладен уявити, що педагог його рівня поставився би до таких захисних заяв із щедрою мірою скепсису, сер.

— Авжеж. Твоя правда. Апкок був міцний горішок. Мені досі болить на сиру погоду. Але, мабуть, я досі не вхопив суті цього символізму?

— Ну, сер, може здатися, що ви трохи квапитеся у своїх судженнях. Теолог, мабуть, скаже, що символічний гріх Адама був не таким уже незначним, бо символізував усі людські гріхи, у тому числі ті, що будуть вчинені.

— Джарвісе, це як віскі з манною кашею. «Що будуть вчинені?» Дозволь-но тебе попросити поринути думками знову в доленосну сцену в кабінеті нашого гуру. Уяви, що я, перехилений через крісло, сказав: «Вчителю, коли ви вдарите мене належними шістьма, найкривавішими, різками, чи можу я з усією повагою попросити про іще шість, з урахуванням усіх капостей і грішків, що я, може, вирішу чи не вирішу утнути колись у невизначеному майбутньому. О, і хай це будуть майбутні капості, зроблені не лише мною, а й моїми друзяками». Це ж не спрацює. Це ж коня не підкує і у дзвін не подзвонить.

— Я сподіваюся, ви не вважатимете це фривольністю, якщо я скажу, що схильний із вами погодитися. І тепер, даруйте, сер, я б хотів повернутися до прикрашання вітальні гостролистом і омелою, щоб підготуватися до щорічних свят зимового сонцестояння.

— Прикрашай, як твоя воля, Джарвісе, але мушу сказати, що я більше не бачу в цьому сенсу. Я сподівався, що далі ти скажеш, мовляв, Ісус не був народжений у Віфлеємі, і ніколи не було ясел, пастухів і мудреців, що йшли за зіркою на Схід.

— О ні, сер, інформовані науковці дев’ятнадцятого століття вже відкинули це як легенди, вигадані заради відповідності пророцтвам Старого Заповіту. Старі добрі легенди без жодної історичної правдоподібності.

— Я цього і боявся. Ну що ж, давай далі. Ти віриш у Бога?

— О ні, сер. Я мав це сказати раніше, сер, але телефонувала міссіс Ґреґстід.

Я сполотнів.

— Тітонька Августа? І вона прямує сюди?

— Вона лякала цим наміром, сер. Я вхопив, що вона має на меті піти з вами до церкви на Різдво. Вона вирішила, що це має піти вам на користь, хоча і висловила сумнів, чи може бодай щось вас покращити. Мені чуються її кроки на сходах. Можна я перевірю свою гіпотезу, сер…

— Що завгодно, Джарвісе, тільки хутко.

— Я відімкнув двері пожежного виходу, щоби ви втекли за потреби, сер.

— Джарвісе, ти помиляєшся. Бог існує.

— Дякую, сер. Я докладаю всіх зусиль.

214 У 2009 році журналістка і комедійна акторка Еріен Шерін започаткувала кампанію з пропаганди атеїзму в британських автобусах. Мій фонд (RDFRS UK) разом із Британською гуманістичною асоціацією сприяв її фінансуванню, і ми долучилися до планування. Слоган на автобусах належав Еріен, і я вважаю його бездоганним: «Можливо, Бога не існує. Годі перейматися – насолоджуйтеся життям». Слово «можливо» наразилося на певну критику, але я гадаю, що все спрацювало чудово: інтрига була належна, щоб започаткувати дискусію, але і спростовувала непідтверджену нічим певність. Наприкінці того ж року за редакцією Еріен вийшла мила антологія The Atheist’s Guide to Christmas («Довідник атеїста з Різдва»). Віддаю данину її автобусній кампанії у вигляді пародії на мого улюбленого автора комічних оповідань. Мій повірений порадив поміняти імена героїв з огляду на питання інтелектуальної власності.

215 Перший рядок відомого смішного вірша А. Д. Годлі, кумедного своїми латинськими римами, – це реверанс у бік англійців-аристократів, як Берті [Вустер], які вчили у школі латину: www.latindiscussion.com/forum/latin/a-d-godleys-motor-bus.10228/.Якщо ви не перейшли за посиланням, то знайте: слово «автобус» що два рядки відмінюється на манер латини.

«Хвостаті автобуси» – назва для автобусів із двох частин, з’єднаних «гармошкою». Вони з’явилися в Лондоні на початку 2000-х і згодом за неоднозначним рішенням мера Бориса Джонсона були вилучені.

216 Як у крикеті, звісно. Коли гравець так хитро закручує м’яч, що неможливо визначити траєкторію польоту. Цей кидок такий підступний, що його годі відрізнити від будь-якого іншого.

217 Upcock (англ.) — на сленгу так називають ерекцію, тож можна сказати — преподобний Обрі Стояк. — Прим. пер.

Джарвіс і родовід218

— Чуєш, Джарвісе, треба згрупуватися.

— Сер?

— Усі до мене — це правильний вислів?

— Військова фраза, сер, її використовують військовослужбовці, коли вимагають присутності своїх підлеглих.

— Правильно, Джарвісе. Погрію тобі вуха.

— Цілком слушно, сер. Марк Антоній…

— Не зважай на Марка Антонія. Це важливо.

— Чудово, сер.

— Як тобі відомо, Джарвісе, коли заходить мова про землі, північніші за мою спину, Берті Вуфтер навряд чи напише гідну працю. А все ж таки, на моєму рахунку є одна шкільна перемога. І закладаюсь, ти не знаєш, що це.

— Ви цим частенько хизуєтеся, сер. Ви виграли приз у конкурсі на знання Святого Письма в старших класах.

— Так, я справді виграв, на погано прихований подив преподобного Обрі Апкока, власника і головного непотребу того злощасного порталу в пекло. І відтоді, хоча й не настільки, як у хлопчика, що співає в хорі на утренях і вечернях, але в мені завжди була слабинка до Святого Письма, як ми, експерти, кажемо. А тепер перейдімо до суті. Такий мій хрест?

— Дуже слушно, сер, або нині кажуть «перейдімо до м’якотки».

— Річ у тім, Джарвісе, я фанат, aficionado, я тривалий час захоплювався Книгою Буття. Бог створив світ за шість днів, чи не так?

— Ну, сер…

— Почавши зі світла, Бог поволі запустив усе в рух, створив рослини та комашню, лускатих створінь із плавцями, наших пернатих друзів, що цвірінькають на деревах, пухнастих братів і сестер наших менших, і нарешті, як настала пора закруглятися, створив таких типів, як ми, перш ніж завалитися на сьомий день у гамак задля заслуженої сієсти. Правильно?

— Так, сер, якщо можна так сказати, ваша яскрава розповідь — один із найвідоміших міфів про наше походження.

— Але тепер, Джарвісе, приготуйся до сіквела. Мій приятель із клубу «Трутні» на різдвяній вечірці продзижчав мені вуха за келихом із чимось прохолодним. Здається, є тип на ім’я Дарвін, що каже, наче Книга Буття — то бозна-що із казна-чим. Бога в наших палестинах продавали задорого. Він, зрештою, нічого із того не робив. Це було щось на кшталт революції…

— Еволюція, сер. Теорія, яку розробив Чарльз Дарвін у своїй видатній книжці 1859 року «Походження видів».

— В яблучко. Еволюція. І ти віриш, що цей телепень Дарвін хоче мене переконати, що мій прапрапрадід був таким собі кудлатим любителем бананів, чухався задніми лапами і розгойдувався на гілках. Ну, Джарвісе, скажи мені. Якщо ми походимо від шимпанзе, чому шимпанзе досі серед нас, цілі і неушкоджені? Я бачив одного в зоопарку минулого місяця. Чого вони не перетворюються на членів клубу «Трутні» (чи клубу «Атенеум», як їм те заманеться)? Спробуй оце зіграти на піанолі.

— Я наважуся на певну вільність, сер. Здається, ви в полоні омани. Пан Дарвін не казав, що ми походимо від шимпанзе. І шимпанзе, і ми походимо від спільного предка. Шимпанзе — це сучасні мавпи, що розвинулися відтоді, як ми розійшлися від спільного предка та еволюціонували.

— Хм, ну, здається, я второпав. Це як мій горезвісний кузен Томас, ми з ним маємо спільного дідуся. Але жоден із нас не схожий на старого капосника, та й бакенбардів у нас немає.

— Достеменно, сер.

— Але відчепися, Джарвісе. Ми, старі любителі Святого Письма, так просто не здаємося. Мій древній прабатько може й мав стару волохату мармизу, але він не був шимпанзе, як ти кажеш. Я добре затямив. Він не волочив маслакуваті пальці по землі, він мав пряму, військову виправку (принаймні поки був молодий і тверезий). Чи от сімейні портрети в родовому гнізді, Джарвісе. Ми, Вуфтери, трохи посприяли під Азенкуром, і там не було мавп, коли співали «Бог за Гаррі, Англію і святого Георгія», про що ти.

— Гадаю, сер, ви недооцінюєте проміжки часу, про які іде мова. Від часів битви під Азенкуром минуло кілька століть. Наш із шимпанзе спільний предок жив понад п’ять мільйонів років тому. Чи можна мені пуститися в політ фантазії, сер?

— Безумовно, можна. Лети собі геть із благословенням свого господаря.

— Уявіть, ви повернулися назад у часі на кілометр, і сягнули битви під Азенкуром…

— Це як звідси до «Трутнів»?

— Так, сер. І в тому ж масштабі, дістатися до нашого спільного із шимпанзе предка — це як піти пішки з Лондона до Австралії.

— Боже, Джарвісе, увесь шлях на землю кенгуру та колишніх каторжан і капелюхів, на яких метляються пробки. Не дивно, що в нашій сімейній галереї немає мавп, у яких звисають груди і нависають надбрів’я, що пробивали колись шлях до Азенкура.

— Авжеж, сер, і якщо повернемося до нашого спільного предка із рибою…

— Замри на хвильку де стоїш. Ти мені кажеш, що ми маємо спільних предків із чимось, чому місце на пательні?

— У нас спільні предки із сучасними рибами, сер, і їх можна назвати при зустрічі рибами. Тож можете сміливо казати, що ми походимо від риб.

— Джарвісе, це ти хильнув через край. Хоча, якщо згадати Гуссі Гейк-Вортла…

— Сам на таке порівняння я б не наважився, сер. Я б хотів повернутися до своєї химерної мандрівки часом, добре, сер? Нам слід дістатися до предка, спільного зі ставковими кузенами…

— Дозволь вгадаю, ти хочеш обійти земну кулю і повернутися до початку мандрівки, та здивуватися, як тут опинився?

— Ви суттєво недооцінюєте, сер. Вам треба прогулятися до Місяця і назад, відпочити і повторити свою мандрівку знову, сер.

— Джарвісе, це надто важкий капелюх на мою ранкову голову, я з похмілля. Піди змішай мені один із твоїх коктейлів, і тоді я зможу продовжити.

— У мене вже один є, сер, приготовлений у ту саму годину, коли я втямив, як пізно ви прийшли із клубу сьогодні.

— От молодець, Джарвісе! Але чекай, є ще дещо. Ця птиця-говорун Дарвін каже, що все сталося випадково. Це як крутити колесо в Льо Туке. Чи як Бафті Снодґрасс виграв у гольф і виставлявся в клубі упродовж тижня.

— Ні, сер, це хибно. Природний добір — це не питання випадку. Мутації випадкові. Але природний добір — ні.

— Так, збігай і закалатай мені ще один, Джарвісе, як на те твоя ласка. І цього разу змішуй повільно, не збовтуй. Що таке мутація?

— Перепрошую, сер, я взяв на себе забагато. Слово походить від латинського mutatio, жіночого роду, «зміна», мутація — це помилка під час копіювання гена.

— Як друкарська помилка в книжці?

— Так, сер, як одруківка в книжці, мутація навряд чи зробить краще. Лише випадково, позаяк таке може статися, і тоді вона ймовірніше виживе і передасться наступним поколінням. Це і буде природний добір. Мутації, сер, випадкові та стаються не заради покращень. Добір же, навпаки, автоматично спрямований на покращення, де покращення означає можливість вижити. Ви навіть можете вигравіювати фразу «Мутація пропонує, добір посортує».

— Досить мило, Джарвісе. Твоє?

— Ні, сер, ця штучка — анонімна пародія на Тому Кемпійського.

— Тож, Джарвісе, сидить у печінках один непевний сумнів. Ось ми маємо щось, схоже на справжній витвір, око, скажімо, чи серце, і нам невтямки, якого милого воно саме утворилося.

— Так, сер.

— Воно не могло утворитися самісінькими випадковостями, як тоді, коли Бафті поцілив у лунку і пригощав усіх алкоголем упродовж тижня.

— У певному сенсі це навіть ще менш імовірно, ніж славетна, відсвяткована алкоголем перемога сера Снодґрасса над ключкою, сер. Зібрати всі частини людського тіла докупи завдяки випадковості було б настільки неможливо, як гра, коли пан Снодґрасс крутиться із зав’язаними очима, не має жодного уявлення, де лунка, де м’яч і куди взагалі бити. Нам дозволено лише один удар ключкою, сер, і його шанс влучити в лунку — такий самий, як і спонтанно зібрати людське тіло із випадкових частин.

— А якщо Бафті перед цим пропустив кілька келихів, Джарвісе? Що, до речі, дуже на нього схоже.

— Імовірність влучити в лунку з першого разу дуже мала, сер, і підрахунки дуже приблизні, що може звести нанівець дію алкогольних симулянтів. Кут розташування лунки відносно підставки для м’яча…

— Годі, Джарвісе, пам’ятай, що в мене болить голова. Я чітко бачу крізь туман, що зібрати щось випадково — це провал і непотріб. Тож як утворюються складні конструкції на кшталт людських тіл?

— Відповідь на це питання, сер, була величезним досягненням пана Дарвіна. Еволюція відбувається поступово і протягом дуже тривалого часу. Кожне покоління непомітно відрізняється від попереднього, і ступінь імовірності змін у кожному поколінні цілком припустимий. Але після досить значної кількості мільйонів поколінь кінцевий продукт справді видається неймовірним, і схожий на витвір майстерного конструктора.

— То лише здається, що він створений розумакою за кульманом, який вправно крутить логарифмічною лінійкою і поназбирав купу ручок по кишенях?

— Так, сер, ілюзія задуму походить від накопичення безлічі маленьких покращень спільного напряму, кожен із яких є результатом однієї мутації, але вони накопичуються із покоління в покоління і кульмінують нарешті, що ніколи не сталося за один-єдиний раз. Це можна описати метафорою сходження похилим схилом стрімкої «гори неможливостей», сер.

— Джарвісе, оце так поворот! Я, здається, второпав. Але я не конче і помилявся, коли казав «революція» замість «еволюція»?

— Ні, сер. Цей процес чимось нагадує селекцію скакунів. Найшвидших коней оцінює селекціонер, і найкращі з них стають предками наступних поколінь. Пан Дарвін збагнув, що в природі той самий принцип працює без жодного селекціонера. Тих, хто бігає найшвидше, із найменшою ймовірністю упіймають леви.

— Чи тигри, Джарвісе. Тигри дуже швидкі. Мені лише минулого тижня в «Трутнях» розповідав про це Інкі Брахмапур.

— Так, сер, тигри теж. Я можу добре уявити, як Його високість мав нагоду спостерігати їхню швидкість зі спини свого слона. Вся суть у тому, що найшвидші коні виживали і передавали гени, що робили їх швидкими, оскільки їх із меншою імовірністю з’їдали хижаки.

— Заради всього святого, а це має сенс. І я гадаю, що найшвидші тигри також розмножувалися, бо їм найкраще вдавалося здобувати собі мармурові стейки із кров’ю, аби мати тигренят, що виростуть швидкими.

— Так, сер.

— Але це дивовижно, Джарвісе. Це ж як влучити в потрійну двадцятку в дартс. І те саме працює не лише з кіньми та тиграми, а й з усім рештою?

— Достеменно, сер.

— Але зачекай. Я вже бачу, що це руйнує самі основи Книги Буття. Здається, як послухати друзяку Дарвіна, то Богові не так багато робити лишилося. Я хочу сказати, що знаю, як воно — коли нема що робити, і ти ж бачиш, Бог без діла сидить.

— Дуже слушно, сер.

— Ну, зрештою, я хочу сказати, чого ми тоді зрештою віримо в Бога?

— І справді, сер?

— Джарвісе, це дивовижно. Неймовірно.

— Дивовижно, сер.

— Так, дивовижно. Я бачитиму тепер світ новими очима, більше не запнутими полудою, як то кажуть біблійною мовою. Навіть не пропонуй мені коктейль. Мені він більше не потрібен. Я почуваюся наче звільненим. Натомість принеси мені капелюха, палицю та окуляри, подаровані тітонькою Дафною для торішніх гудвудських перегонів. Я йду в парк милуватися деревами, метеликами, пташками і білочками, дивуватися всьому, що ти мені розповів. Ти ж не проти, що я чудуюся всьому, про що ти мені наплів, Джарвісе?

— Справді ні, сер. Зачудування — це добра чеснота, й інші добродії казали мені, що теж відчувають звільнення, варто осягнути ці речі. Можна мені дещо запропонувати?

— Давай, давай, Джарвісе, ми завше раді твоїм пропозиціям.

— Ну, сер, якщо ви хочете дослідити питання далі, то ось невеличка книжечка, якою ви можете скористатися.

— Чи вона для мене не замала? До речі, як вона називається?

— Вона називається The Greatest Show on Earth («Найвеличніше шоу на Землі»), сер, а написав її…

— Не має значення хто, Джарвісе, твій друг — мій друг. Облиш її тут, я погляну, коли повернуся. А тепер — окуляри, палицю і капелюх, зроблений на замовлення, як твоя ласка. У мене попереду глибоке зачудування.

218 Мені так сподобалася попередня пародія, що наступного Різдва я написав ще одну. Цей твір ще не був опублікований.

Лігіярен219

Лігіярен (чи е-лігіяр по-науковому) — це потужний лікарський препарат, що діє безпосередньо на нервову систему і призводить до широкого спектру симптомів, часто антисоціальних чи самодеструктивних. Він може назавжди змінити мозок дитини та викликати порушення в дорослих, у тому числі видіння, які важко лікувати. Чотири фатальні рейси 11 вересня 2001 року сталися під дією лігіярену: одночасно всі дев’ятнадцять терористів були під великими дозами цього препарату. Історично, лігіяренізм винуватий у таких звірствах, як полювання на відьом у Салемі чи знищення корінного населення Америки конкістадорами. Лігіярен зумовлював більшість воєн у середньовічній Європі й не так давно — різанину, що супроводжувала розкол на Індостані та в Ірландії.

Інтоксикація лігіяреном може змусити колись здорових людей втекти від повноцінного життя і сховатися в закритій спільноті таких само залежних. Ці спільноти зазвичай обмежені однією статтю, і старанно, навіть нав’язливо, забороняють сексуальну активність. Справді, схильність до болісних сексуальних заборон виринає знову і знову в усіх яскравих варіаціях симптоматики під лігіяреном. Він, власне, не зменшує лібідо, але часто призводить до нав’язливого бажання зменшити сексуальне задоволення інших. Один із прикладів — нестримне бажання багатьох залежних від лігіярену проклясти гомосексуальність.

Як і з іншими наркотиками, очищений лігіярен у малих дозах переважно безпечний і може сприяти соціальним подіям, як-от весілля, похорон та державні церемонії. Експерти відзначають, що такі соціальні одурманення хоч й безпечні самі собою, але можуть розвинутися в тяжчі й більш залежні форми споживання наркотику.

Середні дози лігіярену загалом безпечні, однак можуть порушити відчуття реальності. Зазвичай, імунна система постає проти нічим не обґрунтованих тверджень, але безпосередня дія наркотику на нервову систему і шкодить сприйняттю об’єктивної реальності. Люди під лігіяреном можуть говорити з повітрям чи бурмотати собі під ніс — здається, тому, що вірять у здійснення своїх особистих бажань, висловлених таким чином, хай навіть завдаючи шкоди добробуту інших людей чи порушуючи закони фізики. Це порушення часто супроводжується дивними судомними рухами рук, повторюваними характерними рухами, як ритмічне погойдування голови перед стіною чи обсцесивно-компульсивний східний синдром (ОКСС) — повертання обличчям на схід п’ять разів на день.

Високі дози лігіярену надзвичайно галюциногенні. Тяжкі наркомани можуть чути голоси чи мати настільки сильні зорові галюцинації, що інші вірять у їх справжність. Перед людиною, що переконливо розповідає про свої галюцинації, можуть трепетати та навіть називати її лідером, якщо самим не пощастило мати подібні видіння. Така патологія слідування дуже давня і започаткована зі смертю одного лідера, і може розвиватися в химерну психоделію на кшталт канібалістичної фантазії «пити кров і їсти плоть» лідера.

Хронічне зловживання лігіяреном може призводити до «поганого кайфу», коли споживач страждає на жахливі ілюзії, у тому числі страх бути замученим, але не в реальному, а в посмертному уявному світі. Поганий кайф пов’язаний зі смертельним страхом покарання, притаманним цьому наркотикові разом з уже згаданим страхом сексуальності. Культура покарань, виплекана лігіяреном, простягається від «підставляння щоки» до «биття різками» і «побиття камінням на смерть», особливо стосовно жінок, що зрадили чоловіків, та жертв зґвалтувань, а також до «втечі від спокуси» (відрубати собі руку) і аж до хворобливої фантазії покарати когось за свої провини та перенести з хворої голови на здорову, як-от стратити одну людину за гріхи інших.

Ви можете подумати, що цей потенційно небезпечний наркотик, що викликає сильну залежність, має очолити перелік заборонених токсичних речовин і варто запровадити показові страти за його поширення. Але ні, його легко дістати будь-де у світі, і навіть не за рецептом. Наркодилерів повно, вони об’єднані в ієрархічні картелі, вільно торгують на вулицях і у спеціально зведених закладах. Деякі картелі обдирають своїх адептів як липку, аби проіснувати. «Наркобарони» обіймають впливові посади в суспільстві, мають вплив на монархів, президентів і прем’єр-міністрів. Уряди не лише заплющують очі на їхній бізнес, а й звільняють їх від податків. Гірше того, вони фінансують школи, засновані з метою підсадити дітей на наркотики.

Мені кортіло написати цю статтю від імені щасливої людини на Балі. Він в екстазі очікував на свій смертний вирок за жорстоке вбивство великої кількості невинних людей, що приїхали на відпочинок, яких він ніколи не бачив і не мав особистих претензій. Дехто на суді був вражений відсутністю в нього найменшого каяття. Яке каяття, його відповідь була сповнена очевидного піднесення. Він потрясав кулаками в повітрі, сп’янілий від радості бути «мучеником», якщо висловлюватися жаргоном його друзів-наркоманів. Не впадайте в оману: блаженна посмішка, очікування з неприхованою радістю команди «вогонь!» — це посмішка наркомана. Маємо класичного любителя ширки, накачаного важким, неочищеним, концентрованим лігіяреном.

219 Уперше цей есей було опубліковано в Free Inquiry в грудні 2003 року і в скороченому варіанті та під назвою Opiate of the masses («Опіум для народу») – у Prospect в жовтні 2005 року. Гадаю, есей було також перекладено шведською, але не можу знайти посилання. Не знаю, як вони впоралися із назвою Gerin Oil так, щоби зберегти необхідну суть цієї назви. Мабуть, лишили назву англійською.

Мудрий старійшина динозаврячого світу220

Видатні гумористи не жартують. Вони сіють нові види жартів і допомагають їм розвинутися чи просто сидять і спостерігають, як ті поширюються, ростуть і дають нові паростки. Майстер омани Стівена Поттера — це єдиний добірний жарт, виплеканий і витриманий крізь майстер чванства і майстер першості. Жарт мутував та еволюціонував настільки плідно, що через часте повторювання прогресував і став ще смішнішим. Він допоміг посіяти й супутні меми: «блеф» та «гамбіт», а також псевдонаукові записки фіктивних дописувачів: Одореїда та Гатлінг-Фенна — які лише на дрібку можуть бути не фіктивні. Тепер, за тридцять років по смерті Поттера, я наважуся сказати, що Товариство любителів постмодерну, чи Товариство любителів ігор, започаткувало жарт, що ладен вдосконалюватися. Більшість оповідань про Дживза — це мутанти одного жарту, і знову ж таки — це вид, який еволюціонує та дозріває, щоб із переповіданням стати смішнішими, а не навпаки. Те саме можна сказати про «1066 і таке інше», The Memoirs of an Irish RM і, звісно, Lady Addle Remembers. «Як утримувати динозаврів» належить до тої знаменної традиції.

З часів студентства Роберт Меш не лише став гумористом, він плідно поширював еволюційно новий гумор. Якщо в нього і був попередник, то це Псміт221. «Ти чуєш цей тихий стогін? Це вовк, який влаштувався на моєму ґанку» — так, на мою думку, Меш сказав би замість «Я без копійчини». Дуже в стилі Псміта була серйозна відповідь Меша одній жінці на вечірці. Вона дізналася, що він був директором однієї відомої школи, і на її невинне світське питання: «Маєте дівчат?» — він відповів одним словом «Інколи», аби наслідувати Псміта за урочистістю без натяку на жарт.

Вигадані Мешем варіанти «Бігме!» спантеличили коло його друзів, і ті стали вигадувати власні, ще більш химерні, так само, як види, що еволюціонують у вигляді мемів субкультури. Те саме йде про назви пабів. The Rose and Crown («Троянда і корона») в Оксфорді був нашим місцевим пабом, але рідко коли його так і називали. «Побачимося в Соборі та Інфаркті» — це щось із нашої еволюційної низки перлів. Пізніші зразки здаються смішними лише в контексті еволюційної історії. Інший вид, посіяний Мешем, розгортав нескінченні варіації початкової із фрази «Наш … друг». Почнімо з того, що «Троянду і корону» ми могли назвати «Наш флорістично-монархічний друг», але пізніші нащадки еволюційної лінії розвинули надлишкову скритність шаради та потребували класичної освіти, аби їх збагнути. Рід, до якого належать усі ці види Мешевого гумору, можна схарактеризувати так: багато слів і пісна пика.

Але юний серцем Роберт Меш як гуморист — це лише поверхневий шар серйозного зрілого науковця. Його серйозність як науковця ніде не виявляється так наочно, як у книжці, де він зосередив усі свої знання про динозаврів, їхні звички й умови життя, у хворобі та здоров’ї. Тривалий час його ім’я було синонімом захоплення динозаврами. Від арени цирку до аукціонів, від перегонів до птерозаврових боліт — жодні збори заурофілів не вважають повноцінними, поки не прокотиться шепіт: «Ось і Меш». Навіть карнозаври відчувають присутність маестро: їхні задні лапи ступають ще пружніше, а отруєні бактеріями зуби оголює усмішка. У нього завжди напоготові вчасна ґречна порада для власника компсогната щодо догляду за задніми лапами.

Ваш ручний динозавр уже досягнув того важкого, не сказати незручного, віку, коли треба обрізати шпори? Меш порадить вам належний догляд, перш ніж це закінчиться сльозами та неуникною (як би так мовити) лапаротомією. Ваш мисливський динозавр став гіперактивним? Дзвоніть Мешу, перш він «принесе» в пащі зайвих кривдників (паща вашого диноретривера видаватиме такі ж оксамитові звуки, як і благальний голос його жертви, але ж треба і честь знати). Для вирішення таких конфузів, як мікрораптор забув, що він у вітальні, порада Меша чітка і зрозуміла. Чи, може, ви шукаєте добрячу партію добре перегнилого ігуандонового гуано собі на дачу? Телефонуйте Мешу.

Хоча в наші дні Роберт Меш краще знаний як мудрий старійшина динозаврячого світу, це не єдина його чеснота. Ті, хто бачив його в ділі, забудуть, як він із байдужим виглядом розвалився на «Вбивці», як він плекав того безстрашного мисливця на висоті шість метрів. Щодо дресури, то в Робертовій упряжці навіть упертюх брахіозавр танцюватиме на дибки, як чемненький орнітомім. Він волає «улюлю!», коли шмагає ту славнозвісну упряжку із двадцяти пар велоцирапторів — це ж у будь-якого спортсмена закалатає серце, а в бідолаги бембіраптора, що вже впав на землю, застигне в жилах і без того холодна кров. А варто йому було натягнути добре вигладжену шкуру, з ним уже панькаються, і згодом навіть наймають консультантом у розкішні арабські маєтки. Його свіжоспійманий птеродактиль, який ще пахне волею, дібраний зі знанням справи, безстрашно окреслить коло в небі, перш ніж приземлитися і знерухомити археоптерикса останнім, контрольним ударом у крило.

Друзі та шанувальники динозаврячої теми багато років благали Меша описати свій життєвий досвід у книжці, бо тільки він так може. Зрештою, коли з’явилося перше видання «Як утримувати динозаврів», воно розійшлося швидше, ніж свист від хвоста апатозавра. Хоча минуло багато років після публікації, ті примірники, які ревниво ховають по упакуваннях з-під настільних ігор чи по кишенях у салоні Range Rover, стали навіть ціннішими. Потреба в перевиданні була вже нагальною, і я в захваті від того, що послужив, хоч і опосередковано, здійснити це («Хто знайшов <видавця>, знайшов добро велике», Приповісті, 18:22). Друге видання виграло, безумовно, від невтомного листування Меша із власниками динозаврів по всьому світу.

Ця книга цінна в багатьох сенсах. Це жодним чином не настанови для власників, хоча це власне вони й є. Такі доречні практичні поради міг дати лише професійний зоолог, що глибоко знається на теорії, має високу ерудицію. Тож багато фактів тут точні. Світ динозаврів завжди був щедрий на дива для цікавих, а книжка Меша робить ці чари зрозумілішими. Для теологів, креаціоністів (які нині вимерли, і їх замінили ребрендовані теоретики розумного задуму) ця книжка — безцінний ресурс у їхній боротьбі проти абсурдної маячні, буцімто людей і динозаврів розділяють 65 мільйонів років геологічного часу.

Сам Роберт Меш може застерегти, що динозавр — це не подаруночок на Різдво, це на все життя, а воно, наприклад, у деяких зауроподів (двоногих динозаврів) дуже довге. Те саме можна сказати і про його книжку. Одначе це буде чудовим подарунком будь-кому, будь-якого віку, на всі майбутні Різдвяні свята.

220 Роберт Меш — мій приятель за аспірантурою в Оксфорді. Ми були членами дослідницького «почту маестро» Тінберґена. Пізніше він написав чудову книжку How to Keep Dinosaurs («Як утримувати динозаврів»). Коли 2003 року книжку перевидали за моєю ініціативою, я написав передмову.

221 Руперт Псміт — герой письменника-гумориста Пелама Вудгауза. — Прим. пер.

Аторизм: сподіваюся, ця мода мине222

Аторизм на гребені моди в наші дні. Чи може бути плідна розмова між атористами та мрійниками про Вальгаллу?

Навіть без участі наївних літераторів, учені-теологи давно вже вірять в існування молота Тора як матеріального об’єкта. Але духовна природа молота лишається осяяним громом і блискавицями одкровенням, і віра в силу молота посідає окремішнє місце в есхатології неовальгалізму, що тішиться плідним обговоренням із науковцями природи грому в усій його безпрецедентній силі. Войовничі атористи — їхні запеклі вороги. Необізнані в усіх тонкощах торології, вони мали б утриматися від суворого та нетолерантного поливання гарячою смолою, і ставитися до віри в Тора із тою самою непохитною повагою, на яку вона завжди заслуговувала в минулому. Хай там як, вони приречені на поразку. Людям потрібен Тор, і ніщо та ніколи не усуне його з культури. І що ви пропонуєте на його місце?

Післяслово

Цей жарт можна розвивати й розвивати. Торознавиці-феміністки віддадуть перевагу патріархальності фалічних аспектів Торового молота, торознавці-ліберали знайдуть спільну причину для протестів під знаменами серпа та молота, а торознавці-постмодерністи вважатимуть молот символом деконструкції. Продовжуйте на свій смак.

222 У Washington Post була регулярна рубрика «Про віру», яку вела Саллі Квінн, а я часто туди дописував. Це вступ до матеріалу, що вийшов 1 січня 2007 року як відповідь на питання, коли ж мине сучасна мода на атеїзм.

Закони Докінза223

Закон збереження складності

Обскурантизм академічних дисциплін розширюється задля заповнення вакууму внутрішньої простоти.

Закон Божественної вразливості

Бог не може програти.

Лема 1: з розширенням розуміння боги стискаються, але згодом перевизначають себе і відновлюють status quo.

Лема 2: коли все гаразд, то треба дякувати Богу. Коли все погано, треба дякувати, що не гірше.

Лема 3: Вірування в потойбічне життя ані довести, ані спростувати.

Лема 4: Злість, із якою захищають нежиттєздатні вірування, обернено пропорційна наявності в них аргументів.

Закон пекла і прокляття

Н=1/Р,

де Н — це температура в пеклі, якою нас лякають, і Р — ймовірність того, що пекло існує.

Інакше кажучи, «ступінь залякування покаранням обернено пропорційний його ймовірності».

Різноманітні версії наступного закону, хоч він, либонь, і старший, часто приписують мені, і тішуся нагоді його сформулювати тут.

Закон агресивних дебатів

Коли два несумісні вірування відстоюють з однаковою ревністю, правда не завжди лежить посередині. Одна зі сторін запросто може помилятися.

223 Це була моя відповідь на запитання: «Що для вас є закон?», яке поставив Джон Брокман 2004 року на своєму щорічному виклику для членів його інтернет-вітальні The Edge: www.edge.org/annual-question/whats-your-law.

Частина восьма. Ніхто не сам по собі

Від Ньютона, що постав на фундаменті попередніх гігантів, наука завжди була спільною справою. Панґлоссів безпідставний оптимізм не в дусі Докінза, щоб спростовувати факт, що хоч деякі науковці не зовсім усвідомлюють, наскільки їхня робота має завдячувати здобуткам інших, але людей, що уособлюють колегіальність, співпрацю, спільні цінності та взаємоповагу, значно більше, і вони в цій збірці дістали провідне перше місце з-поміж головних «цінностей науки». Ці цінності, звісно, збагачуються особистою прив’язаністю і душевною чуйністю, але вони не притаманно наукові, а загальнолюдські. Саме їх і оспівує заключний невеличкий розділ — добірка особистих рефлексій на добру згадку про інших.

«Спогад про маестро» спершу був написаний як вітальний адрес на конференції, організованої на спомин про нобелівського лауреата, біолога Ніко Тінберґена. Він веде мову не лише про професійні аспекти, але й про відчуття належності через участь у спільній справі вивчення і дослідження, привілею причетності не лише до елітного закладу, але до групи людей, обдарованих як у викладанні, так і у вірності науці. Він також про глибоке почуття обов’язку передавати знання майбутнім поколінням: «Ми <…> хотіли, щоби люди взяли ліхтарики, що Ніко їм дав, і побігли з ними вперед у майбутнє».

Наступні два твори: «О мій любий тату!» та «Більше ніж дядько» — сяють гордістю та любов’ю до сімейного минулого і теперішнього. Якби менш прискіпливо чесний син і племінник ліволіберальних поглядів міг схитрувати, прикрасити чи відкинути чавунний імперський спадок, то Річард не вдаватиметься до вихилясів у той чи інший бік: «Що й казати, Британія таки наробила зла в Африці. Але все хороше — воно ж дуже-дуже хороше, і Білл тут був найкращим». Ці емоційні спогади, як ведеться, осяяні гумором, коли він пише про завзяте читання «Акта непокори» («Я уявляв, що текст він вкладав у свій корковий шолом») чи винахідливість його батька на фермі у стилі карикатур «Гіза Робінсона». Вони випромінюють гордість не менше, ніж відкриту любов до сина і племінника, що досягнув (значних) успіхів у світі: «Командирські манери і військова виправка наче випарувалися. Є інші якості, варті захоплення».

Читачі цієї збірки, я сподіваюся, оцінили широту занять, пристрастей і талантів Річарда Докінза як науковця, викладача, полеміста, гумориста і передусім як письменника. Останній твір цієї збірки, «Вшановуючи Гітча», я обрала тому, що він збирає все діамантове сяйво в одну точку. Це звернення Річарда до смертельно хворого Крістофера Гітченза під час вручення Альянсом атеїстів Америки премії на його честь, вібрує «захопленням, пошаною і любов’ю». Цікава, але доречна іронія полягає в тому, що багато почестей, що він підносить Гітчензу, можна справедливо віддати і йому самому: «серед його захоплень особливе місце посідає провід атеїстичного, чи то світського, руху, де він є розумом і натхненником»; «делікатний та чуйний друг, що ненав’язливо підбадьорює молодих та боязких»; який вражає «всепроникною логікою», «милими дотепами» та «зухвалою відвертістю». Не дивно, що вони були братами по духу.

У Річарда Докінза завжди будуть критики — хтось щиро поділятиме його цінності, хтось відчуватиме глибоку ворожість. Але чесний читач будь-якого штибу, гадаю, не заперечуватиме, що «в сучасному британському красному письменстві не все добре, але таки знайдеться кілька дуже, дуже хороших письменників, і Річард Докінз серед найкращих із них».

Дж. С.

Спогад про маестро224

Ласкаво просимо до Оксфорду. Багато кому кажу: ласкаво просимо до Оксфорду знову. Багато кому з вас, мабуть, приємно вважати Оксфорд рідним домом. І мені дуже приємно бачити наших численних друзів із Нідерландів.

Минулого тижня, коли все було влаштовано, лишалися останні приготування, ми дізналися, що померла Ліс Тінберґен. Звісно, ми обирали б інший час для зустрічі, якби могли. Я впевнений, що всі хотіли б висловити співчуття родині. Однак ми порадилися і вирішили за будь-яких обставин провести конференцію. Родичі Тінберґенів, із якими ми спілкувалися, підтримали наше рішення. Я гадаю, усі в курсі, що Ліс завжди підтримувала Ніко, але, думаю, мало хто знає, що вона була надійною опорою для нього, особливо в часи депресії.

Я мушу сказати дещо про цю пам’ятну конференцію й що до неї призвело. У кожної людини свій спосіб скорботи. Ліс скорбила, втілюючи настанову Ніко: він не хотів похорону чи інших подібних заходів ушанування. Дехто з нас з повним розумінням поставився до небажання релігійного супроводу, однак нас не полишало бажання віддати пошану людині, яку ми любили та поважали багато років.

Ми пропонували різноманітні види світського вшанування. Наприклад, той факт, що в родині Тінберґенів був неабиякий музичний талант, навів деяких із нас на думку організувати камерний концерт із читанням або панегіриками між творами. Ліс наполягала, що не хоче нічого подібного і що Ніко теж не хотів би.

Тому якийсь час ми ні до чого не вдавалися. Тепер, із плином часу, збагнули, що меморіальна конференція суттєво відрізняється від похорону і могла би підійти. Ліс на це погодилася, і згодом, коли ми планували захід, сказала, що хотіла б узяти участь, хоча згодом передумала, бо помилково гадала, із властивою їй скромністю, що заважатиме.

Для мене це неймовірне задоволення — привітати багатьох старих друзів. Ця присвята Ніко — та відданість, яку відчувають його колишні учні, і багато хто з них приїхали до Оксфорду подекуди з дуже далеких країв. Таких людей — як зірок на небі, є такі, хто не бачився по тридцять років. Я був дуже зворушений, коли прочитав перелік запрошених.

У кожного з нас є спогади про Ніко та групу його науковців, наших сучасників. Моє знайомство з ним відбулося, коли я був студентом, а він читав у нас лекції, спершу не про поведінку, а про молюсків — це була чудернацька ідея Алістера Гарді змусити всіх викладачів узяти участь у курсі «Царство тварин», одній зі священних корів зоологів Оксфорду. Тоді я ще не знав, якою видатною людиною є Ніко. Гадаю, якби я знав, то радше жахався б тих лекцій про молюсків. Досить прикро, що він покинув професорську посаду в Ляйдені, щоб стати, за снобською оксфордською традицією, лишень паном Тінберґеном. Не дуже пам’ятаю ті перші лекції про молюсків, пригадую лише, яке враження справляла його дивовижна усмішка: дружня, добра усмішка дядечка, як мені тоді здавалося, хоча він був тоді трішки старший, ніж я тепер.

Гадаю, що потрапив під потужний вплив Ніко з його інтелектуальною системою, бо попросив університетського наставника призначити Ніко моїм науковим керівником. Не знаю, як йому це вдалося, бо не думаю, що Ніко працював зі студентами. Але ті заняття на мене дуже вплинули. Ніко мав унікальний стиль викладання. Замість переліку джерел для вичерпного вивчення теми він давав єдину, дуже докладну роботу, наприклад, дисертацію. Першою в мене, я пригадую, була монографія А. С. Пердека, якого я радий сьогодні тут бачити. Він дав мені завдання написати есей про те, що спало на думку після прочитання тих дисертації чи монографії. Таким чином Ніко давав учневі відчути себе на рівних, відчути себе колегою, чию думку щодо дослідження варто почути, а не просто студентом, що зубрить тему. Нічого подібного зі мною раніше не траплялося, і я цим насолоджувався. Я написав настільки довгі есеї, що їх годі було прочитати за півгодини із незначними ремарками від Ніко. Він ходив кабінетом туди-сюди, поки я читав свій есей, і подекуди присідав відпочити на старій валізі, що слугувала стільцем на колесах, крутив цигарки і виявляв усю увагу, на яку, на жаль, я не здатен до більшості своїх теперішніх учнів.

У результаті тих чудових занять я вирішив, що дуже хочу до Ніко в аспірантуру. Так я долучився до «почту маестро», і це незабутній досвід. Пригадую п’ятничні вечірні семінари з особливою приязню. Крім самого Ніко, головною фігурою тих часів був Майк Куллен. Ніко рішуче не допускав мовної недбалості, і доповіді тягнулися невідомо скільки, поки доповідач не спромагався донести свою думку достатньо точно. Усі охочі брали участь у цих дискусіях. Як результат — за дві відведені години семінари не завершувалися і продовжувалися наступного тижня, хай там що планувалося раніше.

Гадаю, я чекав весь наступний тиждень на семінар з особливою схвильованістю не просто через недосвідченість юності. Ми почувалися частиною привілейованої еліти, Атенів етології. Інші, що належали до різноманітних робочих груп, розповідали те саме, і я гадаю, що це почуття і характеризувало роботу Ніко з його аспірантами.

Щоп’ятниці на семінарах Ніко виявляв надзвичайну твердість, логіку здорового глузду. Словами цього не переповісти, звучатиме надто банально. Але тоді я дізнався, що впертий здоровий глузд аж ніяк не очевидний більшості людей. І справді, здоровий глузд подекуди слід безстрашно боронити.

Ніко виступав за широкий кругозір у галузі етології. Він не лише визначив «чотири питання» біології, але й старанно очолював ту галузь із чотирьох, що наразі йому здавалася недопрацьованою. Оскільки нині люди пов’язують його ім’я передусім із польовими дослідженнями функціонального значення поведінки, варто згадати, що його кар’єра була присвячена, наприклад, дослідженню мотивації. І, хай там що, моїм головним спогадом про його лекції про поведінку тварин під час мого навчання було безжально-механістичне ставлення до поведінки тварин і механізму, що її зумовлює. Це можна, зокрема, збагнути із двох фраз: «механіка поведінки» та «знаряддя для виживання». Коли дійшло до написання моєї першої книжки, я поєднав їх у стислий вислів «механіка виживання».

Плануючи цю конференцію, я, звісно, вирішив зосередитися на галузях, де Ніко був видатний, але ми не хотіли лише ретроспективних промов, а присвятити більше часу досягненням Ніко, але хотіли також, щоб люди взяли ліхтарики, що Ніко їм дав, і побігли з ними вперед у майбутнє.

Вперед у майбутнє, новими захопливими шляхами, які ми самі собі освітлюємо, біжить стільки етологів-аспірантів і колег Ніко, що спланувати програму було справді складно. «Як це можливо? — запитували ми себе, — чи можна обійти увагою те і се? З іншого боку, у нас є час лише на п’ять чи шість промов». Ми могли б обмежитися лише учнями Ніко — його науковими дітьми, але це знецінило б його значний вплив на науку крізь учнів його учнів та інших. Ми могли б зосередитися на людях і головних темах, не висвітлених у пам’ятному випуску Festschrift за редакцією Жерара Берендса, Колін Бір та Обрі Меннінга, але це було б прикрою помилкою. Насамкінець, нам здалося, що майже не важливо, які півдюжини інтелектуальних спадкоємців представлять решту із нас. І це, ймовірно, і є головним мірилом його величі.

224 Ніко Тінберґена, який 1973 року розділив Нобелівську премію з фізіології з Конрадом Лоренцем і Карлом фон Фрішем, 1949 року заманили в Оксфорд із рідних Нідерландів. Частково (лише частково, згідно із дуже точною та чесною біографією, написаною Гансом Крууком) він прийняв запрошення тому, що вважав Оксфорд теплицею, куди можна перенести нідерландську і німецьку етологію, щоб поширювати в англомовному світі. Переїзд став йому великою особистою жертвою. Він свідомо попросив меншу зарплату і відмовився від звання професора в Ляйдені та став «старшим викладачем», найнижчим щаблем в оксфордській ієрархії. Його діти мусили пройти інтенсивні курси англійської, щоб учитися в (дорогій) новій школі. І він ніколи не вважав оксфордську систему досконалою. Я долучився до його дослідницької групи 1962 року, можливо, запізно, щоби насолодитися всіма перевагами золотої доби його діяльності, але мені дістався багатий спадок від його великої та успішної групи, заснованої та керованої ним, та передусім від Майка Каллена, якого я вшанував в An Appetite for Wonder («Жага дивуватися»). За рік по смерті Ніко ми з Маріан Стемп Докінз і Тімом Галлідеєм організували в Оксфорді конференцію, присвячену його пам’яті. Далі йде моя промова з нагоди відкриття, яка стала вступом до збірки матеріалів конференції, опублікованих у книжці The Tinbergen Legacy («Спадок Тінберґена»).

О мій любий тату! Джон Докінз (1915–2010)225

Мій батько, Клінтон Джон Докінз, що спочив із миром у похилому віці, прожив свої дев’яносто п’ять років на повну і неймовірно багато в ці роки вклав. Він народився в місті Манделей 1915 року, і був старшим із трьох обдарованих братів, усі з яких пішли батьковим і дідовим шляхом служби в колоніях. Дитяче хобі Джона — гербарії, до яких його заохочував відомий учитель біології (А. Дж. Лоуденс із коледжу Мальборо), — привело його вивчати ботаніку в Оксфорді, а згодом — тропічне сільське господарство в Кембриджі та Тринідаді для підготовки до призначення в Ньясаленд молодшим сільськогосподарським службовцем. Безпосередньо перед від’їздом до Африки він одружився з моєю матір’ю, Джен Леднер. Вона невдовзі поїхала слідом за ним, і вони розпочали ідилічне подружнє життя на різноманітних розкиданих аграрних станціях, поки його не призвали на військову службу в лавах Королівських африканських стрільців. Джон виклопотав дозвіл переїхати до Кенії за власним бажанням, а не під конвоєм, що дозволило Джен поїхати з ним — нелегально, що, я гадаю, робить незаконним моє народження в Найробі226.

Повоєнну роботу Джона сільськогосподарським управителем знову в Ньясі перервало отримання неочікуваного спадку від дуже далекого родича. Помістя Овер-Нортон-парк належало Докінзам із 1720-х, і Геревард Докінз, що вишукував спадкоємця в родоводі Докінзів, не знайшов нікого ближчого за молодого агронома із Ньясаленду, якого він ніколи не бачив і який ніколи про нього не чув.

Ставка Гереварда добре зіграла. Молода пара вирішила покинути Африку і зробити з Овер-Нортон-парку комерційну ферму, а не панський маєток. Попри малі шанси успіху та застереження родичів і родинного повіреного вони добилися успіху, і можна справедливо сказати, що врятували сімейний спадок.

Вони перетворили великий будинок на квартири, і мали слуг із колоній, що їздили додому у відпустки. У ті часи трактори були відкриті, і Джон, у старому стрілецькому капелюсі, неначе австралійський селюк, розсікав на своєму крихітному «Ферґюсоні» (він справді був крихітний, бо якось ніс його в руках) і, так що чути було на обидва його поля, волав на повну силу псалми («Моав — мій умивальний посуд»).

Такими само крихітними були корови породи джерсі, що дефілювали в парку. З їхнього такого немодного нині жирного молока робили вершки, які постачали в оксфордські коледжі та купу магазинів і ресторанів, а тим часом знежиреним молоком відгодовували численне поголів’я овер-нортонських свиней — цей процес Джон називав «музика і танці». Власне процес отримання вершків чудово змальовував Джона як винахідливого героя карикатуриста Гіза Робінсона227, підперезаного шпагатною мотузкою — саме натхнення для чудового вірша, вигаданого свинопасом, що довго в нього працював: «Клубиться дим, мигтять вогні, / б’є маслобойка ночі й дні. / Не треба нам і балагану — / ми робимо лопатою сметану».

Джон не обмежував свою вроджену винахідливість фермерством. Усе своє життя він пробував різноманітні творчі хобі, і був у них успішний завдяки щасливому випадку і металобрухту. Щороку на Різдво він роздавав оберемок саморобних подарунків, починаючи від іграшок, які він робив для мене з сестрою в Африці, до таких само чарівних подарунків онукам та правнукам.

Його прийняли в Королівське товариство фотографів за особливе вміння «розчиняти» зображення на низку ретельно підібраних зображень за допомогою двох проекторів. У кожної низки було своє тло: від осіннього листя і краєвидів його улюбленої Ірландії до абстрактного мистецтва, сфотографованих спектрів світла, що виблискували із трельяжів глибоко в темряві. Він автоматизував процес «розчинення», винайшовши власні «райдужні діафрагми» для проекторів, які утримувалися гумовими стрічками. Дешево і дієво228.

На своєму десятому десятку Джон сповільнився і пам’ять від нього втекла. Але він прийняв похилий вік із тою ж щирою шляхетністю, що осяяла його діяльні роки. Він із Джен, яка його пережила, відзначили свою сімдесяту річницю шлюбу минулого року розкішним сімейним святкуванням. Він навчився сміятися зі своїх хвороб зі щирою радістю, що збурювала глибоку приязнь в усій великій родині, в тому числі в дев’яти правнуків із чотирьох будинків на території огородженого парканом із котсуолдського ракушняка маєтку Овер-Нортон-парк — родового гнізда, яке вони із Джен229 врятували.

225 Сподіваюся, дві сімейних меморіальних промови не сприймуть за потурання собі. Вони не стосуються науки безпосередньо, але в тому розумінні, що я несу науку в душі, вони стосуються мене. Мій батько і двоє його братів вплинули на мене в різні способи. Перший твір — це некролог, опублікований мною в Independent 11 грудня 2010 року.

226 Щоденник його подорожі та подальшого життя в армійських таборах Кенії та Уганди — дуже цікаве чтиво, і я наводив уривки з нього в моїх перших мемуарах An Appetite for Wonder («Жага дивуватися»).

227 В Америці його можна порівняти з Рубом Ґолдберґом.

228 Тепер, звісно, це б робив комп’ютер.

229 Вона відсвяткувала свій сотий день народження за кілька днів до написання цієї примітки.

Більше ніж мій дядько. А. Ф. «Білл» Докінз (1916–2009)230

У 1972 році британський уряд намагався знайти розв’язання проблеми, якою тоді була Родезія. Секретар із міжнародних справ сер Алек Дуґлас-Гоум доручив Королівській комісії під егідою лорда Пірса об’їхати всю Родезію та зібрати думки людей. Комісія складалася із двох старих колоністів, які, як це слушно очікували, мали необхідний досвід. Білл Докінз виявився тим, хто був потрібен комісії Пірса, і його відкликали з пенсії.

На той час у моєму оксфордському коледжі жив старий балакучий класичний викладач, що багато років провів у тісному зв’язку з колоніальною службою. Сер Крістофер зацікавився комісією Пірса, а особливо Біллом, мабуть, тому, що ВВС використовувало його гарне лице для ілюстрації новин щовечора. Білл справді придався на роль ікони. Хоча сер Крістофер ніколи з ним не зустрічався особисто, він чітко відчував, що вони знайомі, бо він спостеріг імперську виправку та силу характеру. Це виявлялося в його фразах на кшталт «Дядя Докінза скоро покладе цьому край» чи «Хочу побачити, як хтось наговорює на дядю Докінза. Ха!».

Членів комісії Пірса відправили парами, із супроводом, і Біллові дістався інший старий колоніст на ім’я Буркіншоу. Відповідно до Біллового статусу ікони, камери ВВС супроводжували Докінза та Буркіншоу в цих місіях у пошуках фактів, і сер Крістофер припадав до телевізора. Я живо пригадую, як він наступного дня підсумовував своїм голосом старого базікала: «Про Буркіншоу я нічого не казатиму. А Докінз явно видно, що звик керувати людьми».

Девід Аттенборо повідомив мене про достеменно те саме враження від Білла, підвівся на повний зріст і зробив точнісінько такий самий владний вираз обличчя для ілюстрування своєї думки. Він був із Біллом і Діаною під час фільмування подорожі по Сьєрра-Леоне 1954 року, і відтоді вони потоваришували.

Я не можу уявити, щоби хтось назвав Білла Артур чи Френсіс, хоча А. Ф. йому досить пасує. Усе життя його називали не інакше, як Білл, ще з пелюшок, коли казали, що він нагадує Білла, Ящура Крутихвоста, з «Аліси в Країні Див». Я брав із нього приклад з першої нашої зустрічі. Це сталося 1946 року, мені було п’ять, і мій батько повів до нього мене і молодшого брата. Його висока гарна статура, чорне волосся й вуса, блакитні очі та міцна військова постава змушували мене трепетати. Я захоплювався ним усе його життя як яскравим прикладом того хорошого, що зробила Британія в Африці. Що й казати, Британія таки наробила зла в Африці. Але все хороше — воно ж дуже-дуже хороше, і Білл тут був найкращим.

Він був знаним атлетом. У старших класах, де я вчився через двадцять п’ять років після нього, я був гордим побачити його ім’я на дошці пошани — він встановив найкращий рекорд за сто років. Ця швидкість була йому на руку в ранні роки війни, коли він грав у регбі за команду сухопутних військ. Я спромігся знайти результат гри за 22 квітня 1940 року в Times: спортивний кореспондент писав, що то був захопливий матч між командою військових та збірною Великої Британії, і армія виграла. Під час гри був такий момент:

В Армії досі перебиті передачі, але Докінз і Вулер, завдяки блискавичним перебіжкам і здатності ловити на ходу, невдовзі нагадали Великій Британії, що ці два гравці самотужки можуть забрати всі шанси на перемогу. По-перше, Докінз із вдалої позиції зробив Вуллеру подачу по прямій, із шикарним пірнанням під ворота на фініші. Далі Вуллер кидає Докінзу.

Ясно, що швидкість, із якою Білл перемагав ще в школі, його не полишила, і рекорд — це досі рекорд. «Висока швидкість», «блискавична перебіжка», «явно, що звик керувати людьми <…>». Але ці фрази, хай які б вони були дивовижні, найменшим чином описують якості, які ми сьогодні згадуємо. Ось лист люблячого ніжного батька шестирічній Пенні.

Ти пригадуєш кущ крученого панича біля нашого будинку, на якому ми інколи лічили квіти, коли я йшов на роботу, і якось налічили аж 54. Уявляєш, сьогодні на ньому 91 квітка, і все з одного боку. Якщо ти і прочитала цей лист без допомоги, то це тому, що я не вживав ніяких довгих слів, як-от ІДІОСИНКРАЗІЯ, правда ж? <…> Люблю міцно. Цьомки від татка.

Я знаю людей, що віддали б усе на світі за такого батька, хай навіть і названого.

Білл народився в Бурмі 1916 року. Його батьки жили там, а він зі старшим братом Джоном поїхав в інтернат в Англії та проводив канікули в бабусі і дідуся в графстві Девон, коли, ймовірно, і полюбив ці мальовничі місцини.

За збігом обставин згодом, на час війни, він повернувся в Бурму, бився проти Японії як офіцер полку Сьєрра-Леоне, бо в Британії заведено відправляти призвичаєних до тропіків офіцерів на тропічні війни. Він дослужився до звання майора, і про нього згадували в депешах231.

Він полюбив людей Сьєрра-Леоне, поки командував ними під час війни і після війни, коли пішов витоптаною військовими чоботами стежкою сімейної традиції на колоніальну службу, подався до Сьєрра-Леоне, де його 1950 року призначили окружним комісаром.

Це була непроста робота, і час від часу він мав придушувати заколоти та повстання, маючи єдину зброю — вроджене вміння «керувати людьми». Заколоти були спрямовані не проти колоніального правління, а проти інших ворожих племен. Білл, окружний комісар, поїхав по селах і зачитував Акт непокори: він буквально зачитував Акт, кожне його слово (я уявляв, що текст він вкладав у свій корковий шолом). Під час одного із повстань Білл підібрав поранену людину і доставив у безпечне місце. Повстанці намагалися його переконати облишити пораненого, щоб вони його добили. Білл відмовився, бо знав: поки він його тримає, пораненого не чіпатимуть. Цей напрочуд сюрреалістичний підхід до повстань сягнув апогею, коли в розпал одної бійки все раптом стихло, коли хтось вигукнув: «Окружний комісар втомився» — і з вікна на мотузках опустили стіл та стілець. Пенні, яка бачила цю сцену й переповіла потім мені, сказала, що на стіл поставили пляшку пива й урочисто запросили Білла присісти і відпочити за пивом. Так він і зробив. Після цього стіл і стілець підняли назад через вікно, а бійка продовжилася, наче нічого не трапилося.

Під час іншого повстання чули, як якийсь африканець бігав, вигукуючи кожному, до кого міг докричатися в цьому галасі: «Люди, все гаразд, все скоро буде гаразд, майор Донкінз приїхав». Мабуть, це казав один із його солдатів часів Бурми, бо він ніколи не використовував військове звання в мирний час. У Сьєрра-Леоне його прізвище постійно перекручували — Донкінз. І якось лист «Колоніальному Донкі (Віслюку), Фрітаун» успішно дійшов до адресата.

Ось інший лист того часу від Білла, датований 22 листопада 1954 року. Він не стосується повстань, це лист-прощання із вдячною Африкою та план дій. Ось він.

22 листопада 1954 року

Мій любий сер,

Прощавайте, вірний друже, нині маю розпрощатися з тими днями і радощами, що я з Вами пізнав. Ми поєднали серця у спільній справі, але тепер мусимо все завершити і невдовзі розлучимося. Моє серце крається, бо мушу казати Вам: прощавайте. Мене не буде поруч, але моя молитва Вас знайде і допомагатиме Вам, хай де б Ви були.

Як найдорожчий друг усього людства Ісус віддав своє тіло і кров на знак пам’яті про його заповіти, так і я хочу попросити у Вас дозволу на купівлю короткоствольної зброї <…>

Заводити нові знайомства завжди важко. Тож якщо я нічого не робитиму, це триватиме роками. Але нині я маю зручний привід, бо мова йде про пам’ять. Я завжди Вас пам’ятатиму завдяки гвинтівці.

З найглибшою пошаною і повагою до Вас, сер,

Ваш покірний слуга.

Можливо, цей лист і має інтонації користолюбства, але пошана і повага, що пронизують його, можемо бути певні, цілком щирі.

Успіх Білла на посаді окружного комісара відзначили 1956 року, коли він дістав неочікуване підвищення: його відправили керувати островом Монтсеррат, що в Карибському морі. Уся родина переїхала в маєток губернатора цього крихітного острівця, де Білл був, без перебільшень, королем. Це був рай, поки катастрофи урагану Г’юґо та жахливе виверження вулкана не спустошили острів, хоча Томас і Джудіт досі там вірно служать. Білл був офіційним посланцем королеви, тож на їхньому автомобілі була корона замість номерних знаків, і прапор у чохлі, який знімали, коли «Його честь» сідав у машину. Діана виконувала роль дружини дипломата, і можемо бути певні, що виконувала її на всі сто: вона стала опікункою школи для дівчат, відкривала свята, ярмарки і багато іншого. Це дуже відрізнялося від джунглів Сьєрра-Леоне. І Діана чудово з усім поралася, як з іншими аспектами їхнього подружнього життя. Білл грав у крикет за Монтсеррат проти інших островів Вест-Індії, і сильно травмувався, утримуючи ворітця. Після монтсерратського перепочинку, коли закінчилося його призначення, Біллу запропонували інший вест-індійський острів, Гренаду, але він зробив вибір на користь Африки, де виклики були складніші і потреба в ньому більша. Він повернувся до Сьєрра-Леоне і дослужився до звання комісара провінції. Наприкінці свого терміну, коли Сьєрра-Леоне здобула незалежність, його посвятили в лицарі. Втім, усвідомлюючи, що його батько, мій дідусь, постарів, що Пенні в Кембриджі та Томас у Мальборо можуть потребувати дому в Англії, він разом із Діаною вирішив піти у відставку з колоніальної служби і став учителювати.

Він вивчав математику в Боліолі232, тож міг викладати цей предмет. І робив це дуже успішно в Брентвудській школі. Його смаглява врода дозріла до більш грізної, бо прізвисько в нього там було Дракула. Чи це просто стосувалося його здатності тримати в класі дисципліну — якості, не завжди притаманної вчителям. І знову ж таки, «він умів керувати людьми».

Командирські манери і військова виправка наче випарувалися. Є інші якості, варті захоплення. Білл був люблячим чоловіком, братом, батьком, дідусем і… дядьком. Дядя Білл був більше ніж дядя, він був моїм хрещеним. Згодом він казав, що провалив місію хрещеного, але тепер я гадаю, що він перевершив свою місію дядька в становленні мого успіху. Чи це так, чи він справді був безмежно добрим до кожного. Так, він справді був таким.

Наприкінці свого життя він дав мені як похресникові одну пораду. Можливо, він казав це й іншим, але коли він казав це мені й пронизливо дивився своїми блакитними, сповненими досвіду і мудрості очима, я збагнув, що це буде серйозне застереження похресникові: «Ти ж це зрозумів, чи не так? Старість — це огидно».

Нині він вільний від цього і спочиває з миром. Може, він і вмів керувати людьми, але вони любили його. Його любили всі, хто його знав. Він полишив цей світ кращим, ніж зустрів — у кількох різних точках планети. Ми сумуємо за ним. Але водночас ми радіємо тому, що він по собі залишив.

Післяслово

Найменший брат мого батька, Кольєр, досягнув у науках найбільшого успіху. У мене не було нагоди написати його некролог, але я присвятив оповідання River Out of Eden пам’яті «Генрі Кольєра Докінза (1921–1992), викладача Коледжу Святого Іоана в Оксфорді, майстерного в мистецтві пояснення речей». Варто описати два випадки, що розкривають його особистість. Один із них узятий із некролога, написаного його колегою, лісничим Рупертом Плампетром. Під час служби на війні, десь в Індійському океані, Кольєр змайстрував секстант, щоб зрозуміти, де вони є (бо солдатам з огляду на безпеку це не можна було знати). Інструмент вилучили, і його якийсь час вважали шпигуном. Другий випадок нагадує про крючкодерське мислення бюрократів, яке я розпікав раніше233, і я його наводжу в моїх мемуарах «Куца свічка у пітьмі ».

На станції «Оксфорд» парковку перегороджує шлагбаум: водій має опустити жетон і тим самим розплатитися, і тоді шлагбаум піднімається і пропускає машину. Якось увечері Кольяр повернувся до Оксфорду останнім лондонським поїздом. У механізмі шлагбаума щось зламалося, і він застрягнув в опущеному положенні. Працівники станції не приходили, а власники заблокованих авто вже втратили надію вибратися зі стоянки. Кольяр збирався їхати велосипедом, і не мав би тим перейматися. Одначе як зразковий альтруїст він обхопив шлагбаум руками і переломив його, відніс до кабінету наглядача станції та залишив біля дверей із запискою, хто це зробив, коли, чому, ще й написав свою адресу. Йому мали б дати медаль. Натомість його викликали до суду й оштрафували. Як несправедливо оцінили громадянську небайдужість. Яка типова одержимість правилами, приписами, яке дріб’язкове крючкодерство в сьогоденній Британії.

А ось невеличке продовження цієї історії. Минуло багато років, уже після смерті Кольєра я познайомився з угорським науковцем Ніколасом Курті (фізиком, який виявився піонером наукової кулінарії: він робив вприскування в м’ясо шприцом і таке інше). Його очі засяяли, коли я представився.

— Докінз? Ви кажете «Докінз»? А ви не родич того Докінза, що зламав шлагбаум на парковці оксфордського вокзалу?

— Так, сер, я його племінник.

— О, дозвольте потиснути вам руку. Ваш дядько — герой.

Якщо посадовці, що виписали Кольєру штраф, це раптом прочитають, я сподіваюся, їм буде соромно. Ви просто виконували обов’язок і дотримувалися закону? О так.

230 Середній брат мого батька Білл помер за рік до нього. Я промовив цей некролог пам’яті мого дядька і хрещеного на його похороні в церкві Св. Михайла та Всіх Янголів у Стокланді, графство Девон, у середу, 11 листопада 2009 року. Оскільки похорон відбувся в сімейному колі, я називав членів родини на ім’я без пояснень.

231 Моя мати була близька зі своїм шуряком (бо двоє братів одружилися на сестрах) і нещодавно казала, що Білл ніколи не розповідав про свій воєнний досвід. Не дивно, враховуючи, де і скільки він воював.

232 Боліол – один із коледжів Оксфорду. — Прим. пер.

233 Якби я правив світом (с. 291).

Вшановуючи Гітча234

Сьогодні мене запросили вшанувати пам’ять людини, чиє ім’я увійде в історію нашого руху разом із Бертраном Расселом, Робертом Інгерсоллом, Томасом Пейном і Девідом Юмом.Це письменник і оратор, якому немає подібних, чиї словниковий запас і широта літературних та історичних алюзій ширші, ніж у будь-кого мені відомого. І це я з Оксфорду, його та моєї alma mater.

Це читач, чий смак до книжок такий широкий і водночас такий глибокий і вичерпний, що про нього можна нудно сказати «ерудований», хоча Крістофер аж ніяк не пісний ерудит. Це майстер дебатів, який вибиває нутро із нещасної жертви, але робить це з елегантністю, що знезброює опонента й водночас спустошує його. Він не з тих, хто гадає, буцімто переможець суперечки той, хто найгучніше волає. Його опоненти можуть кричати та зойкати. Вони так і роблять. Але Гітчеві не треба кричати. Його слова, його енциклопедичний запас фактів і алюзій, його переконлива авторитетність у темі дискурсу, його дотепність, що осяює блискавкою на весь небосхил… Я намагався зібрати все докупи в моєму огляді «Бог не великий» для лондонського видання Times:

Чути кудкудакання із курників людей, що жили в омані, і Крістофер Гітченз — один із винуватців. Інший — філософ А. С. Ґрейлінг. Нещодавно я виступав із ними обома на одній сцені. Ми мали вести дебати із трійцею релігійних апологетів, не конче відданих, як виявилося («Ну звісно, ми не віримо в Бога з довгою сивою бородою, але…»). Раніше ми з Гітчензом не були знайомі, але я збагнув, що це за один, коли Ґрейлінг написав мені електронного листа щодо майбутньої тактики. Після кількох речень про нього і про мене він завершив: «…а Гітч пустить кулеметну чергу з АК-47 у властивій йому манері».

У жарті Ґрейлінга бракує згадки про Гітчензову здатність стримувати власну задерикуватість старомодною чемністю. Але «черга» — це і сліпі кулі, а казати так — це недооцінювати його снайперську точність. Якщо ви — релігійний апологет і вас запросили на дебати із Крістофером Гітченсом, — відмовляйтеся. Його кумедні жарти, його історичні цитати завжди напоготові, його красномовність і витончений стиль, вільний потік вправно дібраних і чітко вимовлених слів знищать усі ваші аргументи, хай навіть і вартісні. Ціла низка преподобних і «богословів» відчували це на собі під час туру з презентацією книжки Гітченза по американських містах і селах.

Із притаманною йому зухвалістю він поїхав у тур по штатах Біблійного поясу235 — осередком рептилійного мозку півдня і центру Америки, а не легшим шляхом головної кори півночі та вздовж узбережжя. Оплески, що він зірвав, були найбільшою винагородою. Щось у цій великій країні зрушується. Крістофер Гітченз відомий своїми лівими поглядами. Але це завелике узагальнення — окреслити його погляди лише виміром «праві — ліві». До слова, мене давно дивувало, як спрацьовує сама ідея єдиного виміру політичного спектра. Психологам потрібні численні математичні площини для впорядкування людських особистостей, а чим політичні погляди не такі? Для більшості людей справді дивовижно, яке різноманіття можна пояснити лише в площині «право — ліво». Якщо вам відоме чиєсь ставлення, скажімо, до смертної кари, ви зазвичай можете вгадати його думку щодо оподаткування чи охорони здоров’я.

Але Крістофер не такий. Він не піддається класифікації. Він сам собі протилежність за винятком тих галузей, від яких категорично відхрестився. Він неповторний у своєму розташуванні в багатовимірному просторі. Ви ніколи не знаєте, як він про щось висловиться, поки він цього не зробить: так добре, так ґрунтовно, що ви не захочете сперечатися з ним з огляду на власну безпеку.

Він відомий в усьому світі один із провідних суспільно-активних інтелектуалів. Написав багато книжок і незліченну кількість статей. Він безстрашний мандрівник і військовий репортер виняткової доблесті.

Але, звісно, серед його захоплень особливе місце посідає провід атеїстичного, чи то світського, руху, де він є розумом і натхненником. Він відчуває нездоланну неприязнь до претензійних людей із кашею в голові чи до непорядних у своїй інтелектуальності. І при цьому він — і делікатний та чуйний друг, що ненав’язливо підбадьорює молодих та боязких, які шукають свій шлях людини, що мислить вільно, і не певні, чи в них вийде.

Його кмітливі дотепи стали нашим скарбом, і лише процитую кілька з них.

Починаючи від всепроникної логіки:

Що можна приймати без доказів, можна і відкинути без доказів.

до дуже милих дотепів:

В усіх є ці книжки на поличці, то на поличці хай і стоять.

до зухвалої відвертості:

Матір Тереза не була подругою бідних. Вона була подругою бідності. Вона казала, що страждання — це Божий дар. Вона витратила життя на боротьбу з єдиним засобом від бідності — з наданням жінкам прав і свобод, із їхньою емансипацією та звільненням від ролі свиноматок.

У цьому квінтесенція Гітча:

Гадаю, є одна причина, з якої я завжди ненавидів релігію — її прагнення нав’язати ідею, що всесвіт був створений із думкою «про тебе», чи ще гірше, що є божественний план, що кожному підходить, знає він це чи не знає. Подібна скромність для мене надто зарозуміла.

А як щодо такого:

Організована релігія злочинна, ірраціональна, нетолерантна, близька до расизму, племінного устрою та фанатизму, вона сприяє невігластву та ворожа до пошуку правди, сповнена зневаги до жінок і насильства до дітей.

І таке:

Все християнство виражається в єдиному образі стада.

Його повага до жінок та їхніх прав бринить у таких словах:

Хто ваші улюблені героїні зі справжнього життя? Жінки Афганістану, Іраку та Ірану, які ризикують своїми життями та красою в боротьбі із брутальністю теократії.

Хоча він не науковець і не претендує на цю роль, він розуміє важливість науки в розвитку нашого виду і руйнації релігії та забобонів:

Ми маємо це чітко збагнути. Релігія походить з тих часів, коли в людства не було передісторії. Навіть всемогутній Демокріт, сказавши, що вся матерія складається з атомів, не мав жодної гадки, що відбувається. Це походить від кричущої та лячної інфантильності нашого виду, і його дитячої спроби відреагувати на власну неуникну жагу знань, а також жагу комфорту, безпеки та інших інфантильних потреб. Сьогодні мої найменш освічені діти знають про порядок речей у природі значно більше, ніж будь-який вірянин.

Він нас надихав і підбадьорював. Ми тішилися його присутністю. Він навіть вигадав слово: гітчлящ. Ми не просто захоплюємося його інтелектом, ми захоплюємося його войовничістю, його духом, відмовою йти на негідний компроміс, його прямотою, незламним духом, його брутальною чесністю.

І те, як він сприймає свою хворобу, створює ще один прецедент проти релігії. Нехай віряни пхинькають і виють біля ніг уявного божества у своєму страхові смерті. Нехай вони марнують життя на заперечення смерті. Гітч дивиться смерті в очі: не заперечує її, не прагне її, але сприймає її хоробро і чесно, і його відвага надихає всіх нас.

До хвороби він був ерудованим письменником і есеїстом, блискучим, нищівним спікером, доблесним лицарем, що вів боротьбу із навіженством і брехнею релігії. Коли він захворів, у нього і в нас з’явилася ще одна зброя — можливо, найсмертельніша і найпотужніша з-поміж усіх: сама його особистість стала надзвичайним і безпомилковим символом чесності й гідності атеїзму, а також людської гідності, не знівеченої інфантильним патяканням релігії.

Щодня він показує всю брехливість найубогішої християнської тези: що немає атеїстів в окопах. Гітч нині в окопах, і переносить це зі сміливістю, чесністю і гідністю, якими кожен із нас мав би пишатися. І тепер він ще більше заслуговує на наші захоплення, повагу і любов.

Мене попросили вшанувати сьогодні Крістофера. Навряд чи є потреба казати, що це він робить значно більшу честь, приймаючи мою іменну нагороду. Пані та панове, товариші, шануймо Крістофера Гітченса.

Післяслово

Цей безстрашний борець за правду, цей культурний ґречний громадянин світу, цей нищівний блискучий ворог брехні та лицемірства — гаразд, може, у нього й немає безсмертної душі, ні в кого з нас немає. Але в єдиному значенні слів, що мають сенс, душа Крістофера Гітченса — серед безсмертних.

234 Крістофер Гітченс помер від раку в грудні 2011 року. За два місяці до того я відвідував Г’юстон, штат Техас, і мав довге інтерв’ю з ним для New Statesman. Гадаю, це було його останнє велике інтерв’ю. Я був запрошеним редактором різдвяного випуску журналу, і інтерв’ю було одним із головних матеріалів «мого» випуску. А іншим була стаття «Тиранія категоричного мислення». Наступного дня після інтерв’ю він узяв участь у Texas Freethought Convention, Техаській конвенції з вільнодумства, що відбувалася в Г’юстоні. У 2003 році Альянс атеїстів Америки заснував щорічну премію — премію Річарда Докінза на честь тих, хто сприяє усвідомленню атеїзму громадськістю. Я не мав стосунку до вибору нагородженого, але зазвичай мене запрошували вручити нагороду на конференції, особисто чи через відеозв’язок. Щоразу я сам почуваюся вшанованим кожним іменем гігантів у переліку, який тепер налічує чотирнадцять імен. У 2011 році нагорода дісталася Крістоферу Гітченсу, і була вручена йому на Техаській конвенції з вільнодумства. Він був надто кволим, щоб бути присутнім впродовж усього заходу, але прийшов під кінець бенкету, і його зустріли гучними та надзвичайно емоційними оваціями. Тоді я зробив промову, яка наводиться тут. Наприкінці він піднявся на сцену, ми обнялися, і він виголосив власну промову. Його голос був слабким і переривався нападами кашлю, але це було титанічним зусиллям відважного бійця і найкращого оратора, якого я коли-небудь чув. У нього навіть вистачило сил відповісти на зливу запитань наприкінці. Це честь бути з ним знайомим. Мені б хотілося знати його краще.

235 Біблійний пояс — регіон у США, де одним із важливих аспектів культури є євангельський протестантизм. Його ядром традиційно є штати Півдня (від Техасу до Канзасу, від Віргінії до Флориди). — Прим. пер.

Джерела і подяки

Автор, редакторка і видавці вислювлюють свою щиру подяку власникам авторських прав за дозвіл опублікувати матеріали в цьому виданні.

I. Цінність (цінності) науки

The values of science and the science of values: Відредагована лекція для Amnesty, прочитана в Шелдонському театрі, Оксфорд, 30 січня 1997 року і згодом опублікована як розділ 2 Values of Science: Oxford Amnesty Lectures 1997 за ред. Wes Williams, (Boulder, Colo., Westview Press, 1998). Опубліковано із дозволу Westview Press.

«Вступитися за науку: відкритий лист принцеві Чарльзу»: Уперше опубліковано в онлайн-салоні Джона Броксана The Edge (www.edge.org) та в The Observer 21 травня 2000-го.

«Наука і розумність»: Спершу було прочитано як лекцію в концертному залі Queen Elizabeth Hall у Лондоні 24 березня 1998 року і транслювалося на радіо BBC-3 як частина серії лекції «Озвучити століття: що XX століття лишає спадкоємцям?» (Sounding the Century: what will the twentieth century leave to its heirs?).

«Доктор Дуліттл і Дарвін»: Скорочена версія вперше опублікована за редакцією Джона Брокмана — «Коли ми були дітьми: як дитина стає науковцем» (John Brockman, ed., When We Were Kids: how a child becomes a scientist (London, Cape, 2004).

II. Уся безжальна слава

«“Дарвіністичніший за Дарвіна” — нотатки про Дарвіна та Воллеса»: Дещо скорочена версія промови від 26 листопада 2001 року в Королівській академії мистецтв у Лондоні, опублікована в The Linnean, вип. 18, 2002, с. 17–24.

«Універсальний дарвінізм»: Дещо скорочена промова 1982 року на Darwin Centenary Conference в Кембриджі, згодом опублікована як однойменний розділ у книжці за редакцією Д. С. Бендалл Evolution from Molecules to Men (Кембридж, Cambridge University Press, 1986). Друкується із дозволу.

«Екологія реплікаторів»: Дещо скорочений текст есею, що вперше вийшов в особливому випуску Ludus Vitalis з нагоди сторіччя Ернста Майра. За редакцією Франсіско Айали. Ludus Vitalis: Journal of Philosophy of Life Sciences, вип. 12, № 21, 2004, с. 43–52.

«Дванадцять непорозумінь добору родичів»: Скорочена версія статті в Zeitschrift für Tierpsychologie: Journal of Comparative Ethology, вип. 51, 1979, с. 184–200 (Verlag Paul Parey, Берлін і Гамбург).

III. Майбутній умовний час

«Мережевий зиск»: Уперше опубліковано за редакцією Дж. Брокмана, Is the Internet Changing the Way You Think? The net’s impact on our minds and future, Edge Question series (Нью-Йорк, Harper Perennial, 2011).

«Розумні прибульці»: Уперше опубліковано за редакцією Дж. Брокмана Thought: science versus the Intelligent Design movement (Нью-Йорк, Vintage, 2006), с. 92–106.

«Шукаючи під вуличним ліхтарем»: Уперше опубліковано на сторінці Richard Dawkins Foundation for Reason and Science, 26 грудня 2011.

«П’ятдесят років по тому: Нищимо душу»: Уперше вийшло як «The future of the soul» за редакцією Mike Wallace, The Way We Will Be Fifty Years from Today (Нешвіль, штат Теннессі, Thomas Nelson, 2008), с. 206–10. © 2008 Mike Wallace, Bill Adler. З дозволу Thomas Nelson. www.thomasnelson.com.

IV. Контроль думок, непослух і розгардіяш

«Алабамська вкладка»: Уперше вийшло в Journal of the Alabama Academy of Science, вип. 68, № 1, 1997, с. 1–19. Переглянута версія вийшла як The Alabama Insert by Richard Dawkins як витяг із книжки Charles Darwin: a celebration of his life and legacy за редакцією James Bradley та Jay Lamar (Монтгомері, Алабама, NewSouth Books, 2013).

«Керовані ракети 9/11»: Уперше вийшло в Guardian, 15 вересня 2001.

«Теологія цунамі»: Уперше вийшло в Free Inquiry, квітень-травень 2005.

«Щасливого Різдва, прем’єр-міністре!»: Уперше вийшло як Do you get it now, Prime Minister? в New Statesman, 19 грудня 2011, 1 січня 2012.

«Наука про релігію»: Скорочений текст перших двох лекцій у Гарвардському університеті в 2003 році як частини Tanner Lectures on Human Values та опубліковано під G. B. Peterson, «The Tanner Lectures on Human Values» (Солт-Лейк-Сіті, University of Utah Press, 2005).

«Наука — це релігія?»: Відредагований текст доповіді в American Humanist Association в Атланті, штат Джорджія, у 1996 році, з нагоди нагородження «Гуманіст Року», і опублікований у The Humanist, 1 січня 1997.

«Атеїсти за Ісуса»: Уперше вийшло в Free Inquiry, грудень 2004 — січень 2005.

V. Жити справжнім життям

«У Платонових лабетах»: Ця стаття переважно походить із The tyranny of the discontinuous mind» в New Statesman, Різдвяний подвійний випуск, 2011, у поєднанні зі статтею «Essentialism» «This Idea Must Die: scientific theories that are blocking progress, Edge Question series» за редакцією Дж. Брокмана (Нью-Йорк, HarperCollins, 2015).

«Поза розумними сумнівами?»: Уперше вийшло під назвою «O J Simpson wouldn’t be so lucky again» в New Statesman, 23 січня 2012.

«Та чи можуть вони страждати?..»: Уперше вийшло в на www.boingboing.net 30 червня 2011.

«Люблю феєрверки, втім…»: Версія цієї статті вийшла в Daily Mail, 4 листопада 2014.

«Хто згуртується заради здорового глузду?»: Уперше вийшла в Washington Post 21 березня 2012; відтворено з мінімальними змінами на сайті Richard Dawkins Foundation for Reason and Science 31 травня 2016 (www.richarddawkins.net/2016/05/who-would-rally-against-reason/).

«У славу субтитрів, або За дубляж поб’ю»: Дещо скорочена версія вперше вийшла в Prospect, серпень 2016.

«Якби я правив світом…»: Уперше вийшло в Prospect, березень 2011.

VI. Свята правда природи

«Про час»: Текст доповіді з нагоди відкриття однойменної виставки в музеї Ашмолу в Оксфорді, в 2001 році, і опублікований Oxford Magazine, 2001.

«Оповідка про гігантську черепаху: острови з-поміж островів»: Уперше вийшло в Guardian, 19 лютого 2005.

«Оповідка про морську черепаху: туди й назад (і знову туди?)»: Уперше вийшло в Guardian, 26 лютого 2005.

«Прощання із гіком-мрійником»: Уперше вийшло як вступ до книжки Douglas Adams та Mark Carwardine, «Last Chance to See», нове видання (Лондон, Arrow, 2009).

VII. Сміючись над живими драконами

«Збираючи кошти на правду»: Уперше вийшло в New Statesman, 2 квітня 2009 року.

«Велика автобусна таємниця»: Уперше вийшло в «The Atheist’s Guide to Christmas» під редакцією Ерієн Шерін, Лондон (HarperCollins, 2009). Передруковано із дозволу HarperCollins Publishers Ltd. © aвтор 2009.

«Джарвіс і родовід»: написано в 2010 і раніше не друкувалося.

«Лігіярен»: Уперше вийшло в Free Inquiry, грудень 2003, і згодом скорочено як Оpiate of the masses в Prospect, жовтень 2005.

«Мудрий старійшина динозаврячого світу»: Уперше вийшло як вступ до книжки Роберта Меша «How to Keep Dinosaurs», друге видання (Лондон, Weidenfeld & Nicolson, 2003). Передруковано із дозволу The Orion Publishing Group, Лондон. Вступ © Richard Dawkins, 2003.

VIII. Ніхто не сам по собі

«Спогади про маестро»: Текст вступної промови на конференції пам’яті Ніко Тінберґена, 20 березня 1990 року, який був згодом опублікований як вступ до видання «Спадок Тінберґена» за редакцією М. С. Докінз, Т. Р. Голлідей та Р. Докінза (Лондон, Чепмен&Голл, 1991).

«О мій любий тату! Джон Докінз (1915–2010)»: Уперше опубліковано в «Життя, які пам’ятаємо: Джон Докінз» 11 грудня 2010 © The Independent, www.independent.co.uk.

«Більше ніж мій дядько. А. Ф. «Білл» Докінз (1916–2009)»: Надгробна промова, виголошена в церкві Св. Михайла та Всіх Янголів у Стокланді, графство Девон, 11 листопада 2009 року.

«Вшановуючи Гітча»: Промова на церемонії вручення нагороди Річарда Докінза Альянсу атеїстів Америки Крістоферу Гітчензу на Техаській конвенції вільнодумців 8 жовтня 2011 року.

Бібліографія цитованих робіт

Цей перелік подає бібліографічний опис згаданих у тексті й примітках робіт.

Adams, Douglas, The Restaurant at the End of the Universe. — London, Pan, 1980.

Adams, Douglas, and Carwardine, Mark, Last Chance to See, new ed. — London, Arrow, 2009.

Axelrod, Robert, The Evolution of Cooperation, new ed. — London Penguin, 2006.

Barker, Dan, God: the most unpleasant character in all fiction. — New York, Sterling, 2016.

Barkow, J. H., Cosmides, L., and Tooby, J., eds, The Adapted Mind. — Oxford, Oxford University Press, 1992.

Cartmill, Matt, ‘Oppressed by evolution’— Discover, March 1998.

Cronin, Helena, The Ant and the Peacock: altruism and sexual selection from Darwin to today. — Cambridge, Cambridge University Press, 1991.

Dawkins, Marian Stamp, Animal Suffering. — London, Chapman & Hall, 1980.

Dawkins, Marian Stamp, Why Animals Matter: animal consciousness, animal welfare, and human well-being. — Oxford, Oxford University Press, 2012.

Dawkins, Richard, The Ancestor’s Tale: a pilgrimage to the dawn of life. — London, Weidenfeld & Nicolson, 2004; 2nd edn with Yan Wong, 2016.

Dawkins, Richard, An Appetite for Wonder: the making of a scientist. — London, Bantam, 2013.

Dawkins, Richard, The Blind Watchmaker. — London, Longman, 1986. / Докінз, Ричард, Сліпий годинникар: як еволюція доводить відсутність задуму у Всесвіті. — Х.: Книжковий клуб «Клуб сімейного дозвілля», 2018.

Dawkins, Richard, Brief Candle in the Dark: my life in science. — London, Bantam, 2015.

Dawkins, Richard, Climbing Mount Improbable. — London, Viking, 1996.

Dawkins, Richard, A Devil’s Chaplain. — London, Weidenfeld & Nicolson, 2003.

Dawkins, Richard, The Extended Phenotype. — London, Oxford University Press, 1982.

Dawkins, Richard, The God Delusion. — London, Bantam, 2006; 10th anniversary ed. — London, Black Swan, 2016. / Докінз, Ричард, Ілюзія Бога. — Х.: Книжковий клуб «Клуб сімейного дозвілля», 2018.

Dawkins, Richard, The Greatest Show on Earth: the evidence for evolution. — London, Bantam, 2009.

Dawkins, Richard, River Out of Eden. — London, Weidenfeld & Nicolson, 1994.

Dawkins, Richard, The Selfish Gene. — Oxford, Oxford University Press, 1976.

Dawkins, Richard, Unweaving the Rainbow. — London, Allen Lane, 1998; pb Penguin, 1999.

Dennett, Daniel C., Elbow Room: the varieties of free will worth wanting. — Oxford, Oxford University Press, 1984.

Dennett, Daniel C., Freedom Evolves. — New York, Viking, 2003.

Dennett, Daniel C., From Bacteria to Bach and Back. — London, Allen Lane, 2017.

Edwards, A. W. F., ‘Human genetic diversity: Lewontin’s fallacy’, BioEssays, vol. 25, no. 8, 2003, pp. 798–801.

Glover, Jonathan, Causing Death and Saving Lives. — London, Penguin, 1977.

Glover, Jonathan, Choosing Children: genes, disability and design. — Oxford, Oxford University Press, 2006.

Glover, Jonathan, Humanity: a moral history of the twentieth century. — London, Cape, 1999.

Gould, Stephen J., Full House. — New York, Harmony, 1996.

Gould, Stephen J., Hen’s Teeth and Horse’s Toes. — New York, Norton, 1994.

Gross, Paul R., and Levitt, Norman, Higher Superstition: the academic left and its quarrels with science. — Baltimore, Johns Hopkins University Press, 1994.

Haldane, J. B. S., ‘A defence of beanbag genetics’, Perspectives in Biology and Medicine, vol. 7, no. 3, Spring 1964, pp. 343–60.

Harris, Sam, The Moral Landscape: how science can determine human values. — London, Bantam, 2010.

Hitchens, Christopher, The Missionary Position: Mother Teresa in theory and practice. — London, Verso, 1995.

Hoyle, Fred, The Black Cloud. — London, Penguin, 2010; first publ. Heinemann, 1957.

Hughes, David P., Brodeur, Jacques, and Thomas, Frédéric, Host Manipulation by Parasites. — Oxford, Oxford University Press, 2012.

Huxley, Julian, Essays of a Biologist. — London, Chatto & Windus, 1926.

Huxley, T. H., and Huxley, J. S., Touchstone for Ethics. — New York, Harper, 1947.

Kimura, Motoo, The Neutral Theory of Molecular Evolution. — Cambridge, Cambridge University Press, 1983.

Langton, C., ed., Artificial Life. — Reading, Mass., Addison-Wesley,1989.

Mayr, Ernst, Animal Species and Evolution. — Cambridge, Mass., Harvard University Press, 1963.

Mayr, Ernst, The Growth of Biological Thought: diversity, evolution and inheritance. — Cambridge, Mass., Harvard University Press, 1982.

Orians, G., and Heerwagen, J. H., ‘Evolved responses to landscapes’, in Barkow et al., eds, The Adapted Mind, ch. 15.

Pinker, Steven, The Better Angels of our Nature: why violence has declined. — London, Viking, 2009; pb, subtitled A history of violence and humanity, London, Penguin, 2012.

Pinker, Steven, How the Mind. Works. — London, Allen Lane, 1998.

Pinker, Steven, The Language Instinct. — London, Viking, 1994.

Rees, Martin, Before the Beginning. — London, Simon & Schuster, 1997.

Ridley, Mark, Mendel’s Demon: gene justice and the complexity of life. — London, Weidenfeld & Nicolson, 2000; published in US as The Cooperative Gene, New York, Free Press, 2001.

Ridley, Matt, The Origins of Virtue: human instincts and the evolution of cooperation. — London, Penguin, 1996.

Rose, S., Kamin, L. J., and Lewontin, R. C., Not in our Genes. — London, Penguin, 1984.

Sagan, Carl, The Demon-Haunted World. — London, Headline, 1996. / Саґан, Карл, Світ, повний демонів. Наука, як свічка у пітьмі. — Х.: Книжковий клуб «Клуб сімейного дозвілля», 2018.

Sagan, Carl, Pale Blue Dot. — New York, Ballantine, 1996.

Sahlins, Marshall, The Use and Abuse of Biology: an anthropological critique of sociobiology. — Ann Arbor, Mich., University of Michigan Press, 1977.

Shermer, Michael, The Moral Arc: how science and reason lead humanity toward truth, justice and freedom. — New York, Holt, 2015.

Singer, Charles, A Short History of Biology. — Oxford, Oxford University Press, 1931.

Wallace, Alfred Russel, The Wonderful Century: its successes and failures. — New Jersey, Dodd, Mead & Co, 1898.

Washburn, S. L. ‘Human behavior and the behavior of other animals’, American Psychologist, vol. 33, 1978, pp. 405–18

Weinberg, Steven, Dreams of a Final Theory: the search for the fundamental laws of nature. — London, Hutchinson, 1993.

Weiner, Jonathan, The Beak of the Finch: a story of evolution in our time. — New York, Vintage, 2000.

Wells, H. G., Anticipations of the Reaction of Mechanical and Scientific Progress upon Human Life and Thought. — London, Chapman & Hall, 1902.

Williams, George, Adaptation and Natural Selection: a critique of some current evolutionary thought. — Princeton, 1966.

Williams, George C., Natural Selection: domains, levels and challenges. — Oxford, Oxford University Press, 1992.

Wilson, Edward O., On Human Nature. — Cambridge, Mass., Harvard University Press, 1978.

Wilson, Edward O., The Social Conquest of Earth. — New York, Liveright, 2012.

Wilson, Edward O., Sociobiology. — Cambridge, Mass., Harvard University Press, 1975.

Winston, Robert, The Story of God: a personal journey into the world of science and religion. — London, Bantam, 2005.