# Іванюк Олександра. Амор[т]е

## 1

Анотація

Після невдалих спроб пошуку щастя в рідній Італії й Англії молода італійка Франческа вирушає до екзотичного Донецька вчити російську мову. Непривітне місто швидко відлякує дівчину, яка вже готова повернутися до сонячної Італії, якби не зустріч із Юрієм. Він не лише пробуджує у Франчески сильні почуття, а й знайомить її з українським Донецьком, про існування якого італійка навіть не здогадувалась. Не в змозі розлучитися з хлопцем, вона опиняється в епіцентрі боротьби за місто під час Євромайдану. Та найбільша її боротьба точиться за почуття Юрія і їхнє спільне майбутнє, яке повсякчас затьмарюється новими викликами й небезпеками.

ISBN 978-617-614-162-4

© Видавництво «Книги — ХХІ», 2017

© Олександра Іванюк, текст, 2017

© Анна Стьопіна, обкладинка, 2017

© Франческа Леонарді, фото на обкладинці, 2017

Олександра Іванюк

АМОР[Т]Е

Частина перша

1

Бувають хвилини, коли все йде шкереберть, розлітається в друзки, руйнується дощенту, а на душі чомусь — пташки співають. І коли намагаєшся знайти цьому логічне пояснення, нічого не виходить. Тому я припинила ставити собі непотрібні запитання й просто насолоджуюся цим незбагненним внутрішнім щебетанням. Тим паче, напередодні чергової пригоди! Рідна Італія вже набридла достобіса. Лондон — де я рік пропрацювала офіціанткою й няньчила дітлахів російських емігрантів, — з його шаленими цінами, натовпом й огидною їжею, сидить у печінках. Цього разу на мене чекає щось невідоме й екзотичне. Донецьк.

Кожен вдалий переліт — ще один шанс почати наново. Бодай раз за рейс — а замислишся про вічне. Про те, що робитимеш, коли нарешті нестерпна турбулентність закінчиться. Кому освідчишся у коханні або зізнаєшся у зраді, кого перепросиш, а кому — саме час забиратися під три чорти. Чула, що в такі миті, бува, люди ухвалюють найнесподіваніші і, можливо, найважливіші рішення у житті. Але ж часто біда у тому, що варто повітряним вихорам лишитися позаду, як усе повертається на круги своя. З тряскою чи без — люди не змінюються.

От і починається моя чергова спроба втечі й пошуку одночасно. З надією, що одне приведе до другого. Дякувати Богу, я сиджу біля проходу, тож можна вдосталь повитріщатися на тутешню публіку. Особливо чоловічу її частину. Поки що найсимпатичніший — гарячий стюард, на якого я запала ще при вході до літака, коли весь персонал шикувався струнко, щоб вітати пасажирів. Люблю ці їхні «добридень» кількома мовами. На моє італійське «чао» стюард відповів англійською. Значить, не наш. А виглядає дуже навіть по-південному: засмагле обличчя, чорне хвилясте волосся. Коли він наближається, інерційно примружую очі, аби не опектися. В око впадає пришпилене на грудях ім’я — Хосе. Так і знала, що він — іспанець. У Лондоні в мене був один такий. З точнісінько таким само поглядом, що випромінює зосередженість і розпорошеність одночасно. Спочатку пасе тебе очима, а вже за мить — блукає поглядом. А може, це такий професійний виверт?

Як багато можна дізнатися про людину з самого лишень зовнішнього вигляду. Повсякчас намагаюся вгадати, хто переді мною, і, здається, іноді у мене виходить. Уже маю на своєму рахунку кілька влучних «пострілів». У лондонському метро мені якось вдалося розпізнати крадія, в автобусі — художника і на вулиці — скрипаля. Щоправда, художник був з мольбертом, скрипаль — зі скрипкою, а крадія я розпізнала, коли він уже вистрибував із вагона з моїм гаманцем. Але я наполегливо працюю над собою, розвиваючи ці здібності за допомогою безперервного відгадування. Щиро кажучи, у більшості випадків я й гадки не маю — вдався фокус чи ні. Окрім того, об’єкт моєї уваги має бути цікавим персонажем. Не сушити ж собі мізки над якимось нікчемою на кшталт мого сусіда: окуляри з товстим склом, прищі по всьому периметрі цеглеподібного обличчя. Та й сидить він, згорблений, вилупившись в екран, наче на тому світ зав’язаний. На додаток це ще зовсім хлопчисько. Мене ж цікавлять чоловіки від двадцяти шести і більше. З молодшими за себе невідворотно бере нудьга.

У тому ж ряду — але з протилежного боку — розмістився об’єкт набагато цікавіший. Трошки захудий, як на мій смак, зате високий. Раптом незнайомець помічає, що я роззираюся навкруги, і на якусь мить наші погляди зустрічаються. Обличчя видовжене, без окулярів — лише ясні очі на тлі чорнявого волосся. Ідеальна матова шкіра. З-під вишневого кашемірового светра охайно визирає білий-білісінький комірець. Щось він аж надто випещений — певно, гей. Коли його погляд знову затримується на мені, ця думка миттєво вилітає з голови. Все ж таки навішувати ярлики — а саме в цьому полягає моє «відгадування» — невдячна справа. Так можна проґавити щось важливе. Хлопець усміхається і жестом запрошує підсісти до нього. Оскільки літак напівпорожній, місце поруч із брюнетом красномовно пустує. Вочевидь, рейс Берґамо — Донецьк не користується великою популярністю. Принаймні у лютому.

— Адріано, — простягає він руку.

Помічаю ідеальний манікюр. Невже таки гей, чорт забирай?!

— Італієць? — питаю, не представившись.

— Так, — широко всміхається співрозмовник.

— З Мілана?

— Ні, останній рік мешкав у Римі, а взагалі я родом з Сицилії.

— З Палермо?

— З Катанії.

Які рівнесенькі зуби, — думаю. Навіть якщо на-турал, то все одно занадто вродливий для мене. Не зношу, коли чоловік поруч перебирає всю увагу на себе. І хоч я теж нівроку — струнка, щоправда, невисока брюнетка з довгим волоссям, зеленими очима й дещо екстравагантним пірсингом під нижньою губою (багато хто вважає це дуже сексуальним), — але все ж таки не така яскрава, як цей красунчик.

— Франческа, — нарешті представляюсь. — Поки ти не сказав, навіщо летиш до Донецька, — можна я спробую вгадати?

Користуюся кожною нагодою, щоб розвивати своє уміння.

— Спробуй, — кидає весело.

На його щоках ямочки, а очі виблискують, наче фари автомобіля.

— Отже, ти — фотограф. Летиш фотографувати сніг, що його в Італії (особливо на Сицилії) — як у кота сліз, — примружую очі, удаючи, наче бачу його наскрізь.

— Ні, — усміхається той. — Може, спробуєш ще раз?

— Добре, — зітхаю.

Краще вже не знати, чи вдався фокус із відгадуванням, аніж червоніти з сорому перед прекрасним незнайомцем.

— Ти закохався у донецьку дівчину і збираєшся їй освідчитись.

— Знову не влучила, — каже, прицмокуючи.

— Добре, здаюся, — кидаю понуро. — Хоча... — вагаюсь, чи варто заходити так далеко. — Ти — гей, — нарешті видаю, махнувши рукою на всі можливі правила доброго тону.

— Бінго! — сміється Адріано, зовсім не образившись на мою прямодушність.

Шкода, що він для мене недосяжний. Мої гіркі думки раптом перериває стюард Хосе, пропонуючи щось випити. Я б з радістю, але на дешевих авіарей-сах доводиться за все платити, а мені саме час затягнути ремінці. Все зароблене в Лондоні безслідно розчинилося у морському повітрі протягом кількох літніх місяців. Після того, як я відвідала всі вечірки, концерти, нічні клуби й паби свого містечка — у кишенях ані дзенькне. Адріано натомість замовляє вино, безсоромно пускаючи бісики повабному стюарду. Щось не щастить мені сьогодні.

— То все ж таки навіщо ти летиш до Донецька? — питаю, полишивши всілякі спроби вгадати ціль поїздки.

— Волонтерити, — каже той, відкидаючи столик.

— Не може бути! Я теж! — вигукую від несподіванки.

Пригадую, що у волонтерській організації мені справді розповідали про ще одного італійця, який збирається до Донецька.

— А тебе які чорти понесли на схід України? — питає Адріано.

— Ти не уявляєш, скільки разів я чула це запитання.

— То, може, тепер я спробую відгадати?

— Вперед!

На якусь мить ми замовкаємо, заворожені тим, як старанно Хосе розливає вино.

— Можна ще один келишок? — питає його мій сусід, чи то намагаючись підчепити симпатичного іспанця, чи то від небажання пити на самоті.

Стюард подає пластиковий келишок з червоною рідиною і мені. Адріано проводжає його промовистим поглядом.

— За знайомство. Називай мене просто Адрі.

— А ти мене — Фра.

Ми ледь чутно чаркуємося. Вино заповнює порожній шлунок. Тілом розтікається хвиля насолоди. Відчуваю, як розслабляються м’язи, й одразу ж стає легше дихати.

— Отже, ти вибрала Донецьк, бо: перше — тобі розбили серце, і з горя ти надумала вирушити світ за очі; друге, — загинає вказівний палець, — ти хотіла потрапити у російськомовне середовище, але в російських містах вже не було вільних місць.

— Гм, непогано, — промовляю здивовано. — Майже влучив!

— Майже?

— Я справді хотіла потрапити у російськомовне середовище, аби вдосконалити російську, яку так і не довела до пуття на філологічному факультеті в Пе-скарі. Виною тому викладачка-росіянка, яка змушувала нас читати російські пропагандистські газети й вихваляла Путіна. Відтоді я вирішила, що до Росії — ані ногою.

— А про Донецьк ти щось знаєш? — питає Адрі.

— Окрім того, що тут говорять російською, — анічогісінько.

— Я теж. А що з пунктом про розбите серце? — на цьому питанні він повертається до мене всім корпусом, аби не проґавити жодної дрібниці.

Від вина на голодний шлунок мені трохи паморо-читься в голові.

— Навіть не знаю, з чого почати, — бурмочу розгублено.

— Почни спочатку, — промовляє Адрі нетерпляче. — Обожнюю такі історії!

— Отже, його звати Давіде, — видихаю. — Він музикант. Виступає в клубах Пескари.

— Музикант, — повторює Адрі заворожено.

— Так, музикант. Місцева знаменитість, можна сказати, — кривлюся. — На десять років старший за мене, одружений, — промовляю, уважно спостерігаючи за реакцією сусіда.

— Класика, — усміхається той, торкаючись мого ліктя на знак підтримки.

Його світлі очі випромінюють розуміння й співчуття. Це змушує мене продовжувати.

— Через нього я пропускала багато занять, майже закинула навчання. Було соромно перед друзями, адже все містечко знало про наш роман. Включно з його дружиною. А потім усе почало виходити з-під контролю.

Адріано дивиться на мене в усі очі, заклякнувши на місті.

— І що далі?

— Ані я, ані він не могли жити, як раніше. Це було суцільне шаленство. Він писав свої пісні з наших розмов. Я ходила на всі його концерти. Він співав, дивлячись зі сцени лише на мене.

— А ти?

— Я жила наче в двох світах одночасно: розміреному й повному пристрасті. Той другий був значно цікавіший. Це було як наркотик. Скільки я не присягалась припинити це божевілля — нічого не виходило. Після кожної спроби піти від нього я ще більше застрягала в цих стосунках, наче в трясовині. Кожен різкий рух породжував обернену реакцію. Ці розставання лише розпалювали наші почуття замість гасити їх. Ми не могли жити одне без одного.

Повільно роблю черговий ковток вина.

— І що далі? — питає Адрі нетерпляче.

— Він вирішив покинути дружину заради мене.

— Справді?

— Так, хоча я й відмовляла його від цього. Господи, мені було заледве двадцять — я геть не тямила, що таке стосунки. Зрештою, вони здебільшого й трималися на тому, що були забороненими. Ми мусили ховатися, постійно вигадувати якісь нісенітниці, відмовки, оббріхувати всіх навколо.

— І?

— Якось мені наснилося, що його дружина наковталась снодійного. Що вона спить і плаче одночасно.

Уві сні я бачила Давіде, який підходить до її ліжка, схиляється над нею, намагаючись її розштурхати, але даремно. Вона лише спить і плаче. Спить і плаче.

— Оце так, — Адрі ошелешений.

— Виявилося, що все так і було. Коли я закохана — мені сняться пророчі сни.

— Неймовірно! — вигукує він. — Дружину вдалося врятувати?

— Дружину — так, а от наші стосунки — ні.

— Чекай, але ти кажеш, що тобі було двадцять. Скільки років минуло з того часу?

— Більше шести. Мені майже двадцять сім.

— І ти досі не можеш його забути?

— Знаєш, іноді я занурююсь у чергові стосунки, які — ніде правди діти — мають тенденцію швидко закінчуватись, а потім чомусь знову виринає Даві-де. Я більше ні до кого не відчувала нічого подібного. Коли я знову зустріла його в Пескарі цього літа — цілий місяць не могла опанувати себе. Так, наче ми лише вчора розійшлись, і всі ці роки без нього — як водою змило. От і вирішила утнути щось божевільне, аби вирватись із замкненого кола і пожити безтурботним волонтерським життям.

— Розумію, — каже хлопець, зітхаючи.

— Розумієш? — радію можливості перекинути м’яч на поле Адрі. — То ти теж втікаєш від невдалих стосунків? — примружую очі, удаючи знавця сердечних справ.

— Не без того, — кидає той понуро, зиркаючи в ілюмінатор, за яким лише темрява й наші відображення.

— Так легко тобі не відбутися, — промовляю рішуче. — Тепер твоя черга!

Салоном вкотре тьопає Хосе. Мій сусід ледь чутно гукає його і просить повторити замовлення. Такими темпами ми наклюкаємось до чортиків. Адрі витримує довгу паузу, аж доки стюард не розіллє чергову порцію трунку. Спочатку співрозмовник робить кілька маленьких ковтків, ставить свій келишок на столик і схрещує пальці. Потім знову повертається до мене корпусом.

— Зі Стефано ми познайомились в інтернеті, як і більшість геїв на планеті, — починає свою розповідь. — Високий. Вродливий, як бог.

— Та ти теж нівроку, — промовляю.

— Дякую, Фра. Але ти навіть уявити не можеш, який він вродливий. Ось, зараз покажу.

Адрі витягує гаманець і простягає мені маленьку фотографію — власне, саме лише чоловіче обличчя. Дуже правильні риси, повабна усмішка, але я б на такого точно не запала. Його врода солодощава, наче шоколадний торт.

— Дуже вродливий, — кажу.

— Бачиш, — промовляє співрозмовник ледь не з докором.

— То в чому проблема? — питаю. — Ти гарний, він гарний. Ви — гарна пара. Мав би бути геппі-енд, чорт забирай!

— А вийшла фініта ля комедія, — відказує Адріа-но з сумом. — Розумієш, він живе напоказ. Робить усе можливе, аби скрізь і всюди бути в центрі уваги. Щодня вдягається, як на тиждень моди, їздить на до-рогезній тачці, ходить у найдорожчий спортивний клуб міста, подорожує лише першим класом, їсть у найкращих ресторанах...

— Добре, добре, — гальмую цей потік прикметників найвищого ступеня. — Годі вже най-найкати.

— Якийсь час я теж був для Стефано най-най, але він із тих, хто полюбляє все нове.

— Але чому все-таки Донецьк? — не вгамовуюсь.

— Коли я був із ним, то мимохіть перейняв його стиль життя. На останні гроші купував нові речі, думав лише про те, як завоювати й утримати його увагу. Наслідував його манери, пробився до його елітного оточення, занедбавши власних друзів. Я ладен був перетворитися на останнього блазня, аби лише Стефано якнайдовше залишився зі мною, — повільно промовляє співрозмовник, все глибше занурюючись у вир власних думок.

— А Донецьк тут причому? — мені уривається терпець.

— А, ну так, — похоплюється Адрі, немов прокинувшись. — Відтоді, як я став кабалістом...

— Ким-ким? Канібалістом?

Цієї миті вино потрапляє не в те горло, і я заходжуся кашлем. Тим часом Адріано вибухає сміхом.

— Кабалістом, Фра! Це не людоїдство, а філософське вчення.

— А що, кабалісти їздять на паломництво до Донецька?

— Та ні. Просто, згідно з кабалою, якщо хочеш щось змінити — роби все навпаки: боїшся висоти — стрибай з парашутом, не вмієш відмовляти — кажи всім «ні», жалієш грошей — займайся благодійністю.

— Все одно не розумію, до чого тут Донецьк, — знизую плечима.

— Наскільки я знаю, Україна — дуже бідна країна. Поїхати до такої діри, як Донецьк, — це змінити середовище з плюса на мінус, розумієш? Цілковита протилежність тому, яким було моє життя у Римі.

Та й втрачати мені особливо нічого — я банкрот і одинак. Окрім того, моя прабабуся була з цих земель. Під час війни прадід закохався у радянську партизанку.

— Ого, — протягую ошелешено. — Чого лише на світі не буває?!

— Еге ж! Тож до цієї поїздки я ставлюся майже як до паломництва, як ти сказала. Хочу віднайти сенс життя.

— Успіху! А я от не збираюся нічого віднаходити. Навпаки, сподіваюся відірватися по повній, поки молода. Коли ще з’явиться нагода бути волонтером? Житлом забезпечують, кишенькові гроші теж дають. Лише викладай італійську й живи собі на втіху. Краще не вигадаєш!

2

Донецьк зустрічає нас новесеньким аеропортом. Виглядає навіть краще, ніж у Берґа-мо. Все блищить і переливається. Виходить, не така вже й діра це місто. Адріано махає комусь рукою. До нас стрімко наближається симпатичне дівчисько на високих підборах, вдягнуте у довгу каракулеву шубу й таку ж шапку. Бідне звірятко. За що його так?

— Франческа й Адріано? — питає шкуродерка, ламаючи язика й винувато посміхаючись вишневою помадою.

Ми киваємо макітрами, наче загіпнотизовані. Відтепер дівчисько перестає звертати на мене увагу, цілковито переключившись на Адрі.

— Мене звати Вероніка, — звертається вона до мого сусіда. — Я відвезу вас туди, де ви будете мешкати найближчі дев’ять місяців.

Вона елегантно розвертається й крокує попереду. Змучені, ми волочимо за нею свої важкі валізи. На додаток мене хитає від випитого вина. Шкуродерка ж похитується зовсім з іншої причини — у неї така хода. Наче дорога до парковки — це якийсь, в біса, подіум. Не можу відірвати від неї очей. Моя самооцінка миттєво падає до температури повітря за бортом літака, тобто мінус ста п’ятдесяти за Цельсієм.

Холод різко пронизує тіло, наче гострий ніж. Аж кров застигає. Сказитися можна! Ми що, у Сибір потрапили?! Недарма політ тривав цілу вічність. Навкруги все щільно вкрито снігом. Ніколи в житті не бачила стільки білого кольору. Сніг переливається, наче лакована шкіра. Мама мія! Невже всі дев’ять місяців буде так холодно? Я навіть не можу вимовити це вголос — від морозу зуб на зуб скаче.

Цікаво, як Вероніка водить машину на таких підборах? Сподіваюся, що інші українки будуть менш симпатичними, інакше про секс можна забути. Хоча який секс у таку холоднечу?! Від самої думки про роздягання — морозом дере по тілу. Без сексу я ще якось переб’юся, а от без теплого одягу — точно ні! Хто б міг подумати, що на світі буває так холодно?!

Нарешті опиняємось біля автівки Вероніки. Не уявляю собі, що це за машина. Щось середнє між «Lancia Prisma» і «Fiat Tipo».

— Це «дев’ятка», — каже шкуродерка, помітивши запитання в моїх очах.

— Що «дев’ятка»? — не розумію.

— Ну, марка авто так називається.

— На честь дев’ятсот дев’ятого року випуску? — жартую.

Адрі заходиться реготом, тимчасом як Вероніка заливається рум’янцем і знічується. Мабуть, українці не люблять іронії — зітхаю. Ну добре, відтепер триматиму язика на зашморзі.

Адріано вдається запхнути свою валізу до багажника, а от мою доводиться розмістити на задньому сидінні поруч зі мною. Чудово. Нехай вони собі теревенять, а я тим часом протверезішаю. Коли постійно тепло й сонячно, як в Італії, життя здається легким і безтурботним, а у цих снігах, мабуть, кожен день, як останній.

На щастя, Вероніка не любить швидкої їзди і дуже обережна на поворотах. А може, їй просто не дозволяють розігнатися високі підбори? Або ж це тарантас ризикує розлетітися в друзки від кожного необачного маневру. Різкий перепад температури, тепло прогрітої автівки й післясмак наших з Адрі сердечних зізнань — якщо це все було насправді — діють на мене, наче снодійне. Я поринаю у неглибокий сон, що в ньому дійсність переплітається з вигадками. Вероніка торочить щось про місто, про готель «Донбас Палас», про бульвар Пушкіна, площу Леніна, стадіон, про чемпіонат з футболу, а переді мною тим часом — море, гарячий пісок, дитячий сміх і обличчя Давіде.

За якусь мить — а може, кілька годин — я розплющую очі й ошелешено роззираюся навкруги, намагаючись пригадати, де я. Ми саме завертаємо в один з двориків, кружляючи поміж багатоповерхівками і повсякчас потрапляючи у величезні баюри. Не раз здається, що машина й справді зараз розвалиться. Краєвид за вікном здається депресивним. Вулиці порожні. Темно, хоч оком світи. Нарешті зупиняємось перед одним з будинків. Усе подвір’я щільно заставлене автівками. Вероніка паркується позаду старенького «Опеля».

Знову доводиться виходити на мороз. Одразу беруть дрижаки. Здається, тепер ще холодніше, ніж було до того. Ми довго вовтузимося з моєю валізою, яка застрягла на задньому сидінні. Вероніка нетерпляче тупає ногою, після чого ми, як за вказівкою, таки виколупуємо кляту валізу назовні.

На подвір’ї нестерпно смердить. У лівому кутку, за провізоричною перегородкою, вилежуються стоси сміття. Вітер або птахи рознесли його далеко за межі смітників. З відразою відводжу погляд. Певно, нова будівля аеропорту була лише пасткою для наївних туристів. Ось яким є справжнє донецьке життя. Отакої.

Попри погане освітлення у під’їзді, помітно, що стіни понівечені в усі можливі способи: від поганеньких графіті, фломастерів, чорних ліній від цигарок до видряпаних написів. Де-не-де бракує цілих шматків штукатурки, що справляє гнітюче враження. Невже ми житимемо тут? Очікування ліфта триває цілу вічність, і — доки він спускається до нас ледь не з останнього поверху — в мене всередині також усе опускається. Чи, бува, не перехопила я через край у пошуку пригод?

Двері відчиняються. Перед нами маленька кабінка — з розписаними, подряпаними й подекуди випаленими — стінами. На додачу звідти міцно тхне сигаретним димом, наче там щойно хтось курив. Від однієї думки про те, що мені доведеться провести у цій попільничці бодай кілька секунд, — аж душа у п’яти тікає.

— Може, пішки? — питаю у Вероніки тремтячим голосом.

— На останній поверх? Не думаю, що це гарна ідея, — іронізує та.

Ми з Адрі переглядаємось. Дівчина ніяковіє від нашого замішання, але лише безпомічно розводить руками. Виникає нова дилема: як увіпхатися до цієї труни втрьох, та ще й з двома величезними валізами? Доводиться розділитися: ми з Адрі і його важезним чемоданом рушаємо першими, а Вероніка з моїм — значно легшим — слідом. Намагаюся не дихати.

— Котрий поверх? — питає Адрі, щоб натиснути потрібну кнопку.

І тут ми з жахом помічаємо, що всі кнопки — які, здається, колись були пластмасовими — випалено вщент. Але тутешні вандали або ж звичайні мешканці (може, у Донецьку це одні й ті ж самі люди) на цьому не зупинилися, встромивши в утворені дірки пожовані жуйки. Тепер мене починає нудити.

— Дев’ятий, — промовляє Вероніка.

Її лице паленіє, зливаючись із кольором помади. Вона простягає до кабіни свій пофарбований у французький манікюр (я думала, що це вже немодно) довгий нігтик і власноруч натискає останню кнопку. Тобто те, що від неї залишилось.

— Знову дев’ятка, — всміхаюся до Адрі, аби лишень не заплакати. — Ти випадково не цікавишся ще й ну-мерологією? — намагаюсь відволіктися від поганих думок, коли двері ліфта зачиняються.

— Випадково цікавлюся, — віджартовується той. — Цифри мають неабияку силу.

Ліфт рухається так повільно, що я потроху починаю розуміти вандалів. Це вони від нудьги нівечать стіни.

— Ну і що ж означає дев’ять? Що протягом наступних дев’яти місяців ми пошкодуємо про те, що приїхали до Донецька дев’ятсот дев’яносто дев’ять разів?

Усмішка Адрі повертає мені веселий гумор. Ми вивалюємося назовні, опиняючись на сходовому майданчику. Світла з ліфта вистачає, аби лише зауважити якусь металеву скриньку, прикріплену до стіни. Коли двері зачиняються, западає цілковита темрява.

— Насправді дев’ятка — це особлива цифра, — мовить Адрі серйозно. — Вона символізує початок і кінець життєвого шляху — недарма в ній є коло.

Його голос розкочується в темряві, яка надає йому потойбічного звучання.

— Щодо кінця, то цілком погоджуюся. Донецьк — це і є кінець. Кінець світу. А позитивнішого значення немає?

— Фра, це означає виклик.

— От саме цього я воліла б уникнути.

Двері ліфта знову відчиняються. Перед нами з’являється Вероніка, яка з неабиякими зусиллями витягує мою валізу назовні. Потім, підсвічуючи собі телефоном, довго копирсається у сумочці. Нарешті ключі від дверей знайдено, і протягом наступних п’яти хвилин дівчина намагається відчинити спочатку верхній, а потім нижній замки. Ми з Адрі підсвічуємо їй з обох боків телефонами. Нарешті двері піддаються.

Опиняємося на порозі доволі дивного помешкання. Прямо навпроти входу видніється маленька кухня і зовсім поруч — ванна з туалетом. З обох кінців невеличкого коридору дві кімнати: одна — простора, а друга — маленька, але затишніша. Я одразу ж обираю ту меншу. З меблів тут лише стара шафа зі зламаними дверцятами, невеличкий стіл з темного лакованого дерева, над яким височіють книжкові шафи, й два маленькі ліжка, що притулилися вздовж стіни, оскільки бракує місця на те, аби поставити їх разом, щоб вийшло одне велике. У кімнаті Адріано меблів ще менше: скляна шафа з посудом, дерев’яний комод з такого ж темного лакованого дерева й розкладний диван. Зате на підлозі рясніє дивними візерунками м’який і дуже запорошений килим.

Попри те, що у квартирі є все необхідне, вона здається непридатною до життя. Товстий шар пилюки, зальопані шпалери, що відклеюються від стіни. Кожна поверхня — слизька й огидна. Аж пекло сміється. Страшенно не хочеться нічого торкатись. Від самої думки, що мені доведеться провести у цій конурі наступні дев’ять місяців, — накочуються сльози. Певно, це і є той виклик, про який щойно згадував Адрі. Потрібно негайно купити квиток у зворотному напрямку й більше ніколи нікуди не пхатися навмання.

— А інтернет тут є? — питаю у Вероніки, яка саме закінчила показувати нам, як працює кухонна плита і вмикається душовий шланг у ванній.

— Поки що немає, але його обіцяли підключити вже на цьому тижні.

От холера! Як же купити квиток без інтернету?

— Мені негайно треба щось випити! Тут поруч немає якогось пабу? — питаю у дівчини.

— У таку пізню годину працюють хіба що нічні клуби, — промовляє та розгублено.

— Чудово! А євро тут приймають?

— Ні, лише гривні. Але я маю для вас кишенькові гроші на перший місяць.

— Супер! — вигукуємо ми з Адрі в один голос.

Вероніка чекає, поки ми перевдягнемося й причепуримося. З поглядів, що їх дівчина кидає на Адріано дорогою до клубу, стає зрозуміло, що та підбиває до нього клинці. Певно, саме тому вона й погодилась на цю витівку з клубом посеред ночі. Я ж сподіваюся, що алкоголь і, можливо, якийсь симпатичний украї-нець-натурал таки змінять моє рішення негайно повертатися до Італії.

Цього разу я уважно вдивляюсь у краєвид за вікном. За словами Вероніки, ми направляємося до центру міста, де є клуб з американською назвою «Чикаго». Сміх та й годі. Чикаго в Донецьку. До Америки тут як до Місяця, а от Радянський Союз дихає в потилицю. Принаймні з погляду архітектури. Хоча суміш старих будинків з колонами, куполів храмів і нових скляних хмарочосів дещо спантеличує. Таке враження, що тут перемішано всі стилі вкупі. Аби дістатися центру, ми перетинаємо міст і повертаємо ліворуч, вздовж річки. Вулиці такі ж порожні, як у нашому районі, але принаймні тут просторіше.

Паркуємося біля дивної скляної будівлі жовтого кольору, що радше нагадує супермаркет, аніж клуб. Блискавично долаємо ті кілька метрів, що відділяють «дев’ятку» від входу до «Чикаго». Людей небагато, а музика занадто гучна. Напівпорожній танцювальний майданчик оточений столиками. Довкола на-півроздягнені довгоногі дівчата й дивні молодики зі скляними очима й сповільненими рухами.

Наближаємося до барної стійки. Вероніка навмисно всідається поміж мною й Адріано. Оскільки вона за кермом, нам із приятелем доводиться пити удвох, налягаючи на один міцний шот за іншим. Дівчина ж намагається цілковито заволодіти увагою Адріано, розвернувшись до нього всім корпусом, а до мене — спиною. Після третього шоту я махаю на них рукою і знову замислююсь про те, якою дурницею було їхати кудись навмання. Це радше нагадує подорож у часі, ніж у просторі.

— Дозволь пригостити тебе бокалом вина, — промовляє приємний голос ліворуч.

Повертаю свою важку голову в бік голосу. Біля мене примостився високий блондин з блакитними, майже прозорими очима. На вигляд він має близько тридцятки, вдягнений так, наче потрапив до клубу прямо з офіса: вишуканий темно-синій костюм, дорогі запонки на рукавах білої сорочки й краватка.

— Сьогодні я потребую чогось міцнішого, — промовляю повільно, аби зробити якнайменше помилок російською.

— Ноу проблем, — усміхається той. — Іноземка? — питає, жестикулюючи щось бармену.

Киваю у відповідь.

— А звідки, якщо не секрет? І як тебе звати?

— Одразу стільки запитань, — відказую вже англійською. — Розкажи краще про себе. Або можна, я вгадаю?

Блондин схвально демонструє свою чарівну посмішку, яка потроху розвіює мої наміри повертатися до Італії.

— Менеджер у корпорації, — промовляю. — Можливо, навіть вищої ланки, — усміхаюсь задоволено.

Бармен ставить переді мною якийсь коктейль дивного кольору.

— Майже. Я — політик, — поправляє мене прозоро-окий ламаною англійською.

— Справді? О, чудово! Обожнюю політику!

— Ну, це не жіноча справа, — кривиться блондин. Його англійська здається гіршою за мою російську.

— Гм. А що тоді жіноча справа? — вимовляю, не вірячи власним вухам.

— Народжувати дітей, — каже, наче я — найтупіша людина на світі.

На цих словах вся його привабливість випаровується — як не було. Невже донецькі хлопці такі патріархальні? Мама мія!

— А якщо хтось не хоче мати дітей?

— Ти не хочеш мати дітей? — він дивиться на мене, наче на божевільну.

— Ні, а що, в Україні це злочин?

— Просто я ще не зустрічав жінки, яка б не хотіла мати дітей.

— А чому ти став політиком? — намагаюся змінити тему, поки ми остаточно не розсварились.

— Гм... якось про це не думав... — блондин спантеличується. — Ну, по-перше, щоб захистити свій бізнес.

— Це жарт?

— Що жарт?

— Ти став політиком, щоб захистити свій бізнес? Тобто ти — бізнесмен, а не політик!

— Одне не заважає іншому, — каже хлопець, помітно дратуючись.

— У нормальних країнах заважає, — відпираю.

— А це ненормальна країна, — посміхається блондин. — Це взагалі не країна, а так. колонія.

— Чия?

— Російська, звісно.

— А як же незалежність? — питаю ошелешено.

— Та яка незалежність? — махає він рукою. — Це не більше, ніж формальність. Насправді українців й України не існує — це вигадка націоналістів.

Хитаю головою в надії, що цей рух допоможе мені протверезішати.

— Тобто ми зараз перебуваємо в Росії?

— Можна і так сказати.

— Франческо, вже майже ранок, — раптом штурхає мене Вероніка з іншого боку. — Я завезу вас з Адріано додому.

— У мене «Range Rover» стоїть біля клубу. Можу підкинути, — нахиляється до мене блондин, підморгуючи.

— Фу, який кіч! Мені більше «дев’ятка» до душі — принаймні оригінальна! — посміхаюсь. — Бувай, бізнесмене.

— А телефончик не залишиш? — питає навздогін.

— Навіщо? Довго я тут не затримаюсь! Чао!

3

Перші кілька тижнів у Донецьку йдуть на пристосування до нових суворих умов. Ми з Адріано вичищаємо квартиру, переставляємо меблі, налаштовуємо побут. Доводиться звикати не лише до температури повітря на вулиці, а й до холодних поглядів перехожих чи пасажирів у транспорті. Я наче прилетіла на іншу планету, на якій зовсім не хочеться залишатись. Те, що ще кілька тижнів тому видавалось мені захопливою пригодою, — тут здається дурістю і шаленством. Щодня виникає нестерпне бажання замовити квиток додому, але це означатиме чергову поразку. Виходить, я постійно звідусіль тікаю і ховаюсь.

Кілька разів на тиждень ми відвідуємо ознайом-чі семінари й тренінги, аби підготуватися до початку занять з донецькими студентами, покращити російську мову й просто адаптуватись. На цих зустрічах стає зрозуміло, що мало хто з іноземців затримується у Донецьку надовго. Як мене взагалі надоумило сюди потрапити?!

Несподівано наступає перше березня, яке в Україні означає початок весни. У Західній Європі вважається, що весна настає лише у день весняного рівнодення. Ніхто з українців не може пояснити, чому вони зустрічають весну раніше від астрономічного календаря, але це не заважає мені вперше в житті розпочати весну на три тижні раніше. До чужого монастиря зі своїм уставом не пхайся. А пхайся на своє перше заняття з італійської.

Настрій резонує з погодою: хмари — наче щойно з шахти — брудні й депресивні. Де-не-де поміж будинками погрозливо — мов сплячі чудовиська — виринають терикони. За ними немає нічого. Принаймні не видно. Відчуваю себе так, ніби поставила все на кін і одразу ж програла. І як лишень Адріано вдалося переконати мене тут іще залишитись?!

Нарешті моя зупинка. Стрімко пролізаю поміж спресованими тілами, запахами, голосами. Шуби й пуховики не лише займають простір потенційних пасажирів, але й пом’якшують удар при падінні. За два тижні у Донецьку я досі не купила собі теплої куртки, тож доводиться вдягати дві — одна на одну.

Волонтерський центр міститься на Набережній. Оскільки мешкаємо ми на Червоногвардійському проспекті недалеко від Свято-Покровського храму, доводиться щодня перетинати міст з одного берега на другий. По річці Кальміус повільно — наче тутешні тролейбуси — пересуваються величезні крижані брили. Іноді я прогулююся вздовж берега, але нещадний вітер перериває ці прогулянки, мов нечема, — на півслові.

Наш офіс — це трикімнатна квартира, розділена на передпокій і дві зали. Там сучасний ремонт і атмосфера постійного руху, зустрічей і навчання, де повсякчас вештається багато молоді. Саме тому весь свій час я в офісі. Піднімаюсь на другий поверх і натискаю на дзвінок. Неприємний звук означає, що можна відкрити двері.

У передпокої стоять стіл і невеличкий м’який диван. Праворуч біля вікна — наче невсипущий вартовий — сидить Вероніка. Вона завжди в яскравому образі і задивлена в себе. Сьогодні в неї акцент на очах: чорні стрілки у стилі вісімдесятих. І як їй лишень вдається виглядати щоразу старшою? В Італії зараз, навпаки, всі удають юних. Але ніде правди діти: загалом донецькі дівчата немов зійшли з обкладинок журналів. Мимохіть починаєш комплексувати, особливо коли любиш джинси, мішкуватий одяг і — аби зігрітися — ходиш у двох куртках одна на одну. У Донецьку я геть не відчуваю себе привабливою, що не може не гнітити.

Трохи хвилююся перед початком занять, адже перша лекція — це завжди неабиякий стрес. Колись я підробляла тим, що давала уроки англійської й італійської, але то були приватні заняття. А тут — ціла група. Як студенти реагуватимуть на мене? Чи їх не зіб’є з пантелику моя незграбна російська? На кількох перших заняттях хоч-не-хоч доведеться розмовляти по-їхньому. Відчуваю бурчання в животі. Через нерви я цілий день нічого не їла. Запарюю собі кави. Раптом Вероніка наближається до мене, дивно посміхаючись, — чи то примирливо, чи то по-змовницьки.

— Фра, хочу поговорити з тобою як жінка з жінкою, — мовить вона діловим тоном.

Порівняно з нею я не те що не жінка, а просто дівчисько неотесане, але ця фраза мені лестить. Схвально киваю.

— Тільки це між нами, — попереджає Вероніка. — Адріано нічого не казав тобі про мене? Ви ж наче приятелюєте, тож, може, він... ну... раптом щось згадував?

Українські жінки вміють бути не лише жіночними, але й нав’язливими. Певно, через конкуренцію. Кажуть, тут на одного молодика — по вісім краль, одна від одної краща. Ось у чому моя помилка: я ніколи не звертаю уваги на статистику. Хто б міг подумати, що у Донецьку такий дефіцит на чоловіків?!

Звісно, Адрі розповідав мені, що Вероніка запрошувала його спочатку на каву, а потім до себе додому. Він і ходив — від нічого робити, — але в певний момент стало зрозуміло, що вона очікує продовження, якого він не може їй дати. Тож він вдався до звичайної чоловічої тактики: уникати її всіма можливими способами.

— Так, він дещо казав, — кидаю, удаючи, що намагаюсь пригадати.

Тим часом очі зі стрілками кругліють.

— Розумієш, він дуже серйозно ставиться до стосунків і був, м’яко кажучи, шокований тим, що ти так швидко запросила його до себе. Коли дівчата так легковажно поводяться.

— Не продовжуй, — вигукує Вероніка, не даючи мені завершити речення.

Роблю над собою надзусилля, аби не пирснути зі сміху. Бідолаха ж миттєво заливається рум’янцем. Здається, вона повірила кожному слову і не на жарт знітилась. Ну все, тепер ця краля назавжди відчепиться від мого приятеля. З нього — пляшка італійського вина.

Хапаю своє горнятко з кавою і прямую до зали, аби ще раз проглянути навчальні матеріали. До самого вечора Вероніки не чутно — навіть ходить навшпиньках, аби не заважати мені своїми дзвінкими підборами. Може, я все-таки перехопила через край з цими жартами? — промайнуло в голові, але на докори сумління немає часу. Невдовзі розпочнеться заняття. Страшенно хвилююся. Мама мія!

Нарешті офіс поступово заповнюється майбутніми студентами. Уважно вивчаю очима всіх прибульців, непомітно сховавшись у кутку і намагаючись вгадати, з ким буде найскладніше. Ось входить дівчина років двадцяти двох, але нафарбована на всі тридцять. Ця буде півзаняття дивитись у дзеркальце. А ось молодесенький хлопець з іще зовсім дитячим обличчям — такого спробуй розговори: він півгодини шарітиметь-ся, аж поки щось бовкне. З’являється також жіночка років п’ятдесяти з гаком — дуже поважаю людей, які не бояться братись за мови у старшому віці. Закладаюся, що вона буде найстараннішою ученицею.

Більше ніхто не приходить. Починаю хвилюватися. Чи хтось іще завітає на заняття? Я підготувала багато завдань для роботи в парах — поки що навіть двох пар не назбиралось. Відчуваю, як шлунок ще раз заявляє про свої права. Нарешті двері відчиняються знову: одразу двоє — значить, парочка. Але через цю пару — знову непарна кількість учнів.

До заняття залишається п’ять хвилин, а в мене аж жижки трясуться від хвилювання. Студенти таки приходять і приходять. Нарешті звертаюся до них, щоб зайняли свої місця, і зачиняю двері. Стільці розставлено по колу, аби можна було бачити одне одного. Коротко розповідаю про себе дещо тремтячим голосом і запрошую кожного по черзі представитися. Це дозволить виграти трошки часу, щоб опанувати хвилювання.

Дівчина-макіяж розповідає, що вона працює моделлю і хоче вивчити італійську, аби потрапити колись на тижні моди в Мілані. Моделька така худесенька — може, мені також варто трохи скинути? Невтішні думки перериває дівчина років двадцяти п’яти: працює секретаркою, але мріє стати стюардесою, тому вирішила вивчити ще одну мову. Ця теж нівроку. Найстарша учениця виявляється письменницею — пише дитячі казки.

Раптом хтось стукає у двері й нерішуче їх відчиняє. У класі з’являється хлопчаче обличчя. Волосся чорняве, довше, ніж зазвичай, трохи хвилясте на кінцівках. Карі очі, вуса і щось середнє між борідкою й тижневою неголеністю. Вдягнутий досить просто: старі джинси, синій теплий светр під пуховиком. Перепрошує за запізнення. Терпіти не можу, коли хтось запізнюється. Це збиває з пантелику. З пам’яті вмить вислизають імена учнів, які і без того важко мені даються. Хай йому грець! Цей хлопчина одразу мені не подобається, і він це відчуває. Явно не хоче сідати у єдине порожнє крісло, що стоїть біля мене. Але нічого не вдієш.

Тишу порушує кілька дівчачих смішків, але хлопчина й вусом не веде. Тепер доведеться сто разів кожного перепрошувати і перепитувати ім’я. Ну і початок! Намагаюсь зібратися з думками і починаю з найпростішого. Даю кілька прикладів з діалогів, аби учні самі вимовили по кілька слів. Це допомагає розвіяти міф, начебто не можна почати говорити одразу.

Цікаво, що найпростіша тема в італійській граматиці з дієсловом «бути» — парадоксальним чином — найважче дається тутешнім учням, оскільки в російській мові це дієслово часто оминають. Щоб сказати «я — Франческа» італійською, необхідно не пропустити «є», тобто звучатиме: «я є Франческа». Можна не сказати «я», але в жодному разі не можна пропустити «є». Студенти ж говорять навпаки, пропускаючи найважливіші дієслова.

Доводиться також звернути особливу увагу на вимову. Українці зазвичай занадто скуті, що заважає їм гарно вимовляти італійські слова. Ця мова вимагає рішучості, емоцій. Має бути сміливе «р», пристрасне «ч» — вони ж запинаються і ковтають найважливіші склади. На тлі їхньої нерішучої вимови здається, наче я весь час горланю. Черга доходить до останнього прибулого. Питаю спочатку, як його звати. Юрій. Виявляється, Юрій вже знає кілька фраз італійською і зовсім непогано їх вимовляє. За позірною скромністю явно проступає бажання похвалитися.

Нарешті в пригоді стають заготовлені діалоги у парах. Я роздаю їх студентам. Коли черга доходить до останнього прибулого, виявляється, що в класі знову непарна кількість: не десять, а дев’ять учнів. Доведеться самій працювати в парі з цим чорнявим карооким вискочнем.

Треба переставити свій стілець поближче до нього. Той вскакує з місця, наче ошпарений, і вириває стілець у мене з рук. Це і є повага до жінки по-українськи: показати, що та не в змозі навіть стілець пересунути на метр. Ну добре. Дякую. Кароокий бере свою картку і ледь помітно ворушить губами, перечитуючи завдання. Мої думки в цю мить полинули десь далеко. Здається, я занадто перехвилювалась.

— Франческо, ви є щасливою? — Юрій приголомшує мене своїм запитанням.

— Що?!

— Ну, я повинен вигадати для вас запитання, використовуючи дієслово «бути», — винувато пояснює.

— Ага, ну так, так, все правильно, — намагаюсь приховати замішання.

Італійський студент ніколи б не додумався питати про таке, — думаю. Що за йолоп?!

— Дуже гарне запитання, молодець! Тепер моя черга ставити питання, — кажу якомога приязніше.

— Ні, ваша черга відповідати, — Юрій з викликом дивиться на мене в усі очі. Не такий він вже й скромняга.

— Ні, — кажу суворо. — Моя черга ставити питання.

Він усміхається, визнаючи, що мені таки вдалось уникнути відповіді, але глибоко в душі ми обоє знаємо, що насправді я вже відповіла.

— А ви є щасливим? — віддаю йому пас.

Той сміється, закидаючи голову назад. В око впадає велика родимка на його неголеній шиї. І взагалі у нього якось забагато тих родимок — три під лівим оком, одна над лівою бровою, ще три — на правій щоці. Адрі казав, що багато родимок віщує людині щастя.

— Так, я є дуже-дуже щасливим, — мовить той з ледь помітним викликом. — Особливо тепер, — додає, підморгуючи.

Що це було? Що означає це «особливо тепер»? Але часу на ще одне запитання немає. Я поспіхом збираю картки. Ще треба встигнути роздати домашнє завдання. Доведеться затримати їх на п’ять хвилин.

Юрій чекає, аж поки всі розійдуться. Спочатку довго складає папірці до рюкзака. Потім щось ніби роздивляється. Він абсолютно не вміє удавати.

— Ви про щось хочете запитати? — беру ініціативу у свої руки.

У його погляді — вдячність і полегшення:

— А вам куди? Дозвольте вас провести.

Ця пропозиція знову заскочує мене зненацька.

Навіть не знаю, що сказати. Юрій вдягається першим, чекаючи, поки я натягну свої дві куртки. Певно, він сприйняв моє замішання за згоду.

— Холодно у нас, правда? Нелегко, мабуть, було проміняти сонячну Італію на холодний Донецьк.

— Просто хотіла змінити... середовище.

— Мабуть, хтось добряче дістав?

— Можна і так сказати.

І таки мушу визнати: єдиний, хто насправді мене добряче дістав, — це я сама! Тоді якого милого я пхалась так далеко, аби це усвідомити? Що я, чорт забирай, сподівалась тут знайти? Від цієї думки мені хочеться одразу їхати в аеропорт. Може, Юрій за кермом? Дивлюсь на його потертий пуховик, старі роз-лізлі чоботи — цей не те що «Range Rover», а навіть і «дев’ятки», певно, не має. Ну нічого, завтра поїду.

— Над чим ви так напружено розмірковуєте? — питає кароокий.

— Над тим, як чудово жити в Донецьку, — посміхаюсь, але той приймає все на віру. Що за наївна людина?!

О восьмій вечора у Донецьку глуха ніч. Навіть попри те, що офіційно вже весна. Можна починати весну хоч першого січня, але ж погоді на це начхати. Хоча замість снігу падає дощ. Алілуя, у Юрія є парасолька. Для зручності мені доводиться взяти його під руку. Дивне відчуття — вимушена близькість із незнайомою людиною. Вловлюю його запах. Кароокий високий, значно вищий за мене, тож майже впирається головою у шатро парасольки, аби мені було зручніше.

— Знаєте, Франческо, я також був волонтером, тому дуже добре вас розумію.

— Справді? Де? В Італії?

— Ні, в Польщі. В Любліні. Це був перший раз, коли я так довго жив поза домом. Страшенно хотілося назад.

— До Донецька? — ввічливість не встигає за моїм здивуванням. — Вибачте, я не хотіла образити ваше місто.

З-під в’язаного шалика на мене визирають самі очі.

— Не перепрошуйте. Після Італії Донецьк може видаватись кінцем світу, але це мій кінець світу.

— Тільки не кажіть, що ви не проміняли б Донецьк на італійське місто на березі моря, — кажу мрійливо. — Таке, як Пескара. Ви ж були в Італії, правда?

— Був. Але не проміняв би.

Тепер я справді починаю сумніватися, що цей хлопець сповна розуму. Він помічає мій підозрілий погляд.

— Я розумію, що це звучить дивно, — починає викручуватися, наче завинив переді мною.

— Молодь з усього світу подорожує, зараз стільки можливостей. А ви торочите про Донецьк.

— Я також подорожував і ще збираюся багато подорожувати, просто своє місце вже знайшов. Так теж буває.

— Зізнаюсь, я б ніколи не погодилась тут залишитися. Нічого особистого.

Раптом у нього дзвонить телефон. Якось геть невчасно. Юрій віддає мені парасольку і сам робить кілька кроків убік, аби поговорити. Може, це його дівчина дзвонить? Мені, звісно, начхати, але краще б це не була дівчина. Прислухаюся. Він говорить якоюсь дивною мовою: подібна до російської, але не вона. Принаймні я мало що розумію, вловлюю лише окремі слова. Він поспішно закінчує розмову і повертається, перебравши управління парасолькою на себе.

— Я не збиралась підслуховувати, але ви щойно розмовляли не російською мовою, чи не так?

— Це була українська.

— Перший раз чую, як хтось говорить українською у Донецьку. Неймовірно!

— Чому це вас так дивує? Донецьк хіба не в Україні? — карі очі посміхаються.

— Часто здається, що ні. Де тут Україна? Скрізь російська мова, російське телебачення, російські пісні в маршрутках. Я ж кажу, ви перша людина, яка говорить українською.

— Маю надію, що мої діти або принаймні онуки будуть жити в україномовному Донецьку, — промовляє уже серйозно.

— Тоді до вас перестануть приїжджати волонтери вчити російську мову, — усміхаюся.

Той вперто мовчить, наче я образила його релігійні почуття. Ну і бовдур.

— А чому ви обрали саме Донецьк, аби вчити російську? До речі, ви чудово нею володієте!

— Маю поганий досвід спілкування з росіянами, — кривлюся.

— А чому вам здається, що тут також Росія? Окрім мови, звісно.

— Юрію, я — філолог. Для мене не існує «окрім мови». От, наприклад, назви вулиць — хоча б площа Леніна. Або архітектура — це ж справжній Радянський Союз.

— А люди?

— А люди інші, — поступаюся. — Більш душевні, наївні, — весело зиркаю на нього, але той не вловлює моїх кпин.

— Знаєте, от мені теж так здається! — випалює натхненно. — Це я і мав на увазі, коли казав, що Донецьк — українське місто.

— Не уявляю, що потрібно було б зробити, аби він таким став.

— Нещодавно ми робили такий флешмоб: на кожній зупинці певного автобусного маршруту входило по кілька людей, які розмовляли між собою виключно українською. Тобто пасажири думали, що це все незнайомі люди, які щодня спілкуються українською.

— Ха-ха-ха, уявляю собі їхні ошелешені писки! Тобто ви хочете сказати, що, окрім вас, у Донецьку є ще принаймні кілька людей, які також розмовляють українською?

— О, набагато більше, ніж кілька, повірте! Коли я був ще студентом, то заснував, тобто ми з друзями заснували організацію «Поштовх», куди увійшли всі ті, хто хотів бачити Донецьк українським.

Через шалик його голос набуває якогось потойбічного звучання. Бррр. От такому треба йти в політику! Мрійник. Ідеаліст. Український Донецьк — впісятися можна.

— Юрію, а чим ви займаєтеся?

Видно, що йому не до душі це питання.

— Взагалі я — вчитель історії. Працював колись у школі, але... В Донецьку на це не проживеш, тому зараз працюю на складі. Тимчасово, — знічується.

Він явно не хоче про це говорити, а мені не хочеться його розпитувати, хоча я зовсім не розумію, що значить «склад». Кароокий швидко змінює тему:

— А ви, Франческо, про що мрієте? — очі знову всміхаються. Такі добрі.

Під його поглядом — наче під лупою — оголюються всі мої вади. Вони тепер набирають гротескових форм, і моє невдоволення раптом здається смішним, дитячим вередуванням. Хоча якщо хтось із нас і поводиться по-дитячому, то це він — що за казочки про український Донецьк?!

— А може, перейдемо на «ти»? Як-не-як ми пройшли кілька вулиць під однією парасолькою. Можеш називати мене просто Фра.

— Ви на все готові, аби ухилитися від відповідей на важливі запитання, — сміється. — Тобто хотів сказати: ти, — перекладає парасольку в ліву руку, праву виймає з рукавички і простягає мені. Які церемонії. — А мене можеш називати Юра. Юрій — це занадто офіційно.

— Гм, тоді наші імена різняться лише однією літерою, — усміхаюсь. — Але «Юра» звучить занадто легковажно. Мені більше подобається Юрій.

Ніжна шкіра. Дуже легкий дружній потиск долоні. Ми стоїмо посеред вулиці і тиснемо одне одному руки. Якою ж смішною мала б виглядати ця сцена, якби нас хтось бачив, але навколо ні душі. Навіть не чутно гуркоту машин. Ліхтарі також не світять на нас (як і в будь-який інший бік), тож лишається лише уявляти собі його усміхнені очі.

Ми продовжуємо прогулянку. Кароокий не здається:

— Фра, ти так і не відповіла, про що мрієш?

— У тебе всі такі питання: про щастя, мрії? Що там наступне у списку? О, про ціль життя ще можна запитати, — підколюю, але він цього теж не січе.

— Якщо є мрія, то ціль теж є, — у його голосі ані граму іронії. Яка нуда!

— Ну добре, добре. Я мрію... гм, мрію про... не знаю. Я мрію знайти мрію. О!

Юрій зупиняється і повертається до мене. Цього разу я чітко бачу його очі, що саме зблиснули у світлі фар.

— Ти хочеш сказати, що у тебе зовсім немає мрій?

— Ну що ти завів своєї: мрії, мрії?! — вибухаю. — У мене бажання зате є! Багато-багато бажань, які я і намагаюсь задовольняти. Дорослі люди, Юрію, мають бажання, а не мрії. Мріють лише діти.

Кароокий відвертається, і ми йдемо далі у цілковитій тиші. Не знаю, чи образився він, але я почуваюся винною за свій вибух емоцій. Особливо тому, що він такий спокійний, правильний, світлий. А я чорна, зла і без мрій. Це дратує мене ще більше. За півгодини ми нарешті дочалапуємо до мого під’їзду.

— Дякую, що провів. Ну що ж, бажаю дочекатись українського Донецька, — знов намагаюся пожартувати, але той все бере за чисту монету.

— Хтозна, може, навіть ти цього дочекаєшся, — усміхається примирливо.

— Сумніваюся, що до завтра ситуація кардинально зміниться.

— А чому до завтра?

— Бо завтра я звідси забираюсь.

Він темнішає, наче хмара.

— Не їдь! — вигукує.

Мене розбирає сміх. Це просто якийсь сюр. Незнайомий хлопчина — якому, очевидно, бракує третьої клепки в голові — вказує, що я маю робити. Кажу йому про це, але, здається, я знову перехопила через край із насміханням. Образився.

— Вибач, просто це так дивно. Я не бачу жодної причини, чому я маю залишитись у Донецьку.

У нього запалюються очі.

— Бо я маю показати тобі щось дуже важливе! Ти не можеш поїхати, не побачивши цього! — благає.

Невже він закохався? Але ж так швидко не буває! Та і не здається він закоханим — ані спроби взяти мене за руку, ані промовистих поглядів. Якщо його очі про щось і говорять, то хіба що про божевілля. Може, він втік з психіатричної лікарні?

— Добре, один день, — не вірю, що кажу це.

— Чудово! Тоді завтра о десятій ранку зустрічаємось на цьому ж місці. Не пошкодуєш!

— Вже шкодую, — протягую йому руку. Легенько тисне її. Мабуть, боїться зламати. А я боюся зламати йому серце — хто б міг подумати, що донецькі чоловіки такі чутливі?!

Він чекає, аж коли я увійду до під’їзду. Спиною відчуваю на собі його карі очі.

4

Десята ранку. Надворі ані душі. Невже ошукав? Набираю номер Юрія, але останньої миті вирішую почекати ще трошки. Сьогодні на диво не холодно. Іноді проступає сонце, нагадуючи про обіцяну українським календарем весну. Кидаю рюкзак на дерев’яну лавку, вмощуюсь зверху. Двох дощок бракує, але сидіти можна. Роздивляюся видряпані матюки й освідчення в коханні на тих, що залишились. Під ногами розтоптаний попіл і багато лущеного насіння — жодного вільного сантиметра.

З’являється кіт — чи то обгорілий, чи то брудний. Кістки виступають з-під облисілих частин тіла. За ним волочеться ще кілька — менших. Один кульгає, іншому бракує значної частини хвоста. Голодні й кинуті напризволяще. Адрі каже, що те, що нас оточує, — відображає наш внутрішній стан. Цілком погоджуюсь.

Ніде не бачила стільки бездомних котів і собак, як у Донецьку. На вулицях Італії більше бездомних людей, ніж тварин. Від котячого жалібного вереску пробуджується мій власний. Стає шкода і їх, і себе одночасно. Але більше все-таки себе, адже я не можу ось так підійти до когось і благати про порятунок. Чи можу? Ні, не можу. Якщо життя чомусь і навчило, то саме цьому: ніколи ні на кого не розраховувати. Ні від кого не залежати. А ці малі цілковито залежать від усіх навколо. А хто їм допоможе?

Кошенята, немов за вказівкою, кидаються кудись убік. До Юрія. Той уже встиг витягнути канапки з ковбасою.

— Вибач за запізнення, Фра, — кидає. — Останньої миті згадав, що забув харчі. А дорога далека, — підморгує.

— Дорога куди?

— Ну це ж сюрприз! — усміхається. А все-таки він милий.

Спостерігаємо за тим, як швидко коти, разом із новоприбулим собакою, вправляються із ковбасою. Не минає й хвилини, як уся зграя одночасно підіймає голови, благаючи про продовження бенкету.

— Мабуть, їх тут зовсім не годують, — супиться. Рука тягнеться за другою канапкою. Зиркає на мене, немов чекаючи дозволу.

— Я — вегетаріанка, — відсахуюсь. Мені вже і так млосно від різкого запаху м’яса.

— Чудово, — швидко розгортає другу канапку і кидає веселій компанії. Їх там тепер і не порахувати. Навіть птахи позлітались.

— Молоді люди, ну що ви нам тут тварин понаводили з усіх дворів?! — вигукує скрипучим голосом пані, яка виносить сміття. — І що ми тепер з ними робитимемо? — розводить рукою і відром.

— Та вони ж з цього двору! Він їм всю свою їжу віддав! — намагаюсь виправити непорозуміння.

— Нехай годує їх у власному дворі! — скрипить та, повільно повертаючись до під’їзду.

Від несправедливості хочеться натягнути відро їй на голову, але Юрій відволікає мене своїм сміхом.

— Фра, ти немов дитина: хочеш всюди справедливості. У дорослому світі — чи як ти там казала? — іронізує, — так не буває.

Поволі рушаємо у напрямку зупинки. Нарешті можу відключити внутрішній джі-пі-ес — Юрій веде.

— Цікаво, і скільки ж у Донецьку потрібно чекати на справедливість? — до мене повертається іронія.

— Чекати на справедливість взагалі не потрібно, — робить знак рукою, аби звернути на сусідню вуличку, але я не встигаю зорієнтуватись, і ми зіштовхуємось. — Ні у Донецьку, ні деінде, — міцно хапає мене за талію обома руками — немов дитину, скеровуючи у правильному напрямку.

— Абсолютно не погоджуюсь! — закипаю. — Може, саме тому, що тут ніхто не бореться на справедливість, ви й живете у цьому лайні, — киваю головою на огидні залізні смітники, що, ніби магніт, притягують стоси безладно розкиданого сміття.

Нарешті опиняємось на зупинці, але на горизонті жодного автобуса. Натомість сонце несподівано підкидає крихту весняного тепла. Заплющую очі. І як я лишень витримала цю непроглядну зимову темряву?! В Італії на сонце — як і на метро — не потрібно довго чекати.

Юрій не здається:

— Фра, а ти уяви, що за кожним неправильним вчинком миттєво наступає покарання. Де тоді простір для вибору?

— Власне, у суспільствах, де діє право, — так і є, — посміхаюсь.

— Я не про це, — знову поважний. — От, наприклад, та жіночка з відром — ти ж її не запроториш до в’язниці за відсутність жалю до тварин?! А саме через таких, як вона, багато з них не доживають до весни. Думаю, людство все-таки більше потерпає від звичайної людської злоби й байдужості, ніж від кримінальних злочинців.

Вдалині нарешті видніється якась пляма.

— Тільки не треба узагальнень! От на цьому конкретному прикладі: якби бездомні тварини мали належний захист, наданий державою, — як в Італії, — то від тієї вреднющої бабки мало б що залежало.

З гуркотом зупиняється автобус. Квапливо знімаю рюкзак, аби виловити гаманець. Коли вовтузишся із торбою, спричиняючи штовханину, всі голосно зляться і прицмокують язиками. Ця перспектива панічно лякає. Я боюся людей у донецькому транспорті.

— Фра, немає часу, застрибуй! — суворо каже кароокий.

Чорт, тепер доведеться пережити справжній стрес. Кривлюся, але скоряюсь. Юрій хутко дістає з кишені два талончики і компостує їх.

— Зараз я знайду гаманець і віддам тобі гроші за проїзд, чекай, — боковий зір фіксує спрямовані на нас погляди інших пасажирів. Це все через мій акцент — варто вимовити бодай слово, і люди одразу ж починають витріщатися.

Юрій не встигає відповісти.

— Дівчино, тільки не здумай зараз діставати гроші, ти ж бачиш, яка товкучка! Врешті, він же — мужик: заплатив і заплатив, — роздратовано гарчить жінка, яка опинилась поміж нами.

Сторонні люди у Донецьку можуть вільно робити зауваження і втручатися у розмови. Це нормально. Спочатку це навіть надає певне відчуття турботи. Набагато гірше байдужість. У Римі, а тим паче у Лондоні мало кому до тебе є діло. Але останнім часом така настирливість суттєво грає мені на нервах. Хочеться бодай крихту простору, який би безперестанку не порушувався чужими.

— Жінка може і сама за себе заплатити, — кидаю з викликом.

Втуплююсь очима в Юрія, але той навіть не збирається втручатися. Вже вдруге за сьогодні. Слабак!

До розмови миттєво долучається ще кілька пасажирів.

— Ну і правильно, рівноправ’я так рівноправ’я! — вигукує зірваним голосом бородатий чолов’яга ліворуч.

— А звідки ви? — майже одночасно питає бабуся, над якою я вимушено схилилась, поки автобус заносило на повороті. Не встигаю відповісти, як призвідниця суперечки вибухає:

— Яке рівноправ’я?! Ми народжуємо дітей, самотужки їх виховуємо, при цьому ще й гроші заробляємо — все на наших плечах! — витрішкуваті очі помітно викочуються з орбіт.

— А ми щодня ризикуємо життям, аби лишень родину прогодувати! Он син мій на шахті загинув — вісімнадцять років мав, — хрипить бородач.

— О Боже мій, горе то яке, — бабуся піді мною хреститься.

Автобусом розходиться стихійний галас, за яким губиться ланцюг розмови. Нарешті найгучніша жіночка виходить, і суперечка поступово згасає. Юрій опиняється зовсім поруч. Мимохіть навалююсь на нього через різке гальмування на світлофорі. Той вправно хапає мене, міцно пригортаючи до себе однією рукою. У моїй свідомості цей блискавичний рух розтягується на кілька яскравих митей, даючи відчуття віднайденого прихистку. Немов Юрій не лише приймає мене в обійми — а просто приймає. Вперше у житті настає дежавю — я напевно вже переживала це колись! Ну звісно: тато міцно обкутує мене собою, заповідаючи, що світ такий, як і він — приязний, затишний, обнадійливий. Світ і справді виявився таким, як тато, — тільки лицемірним і хитким. Завмираю. Заплющую очі, аби якнайдовше затримати забуте відчуття чистої радості.

Але дійсність невблаганно нагадує про себе. Коли минаємо простору площу з пам’ятником чоловіку, чия витягнута рука з великою каменюкою наче вказує на будівельний майданчик неподалік, хтось із пасажирів голосно питає, чи це, бува, не метро нарешті будують. Питання без адресата у донецькому транспорті — це теж нормально. Наче вудочку закидаєш — раптом щось зловиться. Рибка клює блискавично:

— Яке метро? Навіщо цим крутеликам метро? Вони ж, окрім джипів, більше ні на чому не їздять, — хрипить все той самий бородач. Його голос майже на нулі.

— Мабуть, чергову дискотеку будують. Або ресторан, — осудливо кидає бабуся, хитаючи головою.

— Це розкопки, — несподівано чую Юрин голос. — Раніше тут був великий італійський цвинтар, адже італійці також брали участь у взятті міста під час Другої світової.

— Кому потрібні фашистські рештки? — голосно обурюється старший чоловік у проході.

— Отож-бо й воно! Немає більше на що гроші витрачати — зовсім подуріли! — підхоплює горе-рибалка.

— Нащадки цих солдатів теж мають право знати, де лежать їхні родичі, — мовить Юрій — недоречним у цьому товаристві — спокійним тоном. Суперечка лише розпалюється з подвійною силою.

— Розумник, бач, знайшовся! То не треба було до нас пхатися з війною! — не здається бородач, видушуючи з горлянки хлипкі звуки.

— От-от, — підхоплює бабуся. І понеслося.

Рясно багровію. Мені вперше по-справжньому соромно за свій народ. Одна річ — читати підручники з історії, а зовсім інша — проїхатися донецьким автобусом з ветеранами. Волію провалитися під землю. На щастя, уже кінцева зупинка. Ура! Юрій виходить першим і подає мені руку. Цей жест веселить і принаймні трохи піднімає настрій.

— Дякую, — кажу тихо.

— Нема за що.

Мабуть, подумав, що це подяка за простягнуту руку.

— Дякую за те, що намагався захистити... — по-дитячому опускаю очі. Мені важко сформулювати свою вдячність, але вона є.

— Будь ласка, — відповідає задоволено. — Власне, це я і збирався тобі показати.

— Ти хотів показати мені цвинтар? — вигукую перелякано. Від здивування знову не опановую своїх емоцій. — Напевно, лише у Донецьку хлопець замість пива може запросити тебе на цвинтар, — в усі очі втуплююсь у нього, раптом передумає.

— Ну, пиво ти і сама собі купиш, жінко, — наслідує бородатого хрипуна, який говорив про рівноправ’я. — А от цвинтар побачиш лише зі мною, — самовпевнено хизується. — Поїдемо на той, який зберігся.

— Поїдемо? — проціджую гнівно. — Ми хіба ще не на місці? — шкварчу.

— Фра, розслабся, — штовхає мене ліктем у бік, наче якогось пацана. — Заради цього можна й потерпіти. Щоправда, дуже давно там не був, тож, можливо, доведеться трохи поблукати, поки знайдемо, — кидає не змигнувши й оком. Непробивний!

Мовчки слідую за Юрієм, але в голові все перемішалось. Я щохвилини змінюю свою думку про нього. При тому — кардинально. То він видається наївним дурником, то глибокою особистістю, то безнадійним диваком. Диваком — найбільше. Італійські солдати, звісно, це добре. Але що мені до них? Я жива і хочу радіти життю, а не згадувати про смерть. Та ще й годинами розшукувати якийсь занедбаний цвинтар. Мене це все починає страшенно дратувати. У цей час я б могла валятися у ліжку чи бодай піти з Адрі на пиво.

— Фра, все в порядку? — питає стримано.

Помітно, що йому прикро від моєї реакції на сюрприз із цвинтарем. Мабуть, сподівався, що я стрибатиму від щастя.

— Просто задумалась, — намагаюсь якнайменше показувати невдоволення.

— І про що? — оживає.

— А раптом ми не знайдемо той цвинтар? — протягую з надією, опускаючи очі.

— Фра, довірся мені, — підморгує, помітно звеселівши.

— А чого це я маю тобі довіряти? Може, ти зараз заведеш мене бозна-куди, зґвалтуєш і кинеш напризволяще.

Навіщо я це сказала?! Тепер починаю ошаліло думати про секс. Може, на цвинтар мені з ним і не хочеться, а от до ліжка — залюбки. Особливо, після автобусних обіймів. Пригадався запах Юриної шкіри, що його встигла схопити поміж шаликом і светром. Мене завжди притягували натуральні запахи. А ще ця його серйозність така повабна.

— Не хвилюйся, ґвалтувати тебе я точно не збираюсь, — сміється.

— Чому це? — обурюсь.

— Ну хоча б тому, що у мене є дівчина, — опускає очі.

Що?! Яка в біса дівчина?! А я — дурепа, подумала, що він на мене запав і тому влаштував увесь цей цирк із цвинтарем. Чорт забирай, то що я тут взагалі роблю?! Зупиняюсь.

— Фра, ти що, ревнуєш? — бере мене за руку, тягнучи вперед.

Не хочу піддаватись, але все ж таки приємно відчувати його дотик. Особливо тепер — коли ще й конкурентка намалювалась. Подумки тішуся, що не встигла напнути рукавиць. А може, він її вигадав, аби ціну собі підбити?

— Просто якось неочікувано, — протягую. — А чого ж ти раніше про неї не згадував? — питаю гордо.

— Нагоди не було, — кидає невимушено.

Залізна логіка. Фак. Фак. Фак. Ну все, не бачити мені сексу, як власної потилиці.

Шкандибаємо, перетинаючи цілий квартал по діагоналі. Таке враження, що кароокий намагається відійти якнайдалі, аби запізно було вертатись. Негідник. Що ж він від мене хоче? Невже для нього справді такий важливий цей клятий цвинтар?! Нічого не розумію. Країна божевільних.

Нарешті дістаємось якоїсь чергової зупинки. Сідаємо у трамвай. Велика огидна залізяка, що гудить і трясеться так, наче це її остання путь. На такій саме на цвинтар і їхати. В кінці вагона з’являється бабуся-кондуктор. Юрій тягнеться за гаманцем.

— Чекай, ти платив минулого разу. Тепер моя черга, — кажу безапеляційним тоном.

Але той і не збирається сперечатися. Цього разу швидко виловлюю гаманець з рюкзака, але бабуся і так пересувається занадто повільно.

— З чим-чим, а от з грошима в мене не дуже, — Юрій чітко промовляє кожне слово, уважно спостерігаючи за моєю реакцією.

— От чому ти мене на цвинтар запросив замість пива, — жартую, але він і оком не змигне.

— Я тобі казав, що більше не працюю вчителем, бо на це не проживеш, — видушує з зусиллям.

— Ну добре, не треба пояснювати, це твоє діло... — намагаюся згорнути цю слизьку тему. Марно.

— Просто одразу хочу сказати, що я — далеко не багатій. А якщо цілком відверто — ані копійки при душі. У мене навіть борги є, — говорить уривчасто. Кожне слово — наче зуб — вириває.

Стає дуже неприємно. Незручно.

— Ну хочеш, позичу тобі трохи? — кажу перше, що спадає на думку, хоча насправді мені нема що позичати.

Той нервово сміється. Мені ж зовсім невесело.

— Дякую, звісно, за пропозицію, Фра! Але якось впораюсь самотужки. Тільки ти тут нікому більше не кажи, що у тебе є гроші. Люди різні бувають.

Нарешті до нас доходить бабуся з квитками.

— Дам вам уже закомпостовані талони, добре? — питає. Не знаю, що відповісти, але Юрій поспішно погоджується. Та простягає квиточки, які бідак ретельно вивчає.

— Фра, нам попався один щасливий квиток! — по-дитячому радіє. — Дивися, сума цих трьох цифр дорівнює сумі оцих трьох. Значить — щасливий!

Ідіот, — думаю. Це ж треба було мені погодитись піти з таким куди-небудь. Та ще й не куди-небудь, а на цвинтар. Добре, що хоч речі вже поскладала. Сьогодні ж куплю квиток додому. Мені точно немає чого робити у цьому Донецьку. Нікого розумнішого я тут не зустріну.

Трамваєм справа не закінчується. Діставшись кінцевої зупинки, ми довго крокуємо у невідомому мені напрямку. Хвилин за десять опиняємось на автостанції, де сідаємо у черговий роздовбаний автобус, що скрипить і розсипається на кожній баюрі. Після безкінечного підстрибування й незручного мовчання нарешті виходимо на зупинці під назвою «Шахта Лідієвка».

Рушаємо стежиною, що відгалужується від головної дороги. Обабіч — безкраї поля, а за горизонтом — наче мовчазні охоронці — височіють терикони. Проміння весело ковзає поміж деревами, що де-не-де скупчуються у лісосмуги, немов давні друзі, яким раптом закортіло потеревенити. Мені й далі дошкуляє існування Юриної дівчини. Мимохіть уявляю, як вони кохаються: ось він тримає маленькі груди (не знаю, чому маленькі) у своїх теплих долонях, повільно цілуючи її в шию. Все-таки той факт, що він комусь належить, — неймовірно заводить. Раптом згадую Давіде і те, що зарікалася більше ніколи не повторювати минулих помилок. Чорт! Відмахуюся від цих думок, наче від комарів.

— А де ж твоя дівчина? — удаю якомога байдужіший тон.

А той тільки й чекав на це запитання.

— В Любліні, — вимовляє злегка тремтячим голосом, немов боїться бовкнути зайве.

— А чого не в Донецьку? Таке чудове місто! — підколюю, але він, як завжди, не січе.

— Бо вона полька. Їй немає чого тут робити, — опускає очі. Напружився. Таке враження, що у ньому відбувається якась внутрішня боротьба. — Ми познайомились тоді, коли я ще був волонтером, — додає поспіхом, наче хоче одразу розставити всі крапки над «і». Але звучить неприродно, натягнуто.

— Ну то чого тоді ти не залишився в Любліні?

Він аж темнішає від цього запитання. Не обличчя, а хмара. Глипає собі під ноги, наче покарана дитина.

— Ти не розумієш. Не можу я отак взяти й поїхати! Піцу там буду розвозити, чи що? — вимовляє цю репліку так, ніби повторює її утисячне.

— А зараз ти що розвозиш? — питаю уже серйозно.

— Колись я знову займатимуся важливими речами, — нехтує моїм запитанням. — Як раніше, — додає, важко зітхаючи.

— А зараз що? Яка різниця, де гроші заробляти: тут чи у Любліні? Там принаймні можеш бути поруч із коханою, — промовляю якомога пафосніше, аби вловити його реакцію.

Той ледь помітно хитає головою — немов відмахуючись від моїх слів. Так і думала! Все ясно: ні фіга він її не любить. І якщо вона у Любліні, то й сексу у них ніякого немає. Зголоднів, значить, за жіночим теплом — бідолаха. Який непоганий все-таки день. Заледве стримую задоволену усмішку.

— Фра, ти чому так радієш?

— Та просто жарт згадала.

— То розповідай! Мені теж хочеться посміятись.

Щосили намагаюся пригадати останній жарт, почутий у Донецьку.

— Єврей подає до газети некролог по дружині: померла Сара Голдштейн. А йому кажуть, що треба мінімум п’ять слів. Тоді він: померла Сара Голдштейн. Продам «мерседеса».

Юрій посміхається, але радше силувано.

— Що, не смішно? — піджимаю губи. — А мені це тебе нагадує, до речі, — хитро зиркаю на нього.

Насупився.

— І чим же, цікаво?

— Ну, замість того, аби зосередитись на головному, ти верзеш якісь нісенітниці про важливі справи. Бла-бла-бла. Маячня! От дивись, я приїхала чортзна-куди, за тисячі кілометрів від дому в пошуку пригод. Якщо ти й досі тут — значить, просто немає чого їхати! Тобто немає для кого, — рублю словами, втуплюючись йому прямо в очі. Він не витримує мого погляду.

Юрій приречено вдивляється поперед себе. Значить, влучила в самісіньке яблучко! Тендітна душа не може зізнатися собі — а може, їй, — що любов минула. Супротивниця розчиняється в повітрі, а на душі нарешті розвиднюється. То, може, все-таки поцілує ввечері? Чи навіть завіється «на чай»?

Юрій пришвидшує крок. Доводиться ледь не гнатися за ним. Кидаю погляди на його понуре напружене обличчя — зарано, мабуть, зраділа. Той наче свариться сам із собою. От зараз зупиниться, тупне і піде в протилежному напрямку.

— Невже все так серйозно? — питаю дещо винувато.

— Фра, ти справді не розумієш! — несподівано підвищує голос.

Мама мія! Та у цього хлопчини є темперамент!

— Перед тим, як чкурнути до Любліна, мені непогано велося у Донецьку, — уважно дивиться в очі. — Нашу організацію вже знали: ми робили багато акцій — пам’ятаєш, розповідав тобі про українську мову в автобусах? Так от, нас часто запрошували на різні заходи у місті. Мене поважали, навіть пророчили майбутнє у політиці, — вмить відсахується від власних слів. — Я мав... — запинається. — Думав, що маю вплив. Це місто от-от починало оживати після затяжного совка. Змінюватися, розумієш! Але прийшов Янукович, президент наш, і тепер дихати не дають — не те що акції влаштовувати.

Знизую плечима і мовчки замислююсь над його словами. Юрій також увесь час напружено про щось думає. Звертаємо на вузеньку стежину і безкінечно довго чимчикуємо у цілковитій тиші. Навіть ліс мовчить.

Нарешті перед нами розкидається напрочуд охайний просторий цвинтар, вхід до якого обрамлено аркою зі світлого каменю. Пустинна територія оперезана чорною огорожею, а поперек цвинтаря простягається рівнесенька, викладена камінцями стежка, в кінці якої височіє великий хрест. Де-не-де по троє лежать могильні плити у вигляді маленьких, але об’ємних хрестів. Попри доглянутість цвинтаря, ці плити видаються самотніми, закинутими. Кароокий поводиться тут, наче господар: швендяє довкола, придивляючись до могил. Він явно у своїй стихії. Але, разом із тим, щось його бентежить — ніби втікає від нав’язливої думки. Зупинившись біля великого світлого каменя, він жестом кличе мене до себе і вголос читає напис.

— Тут спочивають італійські військові, тіла яких було перепоховано з кладовищ...

— Та я вірю, — нетерпляче перебиваю. — Тільки не кажи, що тут самі італійці лежать. А німці тоді де?

— Маєш рацію, — знічується той. — Німців тут найбільше.

Відчуваю втому від довгої прогулянки. В око впадає місце, де можна кинути рюкзак і присісти. Тепер ми з Юрієм — наче незнайомці, що випадково опинилися в одному місці. Кожен сам по собі. Але на відміну від повелителя цвинтаря, мені швидко набридає скніти без діла — дістаю телефон, аби сфот-кати його зі спини, поки не бачить. Щось у цьому є: донецький хлопчина задумливо тиняється поміж могилами італійських і німецьких солдатів. Наче серед них є хтось, кого він знав особисто. І звідки береться оце захоплення минулим? А, ну так, він же — історик. Треба запам’ятати: ніколи більше не зв’язуватися з істориками.

— Фра, ти коли-небудь думала про смерть? — Юрій нарешті згадує, що я існую.

— Ні.

— Не обманюй — всі про це думають, — ніжно всміхається.

— А я волію не думати. Життя занадто швидкоплинне, аби ще й смертю перейматися.

Він кидає рюкзак додолу і вмощується поруч. Одразу стає тепліше і не дме принаймні з одного боку.

— Знаєш, Фра, більшість людей тобі відповість, що саме тому, що життя коротке, — про смерть і потрібно думати насамперед.

— Ти теж?

— Я теж.

— А жити коли?

Той роззирається навкруги — немов шукає відповіді ззовні. Зітхає.

— Оповім тобі одну історію. Ще за радянських часів — ну, ти знаєш, що було у радянські часи, — киваю із розумінням, — жив собі один чолов’яга...

— Це казка? — перебиваю.

— Можна й так сказати.

— Просто починається, як усі російські казки, — жив-був і так далі. Російських казок я начиталась у Лондоні, доглядаючи за дітьми емігрантів.

— Але це українська казка, Фра, — підводить вказівний палець догори. — Отже, жив собі чолов’яга, який. ну, одне слово, який не хотів, щоб нищили його країну. Тобто мову, культуру, — жестикулює. Його рухи заворожують.

— Типу революціонер?

— Типу не такий, як усі.

— Ти теж не такий, як усі, — грайливо всміхаюсь.-І теж вболіваєш за Україну. Це що, історія про твого тата? — сяйнуло мені.

Ось звідки все взялося, — думаю. Гени!

— Ні, це не мій тато. Хоча наш герой також виріс у Донецьку. Тобто у Сталіному — так раніше називалося це місто.

— Дай вгадаю: і він теж був істориком, — кидаю навмання. — Ні, краще — вчителем.

— В яблучко! — захоплено щириться. — Вгадала!

— Вгадала? — перепитую підозріло. Напевно, вигадує цю казку на ходу.

— Так, Фра, абсолютно точно! — Юрій веселиться. — Він пішов на історико-літературний відділ, а потім працював учителем у школі. Але недовго.

— Як і ти, — вставляю. Схвально киває. — І що далі? Теж пішов на склад?

— В армію.

— Це щоб навчитися різних прийомів і вбивати поганих дядь? — удаю дитячий голос.

— Ні, це примусово.

— Але ж усе одно вчився вбивати, — вимовляю вередливо.

— Вчився писати вірші, — осміхається, але очі серйозні.

— У радянській армії вчили писати вірші? Ось чому ви перемогли у війні! — легенько штурхаю його ліктем у бік.

— Дотепно, — усміхається. — До речі, саме в армії він перекладає Ґете українською. І Рільке, — знову підводить палець догори.

Вчитель — він і на цвинтарі вчитель.

— Ну добре, а потім закохується? — намагаюсь перескочити до найцікавішого.

— Потім працює на шахті у Донецьку.

— На шахті? Ти ж казав, що він не такий, як усі?!

— Але ж гроші потрібні всім.

— Як і тобі! — знову штовхаю його ліктем у бік. Він робить те саме. Хіхікаємо. — То коли він там уже закохається? — відверто кокетую.

— Спочатку їде до Києва, — знову палець догори.

— От бачиш, — перебиваю, — усі кудись їдуть, один ти закляк у цьому своєму Сталіному, — теж підводжу палець догори, мавпуючи його рух. Принагідно хизуюся, що запам’ятала попередню назву міста. Юрій задоволено киває.

— Отже, він у Києві. Уяви: столиця, навколо однодумці, письменники, художники, режисери, — кароокий говорить так захопливо, наче Київ — це якесь Бієнале. — Він вступає до аспірантури, видає першу збірку віршів, входить до клубу молоді. І... — не встигає закінчити.

— Закохується, — перебиваю.

— Гірше! — витріщається на мене, підіймаючи обидві руки догори — наче перед нападом.

— Що може бути гірше? — підігрую, удаючи переляк.

— Наприклад, в’язниця, — схиляє голову набік, мов пес.

— Кохання — це теж в’язниця, — не здаюсь я.

Він уважно вдивляється у мене, наче побачив щось, чого не помічав раніше.

— Ну добре, добре. Закохується, одружується, у нього народжується син, — строчить.

— Яка нуда! — кривлюся. Кулька магії миттєво лопається. — А казав, що не такий, як усі. Це ж найба-нальніша на світі річ! — обурююсь. — Погана казка!

— Ти ж хотіла кохання!

— Кохання — так, але не дітей! Це доля звичайних людей. Незвичайні ж проходять свій шлях самотніми, — піднімаю палець догори.

Який зручний рух — дозволяє одразу ж бути переконливішою.

— Ну не знаю, — розгублено перебирає губами. — Я от, наприклад, теж хочу мати дітей. Багато.

— У тебе ж грошей нема — як ти їх прогодуєш? — знову штурхаю його у бік.

— Та гроші знайдуться, — махає рукою, наче це пусте.

— Ось тому у вас тут такі злидні: народжуєте дітей, не замислюючись, — закипаю. — У нас в Італії спочатку стаєш на ноги, подорожуєш, потім робиш кар’єру...

— Нуда, — перебиває, мавпуючи тепер мене. — Все так раціонально, фу-у.

— Ну добре, і що далі?

— З дітьми? — вдивляється так, наче я пропоную йому зайнятися сексом прямо на цвинтарі. До речі, непогана ідея. Тільки от холодно.

— Ні, ну той твій мужик — що з ним далі було?

Юрій сміється.

— Фра, не кажи, будь ласка, «мужик». Мені це слово д-у-у-же не подобається, — вагається, чи продовжувати.

— Справді? Чому? — питаю нетерпляче. Обожнюю все, що стосується слів.

— Мені мама з сестрою постійно торочать: «Юра, ти ж мужик — що ти дурницями займаєшся?! Ану йди гроші заробляй!» Мужик — це наче машина, розумієш. Трактор бачила колись? Так от «мужик» — наче той трактор. Їде собі по полю, роззирається на безкрайній світ, але ж нічого не бачить. Окрім городу. Дрррр, — удає звук трактора. — Я — мужик, мужик! Я — мужи-и-и-и-и-и-и-ик!! — волає на всю околицю.

Людину неначе підмінили. — Оце теж мужики, — показує на могили, — вони мене зрозуміють. Правда, мужики? — кричить. — О, дивися, руками розводять. У якому ж це вірші було: «хрести на цвинтарі розводять руками»? — замислюється. — Неважливо, але вони принаймні ризикували життям за ідею. Хоча й ідея була лайном. Маячня, як ти кажеш.

— Ну добре, а все-таки що з тим... чоловіком?

— Те саме, що й з ними, — знову киває у бік могил.

— Тобто його теж вбили?

Киває.

— За що?

— За Україну, Фра. Тільки не смійся, будь ласка. За Ук-ра-ї-ну, — вимовляє по складах — наче я ніколи раніше не чула цього слова.

Мені ж зовсім не хочеться сміятись. Швидше плакати, адже й справді шкода цього хлопчиська. Доросла людина, а займається дурницями: по цвинтарях вештається, акції якісь дивні влаштовує. Рівняється, видно, на того поета, чи ким там він був. А йому й справді варто було б уже заробляти, думати про кар’єру, майбутнє. Тим паче, якщо хоче дітей. Від такого я б точно не народила. Жодної стабільності. Чим би він родину годував — Україною? Було б хоч за що боротися?!

— Навіщо ти мені розповів цю історію? — закипаю.

— А, ну так, — ляскає себе по лобі, — ми ж говорили про життя і смерть. Цей поет писав дружині й сину дуже гарні листи з в’язниці. В одному з них саме йшлося про те, як вирішити проблему збільшення тривалості життя. Виявляється, ціла наука така існує — геронтологія, здається.

— І як же? — ціджу крізь зуби, демонструючи скепсис.

— Не витрачати часу марно, — видає, наче фокусник, що дістає квітку з рукава.

— О боже! Це ж просто одкровення! — піднімаю руки в удаваному екстазі.

Юрій знов не помічає моїх кпин.

— Можна прожити значно довше життя за один і той самий день. Якщо робити щось справді важливе.

— Тоді сьогодні ду-у-у-у-уже довгий день, — вимовляю з усім можливим сарказмом, на який здатна.

Той раптом зиркає на мене так, наче перед ним якесь чудовисько. Западає гнітюча тиша. Остання надія на нормальність кароокого випарувалась. Сексу, ймовірно, теж не буде. На небі проступають перші ознаки втоми. Віє дедалі сильніше. Обхоплюю плечі руками від холоду. Юрія немов пробуджує цей мій рух.

— Час вертатися.

Підводиться, піднімає свій рюкзак. Мовчки спостерігаю за ним знизу вгору.

— Фра, ходімо, — втомлено кидає, намагаючись не дивитися на мене.

— Навіщо ти мене сюди приволік? — гарчу.

— Бо не мав грошей, аби запросити на пиво, — дивиться неласкаво, з викликом. Здається, я його й справді дістала.

— Та ну тебе, — махаю рукою. Тепер я ладна повірити, що його більше заводить смерть, минуле й могили, аніж живі дівчата. Некрофіл нещасний! З таким і справді краще не мати діло. Якщо, звісно, не хочеш залишитися в історії «тією, якій великий поет писав листи з в’язниці». Та й писав про що? Про життя, якого сам не мав і в дружини вкрав! Теж мені романтика! Ні, дякую. Це точно не для мене.

Рушаємо назад. Юрій уже навіть не намагається розпочати бесіду. Здався. Все поволі стає на свої місця. Ми наче як розійшлися, та вимушено продовжуємо зносити товариство одне одного — як у літаку. Ну і добре, — думаю. Навіщо забивати одне одному баки, якщо одразу видно, наскільки ми різні? Кароокий всього-на-всього намагається виправдати власні невдачі якимись там ідеями, акціями, а я — не така наївна дурепа, як він собі уявляв. Мабуть, та — люблінська — у рота йому зазирає від захоплення. Бога ради.

Дістаємося зупинки. Мовчки чекаємо. Час суне так само повільно, як та захекана залізяка у нашому напрямку. Хоча по небу й не скажеш: вмить западають сутінки. Трамвай нарешті під’їжджає. Боже, я ніколи не доберуся додому. Вже не кажучи про Італію. Рушаємо. Окрім нас, у вагоні нікого немає — навіть кондуктора. Мене змагає неймовірна втома — мабуть, це все свіже повітря. Заплющую очі й миттєво провалююсь у сон. Одразу починають снитись якісь дурниці — як буває, коли засинаєш на ходу. Щохвилини тривожно пробуджуюсь, аби не втрачати зв’язок з дійсністю, й знову пірнаю назад. Раптом відчуваю на собі Юрині губи. Той цілує мої очі, волосся, щоки — і це не сон! Завмираю, удаючи, що далі сплю. Цей чувак справді непередбачу-ваний — то в нього дівчина, то Україна, то нарешті я. Але його дотики такі приємні, що несила опиратися. Стільки обережності у цих поцілунках — немов ялинку прикрашає. Чому ж він не зробив цього раніше?

Ну добре, більше не можна удавати. Карі очі такі ж серйозні — жодної поступки. Перша цілую його в губи — ледь торкаючись своїми. Він же упивається в мене так, наче це його останній поцілунок. Або перший. Мама мія! Який пристрасний. Юрій буквально кидається на мене — наче ми не у трамваї, а в лісі. Нічого собі, а такий скромняга на вигляд. Мокро цілує в шию, щосили притягуючи до себе. Його руки вже ковзнули під мої дві куртки і товстий вовняний светр. Спритник! У мене в голові лише одне питання: навіщо ми згаяли стільки часу на цвинтарі?

Нарешті залізяка підбирає інших пасажирів — доводиться припинити любощі. Тепер час грає не на нашу користь. Юрій міцно тримає мене за руку, але цього замало. Не уявляю, як пришвидшити шлях додому. Тобто уявляю — треба зловити таксі. Але зважаючи на розмову про гроші, страшенно боюся його знітити. Напевно, впаде не тільки настрій. Чорт!

Ледве терплю, поки доходимо додому — нарешті виринає знайоме подвір’я. На вулиці ні душі — мабуть, захолодно для посиденьок із насінням і сигаретами. Юрій далі тримає мене за руку, але всю дорогу від нього ані пари з вуст. Таке враження, що його внутрішня боротьба точиться безперестанку. Раптом зупиняється.

— Добраніч, Фра! — дивиться в усі очі. Наче випробовує.

— Як це? — від несподіванки мені бракує слів.

Весь шлях додому я тільки й чекала, аж доберемось до ліжка. Встигла уявити все у найменших дрібницях — наче це вже сталося. Не можу повірити, що він кидає мене отак. Це якийсь невдалий жарт.

Ось зараз розсміється, і ми радісно піднімемося до мене. Щосили намагаюсь не виявити розпачу, але дуже важко опанувати емоції. А соромно як! Чорт!

Кароокий знизує плечима, немовби м’яч на моєму полі — а не на його. Та я ж ладна була віддатись йому прямо у трамваї ще годину тому. Вмить мене охоплює така лють, що навіть пересилює бажання. Висмикую свою долоню. Даю міцного ляпаса і, не озираючись, прямую в напрямку під’їзду.

5

Сліпуче світло рясно заливає кімнату попри засмальцьовані фіранки, настирливо вишкрібаючи мене зі сну. Ховаюсь у брукованих вуличках — наче італійських, але незнайомих. Розмовляю з кимось по телефону — чий же це голос? Ну звісно, Юрія, але якийсь штучний, як у робота. Дає вказівки, кудою втікати. В одному з провулків наштовхуюсь на виведене крейдою: «Фра, тобі сюди». Нарешті добираю, що моя втеча абсурдна, адже втікаю я саме від нього. Бррр. Страхота! Краще вже прокинутися.

Хтось обережно стукає у двері.

— Фра, позичиш мені фен? Мій зламався, — мнеться Адрі.

Заходить ледь не навшпиньках, розгублено озираючись довкола. Такий доглянутий — наче не вдома, а у телестудії. Раптом завмирає посеред кімнати, втуплюючись у набиту валізу, що весело чатує у кутку. Зі спини відчуваю його сум’яття.

— Фра, ти що, таки їдеш? — питає перелякано.

— Угу, — кидаю невимушено.

Адрі явно не передбачав такого розвитку подій. Повільно присідає на друге ліжко біля вікна. Ховає обличчя у долоні. Важко розгледіти його вираз обличчя крізь яскраве світло з вікна.

— Фра, я ж тут сам не витримаю... — жалібно лопоче.

— А як же твоя філософія «що гірше — то краще»?

Напружено мовчить. Мені стає невимовно соромно за свою уїдливість, злобу. У такі миті хочеться видушити з себе це внутрішнє чудовисько — наче зубну пасту з тюбика.

— Вибач, — протягую винувато. — Просто задовбав уже цей безликий Донецьк, — прикладаю руки до шиї. Сліпуче світло рясно заливає кімнату попри засмальцьовані фіранки, настирливо вишкрібаючи мене зі сну. Ховаюсь у брукованих вуличках — наче італійських, але незнайомих. Розмовляю з кимось по телефону — чий же це голос? Ну звісно, Юрія, але якийсь штучний, як у робота. Дає вказівки, кудою втікати. В одному з провулків наштовхуюсь на виведене крейдою: «Фра, тобі сюди». Нарешті добираю, що моя втеча абсурдна, адже втікаю я саме від нього. Бррр. Страхота! Краще вже прокинутися.

Хтось обережно стукає у двері.

— Фра, позичиш мені фен? Мій зламався, — мнеться Адрі.

Заходить ледь не навшпиньках, розгублено озираючись довкола. Такий доглянутий — наче не вдома, а у телестудії. Раптом завмирає посеред кімнати, втуплюючись у набиту валізу, що весело чатує у кутку. Зі спини відчуваю його сум’яття.

— Фра, ти що, таки їдеш? — питає перелякано.

— Угу, — кидаю невимушено.

Адрі явно не передбачав такого розвитку подій. Повільно присідає на друге ліжко біля вікна. Ховає обличчя у долоні. Важко розгледіти його вираз обличчя крізь яскраве світло з вікна.

— Фра, я ж тут сам не витримаю... — жалібно лопоче.

— А як же твоя філософія «що гірше — то краще»?

Напружено мовчить. Мені стає невимовно соромно за свою уїдливість, злобу. У такі миті хочеться видушити з себе це внутрішнє чудовисько — наче зубну пасту з тюбика.

— Вибач, — протягую винувато. — Просто задовбав уже цей безликий Донецьк, — прикладаю руки до шиї. — Сміттєзвалище якесь — хіба що для тарганів рай.

І знову мій внутрішній терикон вивищується над усім хорошим. Ну чому я така злюща?! Зітхаю.

— Фра, а ти примандрувала сюди з Італії у пошуках краси? — Адрі теж вміє іронізувати.

Розгублено знизую плечима.

— Якби ж я сама знала, чого я сюди припхалась. — кажу задумливо. — Коли весь час утікаєш — неважливо, де опинишся. Головне — щезнути звідти, де ти є зараз.

— Слухай, а давай разом утечемо? — оживає. — Донецьк — це ж іще не вся Україна! Може, десь краще. Саме вихідні насуваються.

— Але куди? — дивуюся.

— До Києва! Моєму колишньому там дуже сподобалось, — іронізує.

— О, це аргумент, — глузливо усміхаюсь.

Насправді у мене вже є аргумент. Це захоплення, з яким Юрій розповідав про це місто. Але сама згадка про кароокого вмить пробуджує внутрішнього дракона — тілом відчуваю, як лють повертається до мене. Понад усе волію щезнути, розчинитися, а ще краще — утнути щось божевільне, аби перебити вчорашнє приниження.

— Фра, відірвемось там, — намовляє Адрі, немов думки читає.

— Згода!

І ось ми вже витріщаємось на величезних залізних черв’яків на пероні. В більшості міст Італії вокзали, як звичайнісінькі громадські місця, — натомість тут панує терпка гнітюча атмосфера: метушня, збентежені обличчя, що повсякчас озираються довкола. Важчезні дерев’яні двері при вході — наче витуряють тебе з міста.

У нашому купе примостилося старше подружжя. На столі пляшка коньяку і багато їжі: варені яйця, ковбаса, рівнесенько нарізаний хліб, цукерки. Вони сидять одне навпроти одного — наче у шахи грають. Чоловік — ще не дідусь, але вже немолодий — випромінює якусь недоречну для цього місця радість. Низенький, худенький, але рухи дуже енергійні, меткі. Жінка ж, навпаки, — немов на енергозбережувально-му режимі. Статна, повільна. В очі впадає старомодна зачіска і по три каблучки на кожній руці. Погляд важкий, неласкавий. Так, мабуть, виглядали дворяни.

— Італійці? — радісно вигукує напівдідусь, ймовірно, почувши, як ми перекинулись кількома словами у коридорі.

— Так, — протягую непевно. Я вже не знаю, це добре чи погано.

— Оце так пощастило! — звертається до дружини з таким ентузіазмом, немов у лотерею виграв.

Жінку справді розбуркують його слова, і та вмить змінює гнів на милість.

— Ми часто у вас буваємо, — кидає веселун, жестом запрошуючи нас до столу. — Возимо італійські сумки й взуття до Донецька. От зараз думаємо і в Києві відкрити крамницю, — хвалиться. Очі блищать від задоволення.

Приєднуємось до їхнього застілля. Перед нами умить з’являються пластикові. Який завбачливий народ, — думаю. Випиваємо за зустріч — коньяк приємно розливається всередині. Нарешті мене потроху відпускає той цвинтар.

— А ви що робите у Донецьку? — питає дворянка.

— Мову приїхали вчити, — кажу.

— І викладати, — додає Адрі. Його російська ще не на тому рівні, щоб говорити довгими реченнями.

— Не може бути?! — веселун захоплено вдаряє одну руку об другу, звертаючись до дружини. — Я ж тобі казав, що думки матеріальні, — додає, піднісши палець догори.

— Просто ми саме шукаємо репетитора з італійської, — пояснює та. — Потрібно розмовляти з партнерами, а ми... — розводить руками.

— Готові добре заплатити, — підхоплює напівдідусь. Очі радісні й хитрі.

Протягує свою візитівку. Схвально киваю — все-таки ми п’ємо їхній коньяк. Той по-дитячому плескає у долоні. Вечір закінчується разом із трунком. І починається найгірше. Веселун, немов у казці, перетворюється на хропуна, тож ані я, ані Адрі цілу ніч не стуляємо очей. Зранку я ненавиджу наших сусідів, українські потяги і мого приятеля за те, що потягнув мене до Києва. Пом’яті й втомлені, ми вивалюємося з вагона.

— Таксі, таксі, — оточують нас звідусіль меткі очі вокзальних мисливців за легкою здобиччю.

— Не на тих напали, — думаю, показуючи їм уявний фак.

Наступна перешкода — стрімкий потік натовпу. Хоч би не розчавили на смерть. Вмить стає млосно у цьому безрадісному параді валіз. Не можу збагнути ані як вислизнути звідси, ані куди потрібно рухатися. Раптом помічаю, що Адрі немає поруч. Лишень цього бракувало! Де, дідька лисого, він міг подітися?! Відчуваю черговий напад люті. Напружено роззираюсь довкола, але натовп свавільно штовхає вперед. Чорт! Мурашник якийсь!

Нарешті мене виносить на сходинки, а потім — нагору. Несподівано бачу мого приятеля, який схвильовано щось пояснює тривимірному міліціонеру. Той знущально махає паспортом бідолахи прямо перед носом Адрі. Миттю кидаюся до них.

— Що сталося? — гаркаю на товстуна. Він аж відса-хується зі здивування, і паспорт вислизає йому з рук.

Швидко хапаю документ з підлоги і пхаю до кишені. У товстуна очі лізуть рогом від гніву.

— Ану швидко поверніть паспорт, я сказав! — шкварчить він, шумно вдихаючи через ніс.

— Що сталося? — повторюю своє запитання, борючись зі спокусою плюнути у його мерзенну широку пику. Тут точно не промахнешся!

— Я повинен перевірити документи! І ваші теж, — каже, простягаючи долоню.

Очі хитрющі до відрази. Якби я сунула йому десять євро замість паспорта, він би миттю зник. Але мій внутрішній терикон не дозволяє цього зробити.

— Я дзвоню у посольство Італії, — кажу діловито.

Долоня не зникає. Дістаю телефон і удаю, що набираю якийсь номер. Не чекаючи на з’єднання, починаю говорити італійською. Нахабство товстуна поступово чергується із замішанням, хвилюванням і нарешті — виразним занепокоєнням. Чудово! Але раптом мою впевненість обрубує Юрин голос у слухавці. Чорт, невже я здуру набрала його номер? Не може бути! Міліціонер умить помічає мою розгубленість, тож треба якось викручуватись, аби не викрити себе з головою:

— Як ваше прізвище? — знову звертаюся до нього.

Поки той збирається із думками, зі слухавки лунає:

— Фра, що відбувається? Все гаразд?

Відповідаю тому італійською:

— Я не з тобою розмовляю, — дратівливий тон мого голосу грає на обидва фронти.

Юрій або не розуміє моїх слів, або не знаходить, що відповісти. Товстун тим часом підіймає долоні на знак примирення і повільно відходить шукати інших жертв. Нарешті кидаю слухавку, з якої знову лунає Юрин голос. Навіть у Києві мене дістане — п’явка!

— Де ти надибав цього бовдура? — питаю в Адрі, який досі стоїть із роззявленим ротом.

— У мене гаманець украли на пероні, і я погнався за крадієм, а потім побачив міліціонера, — розводить руками.

— Ти наче вчора народився, дурнику, — в Україні не можна звертатися до міліції за жодних обставин! Ти що, не проходив підготовчий тренінг? Багато грошей вкрали?

— Десь тисячу гривень, — чухає потилицю.

— Не страшно, — махаю рукою, але Адрі все одно розкисає.

— Там була фотка, — вимовляє тремтячим голосом. — Єдина, що залишилась, — не встигає закінчити речення, а вже ридма ридає.

— Фотка? Що за фотка? — питаю розгублено.

— Колишнього, — вимовляє це так, наче я — най-тупіша людина на світі.

— Сміх та й годі! На фейсбуку на нього надивишся! — кидаю й оком не змигнувши.

— Я видалив його з друзів! — схлипує.

— Мама мія!

Адрі махає рукою — мовляв, що з тебе візьмеш. Почуваюся шматком черствої піци. Нарешті рушаємо у бік метро. Там не менша товкучка, ніж на вокзалі — таке враження, що місто лускає від надміру людей. Причому неприємних. Усі квапляться, штовхаються, обличчя непривітні, очі злі. Більшості на тебе начхати, але є й такі, що безцеремонно витріщаються. І те, й інше дратує.

Раптом в око впадає рудий високий хлопчина у великих навушниках, що собі сперся на двері вагона з протилежного боку. Очі втупив додолу — наче він не тут. На щоках пульсують ямочки — певно, усміхається сам до себе. Давно не бачила такої оригінальної вроди. Озираюсь на Адрі, щоб поділитися знахідкою, але той і без мене уже дивиться в усі очі. Не в тім’я битий!

— Ти хочеш сказати, що цей красунчик — гей? — шепочу перелякано.

— Сподіваюся, — підморгує.

— А я сподіваюся, що ні, — кажу з викликом. — Це я маю відриватися після найгіршого побачення в історії людства!

— А я фотку загубив, — не здається Адрі.

— А я визволила твій паспорт, — вишкіряюсь.

— Це не рахується! — відрубує. Невдячний!

Нас виносить з вагона на Хрещатику. На щастя, рудого теж. Підйом на ескалаторі займає більше часу, ніж сама поїздка.

— Слухай, а давай напишемо на картці свої телефони. Кому подзвонить — той і відривається, — змовницьки говорить Адрі. Мене лякає обнадійливий ентузіазм приятеля. Раптом у нього якась чуйка на геїв...

— Ну добре, — погоджуюсь. Або пан, або пропав.

Висипаємось назовні, рудий зупиняється біля виходу — немов на когось чекає. Позирає на годинник. Підвалюємо.

— Вибачте, — промовляє Адрі чудовою англійською із найчарівнішою усмішкою, на яку здатний.

Це вже зовсім не той похнюплений хлопчина, що п’ять хвилин тому розводив рюмси на вокзалі. Ну все, залишуся тепер сама-самісінька у цьому мурашнику.

— Ми з подругою, — ледь помітно киває у мій бік самими очима (навіть голови не повернувши), — перший раз у Києві. Чи не були б ви такі ласкаві підказати, що тут варто побачити передусім?

На нас витріщились найкрасивіші зелені очі, які я бачила у житті. Якщо він вибере мене — переїжджаю до Києва! Вирішено! Рудий спочатку губиться, потім чухає потилицю, намагаючись дібрати слів. Здогадуюсь, у чому проблема. Може, в Адріано язик і без кісток, але яке це, в біса, має значення, якщо тебе не розуміють?!

— Може, російською? — питаю задоволено.

Зелені очі радісно кліпають у відповідь.

Поки перекладаю пропозицію Адріано російською, мій приятель спритно протягує зеленоокому картку з телефоном. Встигаю помітити, що на ній лише один номер. Ах ти ж падлюка! — думаю. Щоб тобі срака по шву розійшлася!

— Дякую, — розгублено мугикає рудий, пхаючи папірець до кишені куртки. — До речі, мене звати Юра, — простягає руку.

Заклякаю на місті. Знову Юра, хай йому грець! Не може бути.

— Він твій, — кидаю Адрі, щойно ми віддаляємось від рудого.

— Справді? Думаєш, він на мене запав? — питає той радісно.

— Думаю, ти на нього запав, — відрізаю.

— Фра, що з тобою? — ображено питає, скеровуючи нас до «Макдональдса», що приліпився до метро. Завалюємось туди.

— Ти помітив, що у цій країні всі забобонні?

— О так, — охоче погоджується Адрі, — але до чого тут це?

— У мене теж є власний — вистражданий, так би мовити, забобон: з Юрами не зв’язуватися.

— Дивна ти якась, — задоволено всміхається.

— А як же твій колишній? Що, кабала вчить: хочеш когось забути — кидайся в обійми незнайомців у метро? — кидаю злостиво, аби хоч якось йому дошкулити, адже несила більше дивитися на цю задоволену пику! — Бачу, швидко вилікувався від любові.

— Лікуюся, — той втуплюється у мене очима. — Що тобі взяти, Фра? — проціджує крізь зуби.

— Каву й кекс.

— Кому кекс, а кому секс, — знущається.

— Тьху на тебе! — кидаю у відповідь, але того вже й слід загув.

Відчуваю, як у кишені вібрує телефон. Про вовка промовка — дзвонить донецький. Не відповідаю. На екрані п’ять пропущених і кілька повідомлень: «Де ти?», «Що сталося?», «Подзвони, я хвилююсь». Хвилюється він — сміх та й годі! Якби я, дурепа, випадково не набрала зранку його номер, — нізащо про мене б не згадав! Мимохіть пригадуються його серйозні очі, поцілунки у трамваї. І відмова... Ніколи йому цього не подарую! Розпачливо закидаю голову і несподівано бачу перед собою ще одного Юру — хоч бажання загадуй!

— Вирішив приєднатися до вас, — хлопець сідає навпроти. Зелені очі гіпнотизують. Мама мія! Яка, в біса, різниця, як його звати, — якщо він такий гар-нющий?!

— Чудово! — вмить капітулюю. У когось буде і кекс, і секс — уявляю собі кисле обличчя Адрі. А той уже тут як тут.

— Який приємний сюрприз! — кидає разом із тацею на стіл.

— Я теж піду по каву, — непевно вимовляє рудий, звільняючи стілець для Адрі.

— Бачу, ти швидко вилікувалась від своїх забобонів, Фра, — зиркає невдоволено.

— Лікуюся, — не стримую посмішки.

Нарешті рушаємо у бік Майдану Незалежності. Майдан не справляє на нас особливого враження — велика недолуга площа, по якій безладно розкидано дивні споруди. Ані оригінальності, ані смаку. Насправді, всі італійці безнадійно зіпсовані у тому, що стосується архітектури, адже нас мало чим можна здивувати. Залишається захоплюватись людьми. Рудий виявляється рідкісним мовчуном: лише скупо підкидує по кілька фраз — немов копійчини бездомним. Про місто він не знає майже нічого, хоча каже, що киянин. Питаємо про роботу — звукорежисер, і більше ані звуку.

Волочимось до фунікулера. Там ракурс змінюється з профілю на фас, і стає трохи цікавіше. Зелені очі зосереджено ковзають по моєму обличчю — а ля лихвар оцінює знахідку, — поки ми повільно спускаємося додолу у напханій ущерть кабінці. Стоїмо так близько, що мимохіть відчуваю міцний аромат його парфумів. Аж млосно стає — хочеться відсахнутись, але немає куди.

— У Києві існує хоч одне місце, де не було б натовпу? — питаю в рудого, закидаючи голову догори.

Той лише знизує плечима — вже у двадцять п’ятий раз за сьогодні. З таким мовчуном тільки на цвинтар ходити! Знову цвинтар, хай йому грець! Мимохіть пригадується натхненне обличчя кароокого і піднятий догори палець, що він ним пояснював чергові свої дурниці. Може, у нього й чудернацькі ідеї, але принаймні вони є. Дівчина, щоправда, теж є. Силою не будеш милою — зітхаю, зиркаючи на телефон.

Якщо вірити нашому горе-гіду, волочемося у напрямку пішохідного мосту вздовж Дніпра. Вода залізного кольору. За кількістю накопиченого сміття — наздоганяє донецькі смітники. Аж пекло сміється. Раптом зеленоокий бере мене за руку, що миттєво підіймає настрій. Чого не скажеш про Адрі — він хнюпиться, втупившись собі під ноги. Нема йому щастя сьогодні.

Пішохідний міст — наче кинута до калюжі палиця — недолугий і бездушний. Якісь божевільні намагаються перейти його згори — певно, їм світ немилий. На мості — знову натовп. Від кількості людей навіть відчуваються легкі вібрації. Мама мія! Ніколи не мріяла померти, стрибаючи у ріку сміття. Бррр.

— А що тут у вас ще є цікавого? — питаю, схиляючись над водою.

Рудий вчергове знизує плечима, потім чухає потилицю.

— Бачите оту статую? — показує рукою на сталевого монстра із мечем та щитом, що проглядає на горизонті.

— Це типу статуя свободи по-українськи? — питаю знущальним тоном.

Той ніяковіє, знову знизуючи плечима.

— А ще щось є? — питаю нетерпляче, аби лишень відволіктися.

— Печерська Лавра, — встряває Адрі.

— Якщо це щось релігійне, то я пас, — відмахуюсь.

— Тоді зоопарк, — задоволено вигукує рудий, втішений власною винахідливістю.

Вмить пригадуються ті нещасні тварини, яких годував Юрій. Можу собі уявити, як виглядає український зоопарк.

— Ні, дякую. Краще побережу нерви. Ще якісь ідеї?

Тиша.

— Я чув, що Поділ гарний, — рятує ситуацію мій приятель. — Це далеко звідси?

— Близько! Повернемося на Поштову площу і рушимо до Андріївського узвозу, — зелені очі оживають.

Це перше довге речення з його вуст. У нагороду тепер я беру його за руку і всміхаюся. Не все ще втрачено, — думаю. Шкандибаємо назад. Там і справді набагато приємніше. Невисокі охайні будиночки. Деякі свіжо пофарбовані, яскраві. Це додає мені настрою.

За якийсь час опиняємося на чарівній брукованій вуличці, що закручується догори — наче втікає. Стоп. Десь я вже бачила цю закручену вуличку з бруківкою. Чорт забирай! Це ж мій учорашній сон — як я тікаю від донецького, а він вказує дорогу по телефону. Аж волосся на голові заворушилося. Але що це, в біса, має значити? Я ж ні від кого не тікаю. Мені той Юрій здався — як собаці п’ята нога.

— Фра, все гаразд? — Адрі помічає моє замішання.

— Угу, — видушую.

Мовчки рушаємо нагору. Настрій різко падає. Міцніше стискаю мій рятівний круг — долонь рудого. Іншою рукою хапаюся за телефон — чи, бува, не вібрує. Не вібрує.

Обабіч узвозу розпродають якісь сувеніри, одяг. Мабуть, для туристів, — здогадуюся. Раптом впадає в очі вишита яскравими нитками льняна сорочка — краса неймовірна! Це ж український візерунок! З’явись я у такій перед донецьким — він би стопудово мене захотів! Купую!

— А скільки коштує ця...

— Вишиванка? — підхоплює продавщиця. — Недорого, доню: всього-на-всього тисячу гривень.

Хлопці незадоволено кривляться.

— Це для туристів, — кидає зеленоокий.

— А я знижку дам, — випалює жіночка, хапаючись за свій шанс втюхати товар втридорога. — Дев’ятсот.

Мені навіть торгуватися не хочеться — ідеться ж про щастя!

— Сімсот п’ятдесят, і беру, — видавлюю.

Жіночка неохоче збавляє ціну, і от я — щаслива власниця вишиванки. З жахом усвідомлюю, як підстрибує від цього мій настрій. Думки про донецького обступають із потрійною силою. Ще міцніше стискаю руку рудого. Майже нагорі знаходимо затишний ресторанчик. Варто всістися, як втома і брак сну попередньої ночі миттєво даються взнаки. Тепер важко повірити, що ми стільки протримались на ногах. Рудий нарешті розчухується.

— А де ви заночуєте? — цікавиться.

— Чув про коуч-серфінг? — питаю.

Той хитає головою.

— Це коли безкоштовно ночуєш у людей, які живуть у певному місті. Є спеціальний сайт такий, де можна знайти пропозиції.

— А якщо це маніяк?

— Що маніяк? — не розумію питання.

— Ну, раптом ви до маніяка потрапите — що тоді?

Тепер моя черга знизувати плечима й чухати потилицю.

— Ну, на сайті люди діляться досвідом, ставлять оцінки, хто який господар. Тож не так багато шансів натрапити на маніяка, — повільно промовляю, немов до дитини.

— А який сенс господарю безкоштовно приймати незнайомих людей? — не вгамовується рудий.

От невіглас — думаю.

— За цим стоїть ідея. Це наче гостьовий автостоп. Уяви, замість якогось там бездушного готелю — ти опиняєшся вдома у людини, яка живе у цій країні. Можеш дізнатися про все, що тебе цікавить.

Рудий приголомшено глипає очима.

— Хочеш, поїхали з нами: подивишся, як це виглядає на практиці, — під’юджую.

Адрі скоса зиркає на мене — мовляв, «мене ти не обкрутиш круг пальця — знаю-знаю, про що тобі йдеться». Тебе, може, й не обкручу, — думаю, — а от себе — залюбки. Зітхаю, зиркаючи на телефон. Нічого.

На вулиці темно й вітряно. Зеленоокий ловить таксі, і за мить ми уже голубимося на задньому сидінні старого «Daewoo». Гучно лунають англомовні хіти вісімдесятих. У ритм повільної пісні рудий бере моє обличчя обома долонями й повертає до себе. Упевнено цілує, глибоко занурюючи до рота свій несподівано довгий язик. Ми наче помінялись ролями — тепер він почувається володарем ситуації, а я — лише мовчки корюся. Моє тіло вдячно відгукується на його пестощі лоскотом у животі і грудях. Як же мені цього бракувало!

На превеликий жаль, приїжджаємо дуже швидко. Район із домовленим житлом на ночівлю — невеличкий і затишний. Наче і не Київ зовсім. На тихій вуличці розмістилися приватні будинки різних розмірів. Зупиняємось біля одного з них. Рудий допомагає мені вибратися назовні, поки Адрі платить водієві.

— Ти диви, яка крутезна халупа — де таку відкопав?

— На сайті, — знизує плечима.

До воріт підходить симпатичний чоловік років сорока. Усміхнений, привітний. Вітається англійською. Тисне руки всім по черзі, аніскільки не дивуючись, що гостей на одного більше.

Всередині просторо й необжито — так, наче господар щойно переїхав. На щастя, ми захопили з Донецька пляшку італійського вина. Але на столі стоїть ще одна. Разом із закусками. Господар — австрієць, який нещодавно приїхав до України займатись інвестиціями. Спілкуємось англійською, тож зеленоокий одразу випадає з розмови, лише позираючи довкола своїми красивими очима. Відкорковуємо вино. Мене огортає ще більша втома, алкоголь миттєво б’є у голову. Ділимося враженнями про Україну.

— Це дуже комфортна країна, — каже Алекс — так його звати. — Якщо у тебе є гроші, то матимеш краще життя, ніж на заході.

— Що? — дивуюся. — Та тут же скрізь злидні, сміття, маршрутки ці смердючі. Натовпи в метро, хамство, шахрайство, — згадую ранкового товстуна у міліцейській формі. Мені не вистачає повітря, аби оголосити весь перелік нарікань.

— Якщо є гроші, — Алекс підносить палець догори, — то все інакше. Їздиш машиною, ходиш у приватні клініки, дорогі ресторани, дружиш із тутешніми багатіями, відвідуєш модні вечірки. Повір, тиждень такого життя, і ти подивишся на цю країну іншими очима.

Від його слів мені стає невимовно сумно. Знову виринає оце дитяче питання справедливості, про яке ми говорили з Юрієм. Як же прикро за ті юрби, що мерзнуть на зупинках, товчуться у переповнених маршрутках, живуть у смітті й дихають вихлопами незліченних джипів. Тепер я розумію, чому тут усі такі злющі. Чого ж вони дозволяють таке з собою робити?

Мої гіркі думки перебиває несподіване питання Адрі:

— А як тут ставляться до геїв? — він пронизливо дивиться в очі Алексу, і тут до мене доходить, що австрієць скидається на класичного гея: гарненький, доглянутий, самотній.

Оце так поворот!

— Прекрасно, — широко всміхається той.

Він щойно підморгнув, чи мені здалося?

— Серед місцевої еліти — багатіїв, політиків, зірок шоу-бізнесу — дуже багато гомосексуалів, тож відчуваєш себе цілком комфортно. І вибір великий, — тепер точно підморгує.

— Мама мія! — виривається у мене. — А я стільки чула про українську нетолерантність і все таке.

— Це все внизу, — бридливо показує Алекс на підлогу. — Там, — підносить палець догори, — із цим немає жодних проблем, — знову всміхається.

Здається, рудий також докумекав, про що йдеться, з огляду на ті тривожні погляди, що він їх кидає на чоловіків. Але мовчить. Я уже добряче набралась і страшенно хочу до ліжка.

— Нам уже час іти спати, — киваю на зеленоокого, який блискавично осушує свій бокал, квапливо підводячись.

— Перша кімната праворуч, — промовляє Алекс, уважно окидаючи нас із рудим задумливим поглядом. — Рушники потрібні? — питає.

— Угу, — відказую. Рудий також енергійно киває головою.

— Ну то візьміть у шафі біля стіни. Душ — в кінці коридору.

Підіймаємося нагору. Відчиняю двері, намацуючи вимикач. Посеред кімнати стоїть велике ліжко, але жодної шафи не видно. Лише самотній нічний столик біля вікна. Але я така втомлена й сп’яніла, що не маю сил нічого шукати. На рудого теж не маю сил, але якщо вже він тут...

— Вони що — підари? Ці твої друзі? — протвережує мене той своїм запитанням.

— Мабуть, ти хотів сказати — геї, — відповідаю. Але зелені очі невблаганні.

— Це ж треба, і ця вся підарасня з’їжджається до нас без усіляких там віз, клопотів, а ми оббиваємо пороги ваших посольств місяцями, аби хоч на тиждень кудись вирватися, — каже п’яним голосом.

І коли це він встиг наклюкатись?

— А у вас що, власних геїв немає? Така ж родюча земля, — підколюю, але моє зауваження лише підкидає дров у вогнище.

— Я особисто жодного не знаю, а якби взнав — від-гамселив би, — стискає кулак.

— Чекай, а як же наш секс учотирьох? — імпровізую.

— Секс у що? — зелені очі лізуть рогом.

— Тільки не треба нечіпайла удавати!

Той дивиться на мене в усі очі, наче на божевільну, але приймає на віру мої слова. Це, безперечно, тріумф моєї акторської кар’єри, — думаю задоволено. І тут відбувається щось, що я люблю більше за все на світі, — збіг обставин. На сходах лунають кроки й голоси Алекса й Адрі. Мама мія! Аж сама підстрибую на ліжку від несподіванки. Підіймаються нагору. Рудий червоніє, пітніє — зараз у вікно вискочить, дурник! Я ж роблю надзу-силля, аби не розреготатися. Сама не розумію, чому, але відчиняються двері саме в нашу кімнату — може, вони й справді хочуть нас колективно зґвалтувати? Рудий кулею вилітає з кімнати, розштовхуючи ошелешених чоловіків. Ті дивляться спочатку йому вслід, а потім на мене.

— Франческо, я ж казав: перша кімната праворуч, а не ліворуч, — суворо промовляє приголомшений Алекс.

— А куди він побіг? По презервативи? — весело цікавиться Адрі.

— По розум, — кидаю, вистрибуючи з чужого ліжка.

З другої спроби віднаходжу потрібну кімнату. Дістаю телефон. Таки є — нове повідомлення від донецького: «Думаю про тебе». Радість несподівано розливається по тілу рясніше, ніж від пестощів рудого в таксі. Втомлено падаю на м’яку постіль, довго витріщаюсь на екран, перечитуючи заповітні слова. Потім відчуваю на своєму обличчі Юрині губи. Той цілує мої очі, волосся, щоки — але вже уві сні.

6

Немає нічого гнітючішого, ніж напружене очікування. Вже годину стирчу на кухні, витріщившись у вікно. Кава давно охолола, але ліньки варити нову. За вікном сумно: сірі будинки, обідрані й облізлі, немов дворові коти. Де-не-де бракує асфальту або величезних шматків черепиці. Посередині розвішані чорні дроти — немов для заколисування птахів. У Донецьку все навиворіт.

Час збиратися на приватне заняття з донецькими бізнесменами, яких ми зустріли у потязі. Оскільки волонтерів забезпечують лише житлом і дрібними кишеньковими — про решту потрібно піклуватися самій. Окрім того, в мене гроші от-от закінчаться, а Юриної зарплатні навряд чи вистачить на нас двох. Нас двох — подумки повторюю це словосполучення, здригаючись від власних думок. Бажання побачити кароокого почергово доводить мене то до одержимості, то до сказу. Здається, що вечірнє заняття ніколи не настане.

Переправляюсь на інший берег старим донецьким тролейбусом, що саме перетинає міст у бік центру. Зовсім нещодавно я готова була забратися звідси першим-ліпшим літаком у західному напрямку, а тепер це місто несподівано розгортається переді мною чарівним амфітеатром. З мосту особливо впадає в очі розшарування ландшафту — спочатку простягається ланцюг дерев, потім плетениця невисоких будиночків — моїх улюблених, і нарешті, нові багатоповерхівки іклами виступають вгорі.

Помічаю, що сьогодні місто якесь незвичайне. Воно немов нанесло макіяж разом зі своїми мешканками. На кожному кроці продаються тюльпани, гвоздики, проліски, мімози, троянди. Чоловіки поводяться підкреслено чемно й навіть зазвичай безжалісна кондукторша у тролейбусі, разом із гвоздикою до жилетки, пришпилила усмішку на знак тимчасового перемир’я із рештою світу. Із підслуханих розмов до мене доходить, що сьогодні — переддень 8 березня.

В Італії це свято (а тим паче його переддень) не викликає подібного ажіотажу. Іноді можна отримати символічний букетик від залицяльника, але таких великих пакунків, кульок і цукерок, з якими сьогодні носяться по місту донецькі жінки, — годі й уявити. Пам’ятаю, як наша вчителька у школі казала, що це свято — приниження й образа для жінки. Але сьогодні я навіть готова переступити через свою нелюбов до квітів, аби лише вони були від кароокого.

На щастя, мої нові старі учні живуть у самісінькому центрі — на вулиці Артема. Їхній невисокий цегляний будинок умовно поділений на дві частини. Внизу розмістився магазин мобільного зв’язку, а останні три поверхи чомусь оздоблені білими колонами, що урочисто розділяють ряди пластикових вікон. Виглядає досить дивно, але на контрасті з клоновани-ми багатоповерхівками мого району — приємне для ока видовище. Хоча під’їзд такий само смердючий і обмальований, як у нас. Ліфт відсутній, проте стеля незвично висока.

На третьому поверсі переді мною відчиняються важкі залізні двері зі щонайменше п’ятьма різними замками. Потрапивши всередину, важко позбутися враження, наче ти — в музеї. Квартира буквально завалена різноманітними картинами, статуетками, вазами, що, попри кіч і несмак, напевно коштують чималих грошей. Через брак вільного місця повсякчас здається, наче щось ненароком зачепиш або перекинеш.

З просторої вітальні відгалужуються інші кімнати. Федір — так звати веселуна з потяга — допомагає обережно зняти мої дві куртки, тимчасом як його дружина Тамара йде заварювати чай. Поки господар ховає мій одяг до шафи, я занурюю ноги у червоні шкіряні капці з дивним пушком на носі й намагаюся відшукати кинуту на підлогу сумку. Раптом велика фарфорова ваза в японському стилі, що причаїлась поміж різьбленим столиком на високих тонких ніжках і плетеним кошиком для парасольок — починає погрозливо хитатися від моїх незграбних рухів. Федір аж скрикує, побачивши цю картину. Тамара блискавично мчиться з кухні, тримаючи у руках, рясно всіяних каблучками, чашку з тонесенького китайського фарфору.

Я винувато перепрошую обох. Навшпиньки прокрадаюся до просторої кімнати з фіранками у стилі Людовіка XIV і великим шкіряним диваном із двома такими ж кріслами. Тамара з’являється зі звичайними керамічними горнятками на залізній таці — напевно, дістала запасний посуд для незграбних гостей. Всідаємося за великий важкий стіл із товстого темного дерева. Тепер атмосфера більше скидається на ділові переговори, ніж заняття. Дістаю свою книжку разом із роздрукованими вправами, які підготувала заздалегідь, але Федір із Тамарою поспішають випередити події.

— Франческо, ми воліли б вивчати лише те, що нам стане в пригоді, — діловито мовить Тамара, зсунувши окуляри на ніс.

— Можливо, спочатку домовимося про платню? — зніяковілий Федір намагається підсолодити гіркий початок розмови.

— Наша остання ціна — сто п’ятдесят гривень за півтори години двічі на тиждень, — тараторить Тамара на одному диханні, втуплюючись у мене своїми пронизливими очима. Одразу ж почуваюся притисненою до стіни — не дивно, що цим двом вдалося побудувати бізнес.

Нічогенько собі! Коли вони казали «щедро», то я, звісно, розраховувала на більшу суму, але не наважуюсь торгуватися — на безриб’ї і рак — риба.

— Добре, — зітхаю. — Тоді не гаймо часу. Отже, почнемо з відмінювання дієслів.

— Франческо, — нетерпляче перебиває мене Тамара, — я ж сказала, що ми самі обиратимемо теми.

— Чай! Ми зовсім забули про чай, — скрикує Федір, обережно наповнюючи моє горнятко. — Скільки цукру? — питає з потрійною ввічливістю.

— Без цукру, — протягую, збита з пантелику словами Тамари. — Тоді з чого ж ви хотіли б почати? — кажу розгублено.

— З ресторанного меню, — суворо мовить моя учениця так, наче це й дурню зрозуміло.

— Але ж ви навіть не знаєте, як провідміняти дієслово... — не полишаю я спроби почати спочатку.

— Франческо, не гаймо часу на суперечки, — поблажливо усміхається Тамара, киваючи в бік великого дерев’яного годинника, що висить на стіні позаду мене.

Дві години з гаком ідуть на обговорення італійських страв, вин і цін на них. Сяк-так вони насилу викашлюють по кілька фраз на душу, що коштує мені надзвичайних зусиль. Аби старі бездумно завчили нові слова, мені доводиться писати й, наче папуга, повторювати їх стільки разів, що аж хрипну.

Нарешті опинившись на вулиці, де вже засвітилися численні ліхтарі, зітхаю з неабияким полегшенням. З радістю усвідомлюю, що ті дві з половиною години, які я провела у донецьких бізнесменів, я не думала про кароокого. Знав би він, чого мені це коштувало. Тепер головне — не спізнитися на заняття.

Оскільки мій офіс міститься на Набережній, я встигаю дійти туди пішки, хоча й пришвидшеним кроком. Нарешті піднімаюся на другий поверх. Знайомий неприємний звук дзвінка. В офісі порожньо, й лише одна лампа скупо освітлює робочий стіл Вероніки. Раптом двері туалету відчиняються, і пе-реді мною постає знайомий силует. Хоч її обличчя не видно у пітьмі, підбори, коротка спідниця і глибоке декольте точно на місці.

— А чому ти у темряві сидиш? — питаю, намагаючись пригадати, де тут вимикач.

Вероніка завмирає прямо переді мною, тримаючи щось у руці. Може, це ніж? Зараз візьме й заріже мене — хто його знає, на що здатні донецькі дівчата. Та вперто мовчить.

— Що сталося? — у мене пересихає в горлі.

— Це все через тебе, суко, — промовляє дівчина надломленим голосом.

— Що через мене? — питаю, нарешті намацавши вимикач.

Світло застає зненацька нас обох. Не одразу впізнаю її обличчя. Очі й губи помітно спухли від сліз, на щоках видно сліди від чорних струмочків. У руці затиснутий великий бавовняний носовичок, що всотав увесь макіяж дівчини. Та зиркає на мене розгублено й неласкаво.

Намагаюся всадити її в офісне крісло на колесиках. Це коштує мені неймовірних зусиль. Рюмсаючи, Вероніка одразу стирає кожну сльозинку з лиця і — наче у дзеркало — довго витріщається на свій кольоровий мокрий носовичок. Схиляюся над нею, але та всіляко уникає мого погляду. Врешті-решт здається.

— Ти думала, я така дурепа, що нічого не второпаю?! — мовить із новим сплеском роздратування. — Адріано не хоче бути зі мною через тебе — це ти голову йому задурюєш! — тепер вона кричить.

Очі Вероніки так спухли від сліз, що майже цілком заховалися поміж верхніми та нижніми повіками. Мені важко одразу збагнути логіку її слів, тож кілька секунд я лише розгублено кліпаю перед собою.

— А я, між іншим, його люблю, — схлипує та і, прикривши обличчя долонями, заходиться ридма ридати.

Мені стає невимовно шкода цю дівчину. Коли я жартувала про те, що Адрі налякала її легкодоступність, то навіть передбачити не могла, що все так серйозно. Боже, яка ж я бездушна. Що би подумав про мене Юрій?!

— Вероніко, послухай, — кажу, гладячи її по волоссю. — Я йому теж не подобаюсь. Йому взагалі жінки не подобаються, якщо ти розумієш, про що я, — промовляю повільно й чітко, аби донести до неї кожне слово.

Бідолаха відводить погляд кудись убік. Заклякає. Раптом починає ревти з потрійною силою, та ще й так розпачливо, як це роблять лише немовлята. Мені хочеться обійняти її, але боюся, що та мене відштовхне.

Лунає дзвінок: може, прийшов кароокий?! Від цієї думки повертається колишня радість, і проблеми Вероніки разом із самою дівчиною знову зникають у туалеті. З’являється Альона — висока худорлява істота з русявим волоссям, котра безперестанку завалює мене запитаннями. З таким запалом Альона невдовзі знатиме італійську краще за мене.

— Франческо, у мене до вас запитання стосовно другої вправи, — заводить та свою пісню.

Її запал геть не відповідає моєму романтичному настрою. Менше за все мені зараз хочеться занурюватись у якісь там вправи. Та що там вправи — я навіть не змогла змусити себе як слід підготуватись до заняття. Доведеться імпровізувати.

— Пропоную поставити ваше запитання на занятті, — кажу безапеляційним тоном.

Дівчина згортає зошит із розчарованим обличчям. Цієї миті з’являється ще більш розпухла від сліз Вероніка. Альона кидає на неї сповнений цікавості погляд. Мені хочеться відвернути увагу від бідолахи.

— Альоно, ви так наполегливо вчитеся. У вас, мабуть, є якась мета, — кажу дещо підлабузницьки.

— Просто хочу звалити з цієї країни, — кидає та невимушено.

На цих словах Вероніка починає схлипувати в куточку з новою силою. Альона знову зиркає на неї.

— Розумію, — кажу стримано, аби знову відволікти увагу. — Але чому саме Італія? Там зараз не так легко знайти роботу...

— Роботу? — Альона підводить брови. — А я не шукаю роботу, — тонесенькі щедро нафарбовані губи чітко вимовляють кожне слово.

— А як же тоді. — навіть не знаю, як сформулювати запитання.

— Заміж, — кидає вона так, наче я — найтупіша людина на світі.

На щастя, лунає дзвінок, і мені вже не потрібно приховувати подив від того, що така здібна, завзята дівчина не має більших амбіцій, аніж вийти заміж за італійця. У дверях спочатку з’являється букет — радісна композиція мініатюрних білих троянд із пролісками, а потім — хлопець. Не мій. Женя урочисто вітається, але все, що нам з Веронікою дістається, — це куце «зі святом». Букет мандрує до Альони, яка або справді не очікувала від свого донецького горе-залицяльника такої уваги, або добре удає здивування. Вся група одразу збагнула, що Женя почав упадати за Альоною, бо той зиркав на неї за кожної ліпшої нагоди. Коли ж ці двоє працюють у парах, його повсякчас заливає рясним рум’янцем. Він невисокий, з вузьким довгастим обличчям — чимось нагадує молодого Аль Пачіно — от тільки без італійського паспорта.

Юрія все ще немає, але я знаю, що він прийде. Мій кароокий обов’язково зробить якусь приємну несподіванку, і той стан підвішеності, у якому я перебуваю, відколи його не бачила, — нарешті розчиниться, як поганий сон. Разом із тим мене не на жарт лякає власна нетерплячість, із якою я очікую на донецького. У ньому є щось таке, чого я ніколи раніше не зустрічала ані в італійських, ані в англійських чоловіках. Не знаю, чи це взагалі пов’язано із країною, але оця його впертість і виклик, що він кидає затхлому Донецьку, — таки робить його незвичайним. А можливо, я сама все це вигадала чи додумала протягом кількох днів нестерпного очікування? Що я насправді знаю про нього, окрім любові до цвинтарів, дивних ідей і боргів?

Починаю заняття з перевірки домашнього завдання. Стук у двері. Ну нарешті, — думаю, зітхаючи з полегшенням, але за дверима виринає юне обличчя сором’язливого Максима. Ледь помітні чорні волосинки оздоблюють верхню губу хлопця, що саме трясеться, перепрошуючи за запізнення. Я лютую, аж підскакую. Дідька лисого я тепер дозволю кароокому проводжати себе додому!

Невдовзі час зупиняється остаточно. Мені коштує неймовірних зусиль вичавлювати з себе якісь каламутні пояснення й відповідати на численні запитання студентів. Всередині наче щось давить — кожне слово дається через силу. Італійська мова раптом здається мені такою пісною, дражливою, що верне навіть від думки, що комусь може хотітись її вивчати. Час від часу зиркаю на двері. Може, Юрій намагається пробитися до нас із протилежного боку, але в нього нічого не виходить? Чи, бува, ображена Вероніка не ляпнула йому зі злості, що заняття скасували?! Ледве стримуюсь, аби не кинути студентів напризволяще й чкурнути до передпокою.

Аби дати хоч якийсь вихід своїм негативним емоціям, завалюю групу домашкою. Поки учні збирають свої речі, із заздрістю спостерігаю, як Женя терпляче тримає шубку Альони, аж поки та занурить свої тендітні ручки спочатку в один волохатий рукав, потім у другий. Ну от, бідолаха, видно, ускочив по самі вуха. Можливо, я теж — зітхаю.

Нарешті опиняюся на вулиці. Вирішую прогулятися вздовж річки. Набережна викладена свіжою плиткою, що складається у химерні візерунки. Коли щодня бачиш під ногами роздовбаний асфальт, то, здається, наче ця новесенька доріжка веде до раю, а не до площі Конституції. Одного разу ми причовга-ли сюди з Адрі проспектом Ілліча. Затримуюсь і довго дивлюся на величні колони, що обступили міст з обох боків. Такі непорушні, вперті. Раптом мені спадає на думку, що, може, у всьому винен соцреалізм, який своєю монументальною архітектурою виховує не лише радянських підданих, а й українських патріотів?! Як побічний ефект, так би мовити. Особливо коли щодня дивишся на громіздкі колони й величезні будівлі — як-от масивна обласна адміністрація на бульварі Пушкіна, яка своїми розмірами ладна справити враження навіть на італійців.

Куди не глянь, а на внутрішньому горизонті скрізь проступає Юрій: серйозні очі, родимки, теплі губи. У його образі є щось таке горде і недосяжне, що перетікає у мене від самої згадки про кароокого. На одній з лавок уздовж набережної ніжно цілується якась парочка. Дівчина у «гріндерсах» — які, здається, важать більше, ніж вона, — вигинисто вмостилась на колінах у зовсім юного рокера. Згадується наш сповнений пестощами трамвай і теплі Юрині руки під моїм светром. Від цих спогадів усе накопичене за кілька днів очікування й гірке розчарування виливаються з мене неконтрольованим потоком сліз. Немов прорвалась якась внутрішня дамба. Раптом мене огортає не просто жаль до себе, злість на кароокого й власну наївність, а й відчуття покинутості. Так само я почувалась, коли зовсім маленькою чекала на тата. Годинами я стирчала на підвіконні, даремно вдивляючись у вивчений напам’ять пейзаж. Знайома непорушна картина так мене гнітила, що часом я заплющувала очі в надії, що, коли розплющу їх, тато радісно махатиме мені з подвір’я. Але кожна така надія невпинно закінчувалась слізьми й черговими обітницями ніколи більше на нього не чекати.

І от тепер, через двадцять років, ця чергова непо-ява важливої — хоча й майже незнайомої мені — людини, немов защемлений нерв, розпалює вулкан емоцій. Але разом із розпачем я також відчуваю якесь мазохістське задоволення. Те, з яким язик тягнеться до хворого зуба. І до мене раптом доходить, що десь за тим болем, геть глибоко на дні — ніби затоплений корабель, — осіли найсвітліші почуття, які я коли-небудь мала. Чисті, прозорі, без жодних домішок дорослості. Джерельце всеохопної любові, що, наче живий організм, б’є під ногами холодним струменем. Тієї миті — коли я, схилившись над Кальміусом, з цікавістю спостерігаю, як мої сльозинки скрапують у водойму, — до мене повертаються забуті яскраві почуття з дитинства, коли хочеться обійняти весь світ, а перш за все Юрія. Яка, в біса, різниця, чому він не прийшов?! Може, він зайнятий, працює чи захворів?! Мені нестримно хочеться кинути виклик самій собі. Зробити все навпаки, як сказав би Адріано: перестати захищатись, остерігатись, мірятись силами. Рішуче дістаю з кишені телефон, аби набрати його номер тремтячими чи то від холоду, чи то від хвилювання пальцями. На мене чекає чергове розчарування: абонент недосяжний. Краще й не скажеш — вимовляю вголос сама до себе. Не-до-сяж-ний.

З набережної долинають п’яні крики кількох веселих компаній. Повз мене проїжджають машини, з яких навсібіч лунають російські пісні. Але ніщо не може подолати оце «не-до-сяж-ний», що відлунюється у моїх вухах. Не можу вирішити, куди рухатися — вперед чи назад. Так само як не знаю, що робити з Юрієм: спробувати його забути чи, навпаки, відшукати. Я наче застрягла в довжелезному тунелі, не знаючи, куди мені ближче — до входу чи до виходу.

Волочуся на свій берег із його роздовбаним асфальтом і безрадісним самотнім існуванням. Нічне місто розпливається чи то у вогнях ліхтарів, чи то у великих краплинах, що тепло розтікаються по моїх відморожених щоках. Ну от, уже перетворююсь на жалюгідну Вероніку. Від цієї думки на серці коти скребуть. Я обов’язково відшукаю Юрія! — обіцяю сама собі з удаваним оптимізмом, перекрикуючи «не-до-сяж-ний», що, мов платівка, безжалісно заїло голові.

7

Зазвичай розмова із сестрою піднімає мені настрій. Навіть попри те, що з екрана засліплює промінням рідне італійське сонце, тимчасом як у Донецьку панує непросвітна мряка. Але звістка про те, що сестра заручилась із чоловіком, який посідає почесне третє місце у моєму гейт-списку після тата й Давіде, — остаточно збиває мене з пантелику.

Колись ми з Барбарою були нерозлучними. Навіть брат Антоніо, молодший від Барбари і старший за мене, ніколи не стояв поміж нами. Радше навпаки — осторонь. Він завжди був занадто малим, аби зрозуміти Барбі, і занадто дорослим, аби бути зі мною близьким. Натомість старша сестра невпинно намагалася торувати мені шлях власним досвідом. Щоправда, закінчувалось це тим, що я лише вчилась від неї того, як робити не треба. Не треба бути наївною і надто відкритою. Не треба сидіти на одному місці, не побачивши, якою є решта світу. Не треба зустрічатися з недоумками, а тим паче — виходити за них заміж. Від самої згадки про її нареченого Джузеппе з душі верне. Виходець із заможної родини, цей пихатий і вічно надутий скнара живе за принципом: що Зазвичай розмова із сестрою піднімає мені настрій. Навіть попри те, що з екрана засліплює промінням рідне італійське сонце, тимчасом як у Донецьку панує непросвітна мряка. Але звістка про те, що сестра заручилась із чоловіком, який посідає почесне третє місце у моєму гейт-списку після тата й Давіде, — остаточно збиває мене з пантелику.

Колись ми з Барбарою були нерозлучними. Навіть брат Антоніо, молодший від Барбари і старший за мене, ніколи не стояв поміж нами. Радше навпаки — осторонь. Він завжди був занадто малим, аби зрозуміти Барбі, і занадто дорослим, аби бути зі мною близьким. Натомість старша сестра невпинно намагалася торувати мені шлях власним досвідом. Щоправда, закінчувалось це тим, що я лише вчилась від неї того, як робити не треба. Не треба бути наївною і надто відкритою. Не треба сидіти на одному місці, не побачивши, якою є решта світу. Не треба зустрічатися з недоумками, а тим паче — виходити за них заміж. Від самої згадки про її нареченого Джузеппе з душі верне. Виходець із заможної родини, цей пихатий і вічно надутий скнара живе за принципом: що Бог не дасть — то все в торбу. Сам чорт не розбере, як вони — такі різні — взагалі зійшлись. І якщо раніше я сподівалась, що Барбі невдовзі отямиться від любовної інтоксикації, то сьогодні стало зрозуміло, що сестра лише вдосконалює свою майстерність робити себе нещасною, причому з дурнувато щасливим обличчям і неабияким ентузіазмом. Чи ж вона геть здуріла?!

Вітаючи її з заручинами, я з останніх сил тягну ся-ку-таку либу і, о диво, навіть видушую привіт для Джузеппе. Якщо ми станемо родичами, мені доведеться ладнати з цим фанфароном. А раптом вона ще передумає, — мимохіть промайнуло в голові на останньому «чао». Сумно видихаю не лише удавану посмішку, але й надію на щастя Барбари. Хоч з мосту та в воду.

Раптом на противагу ненависному образу Джузеппе перед очима виринає профіль кароокого — такий пронизливий, спокійний. Вперше за весь час, що ми не бачились, я чітко уявляю собі його обличчя: куточки очей, що по-старечому вигинаються донизу в усмішці. Кожну родимку, кожну прядку волосся, що неслухняно виринає з-під в’язаної шапки. І той пронизливий погляд, яким кароокий — немов Девід Копперфілд — тримає мене у стані невагомості. Розмова з сестрою тепер здається мені ледь не знаком Божим, аби відшукати Юрія. Щоправда, я не знаю ані його прізвища, ані спільних знайомих у нас немає, тож це завдання видається майже нездійсненним.

Прізвище кароокого відоме лише Вероніці, яка записувала студентів на мовні курси, а до неї я точно не можу звернутися. Не залишається нічого іншого, як передивлятися профілі усіх знайомих і незнайомих донеччан на фейсбуку з надією, що Юрій вирине у просторах інтернету так само, як щойно виринув у моїй уяві. Не встигаю почати цю марну справу, як у вхідних дверях провертається ключ. Мабуть, Адрі щось забув удома і тому повернувся. А може, заняття просто скасували у зв’язку із найголовнішим святом року — триклятим 8 березня?

— Ти щось забув? — вистрибую з кімнати у своєму короткому халатику, і аж душа в п’яти ховається від побаченого.

Мама мія! В коридорі стоїть височезний худорлявий чолов’яга років п’ятдесяти-шістдесяти з видовженим асиметричним обличчям й задоволено зиркає примруженими очима на мої голі ноги. Напевно, це грабіжник чи вбивця — блискавкою промайнуло в голові. Боже, навіщо я приїхала у цей Донецьк?!?!

— Хто ви? Я дзвоню в поліцію, — ошаліло репетую, кидаючись назад до кімнати.

Поспіхом грюкаю дверима, на котрих все одно немає замка. Починаю оскаженіло шукати телефон, який, як на лихо, залишився на кухні, коли я робила каву. З переляку аж шлунок стискається в кулак.

— Та не хвилюйся ти так, — долітає до мене голос, що звучить на кілька тонів вище, ніж пасувало б здорованю. — Я — власник цієї квартири.

Похапцем натягаю джинси й кофту з довгими рукавами, адже від зухвалого погляду велетня на мої ноги — досі мороз дере поміж лопатками. Чолов’яга тим часом невимушено пересувається квартирою, безцеремонно зазираючи спочатку до кімнати Адрі, а потім до ванної. Нарешті він осідає на кухні, гармонійно вписуючись у цей квартирний пейзаж. Серед бруду, що роками накоптився на стелі, назавжди змінивши її колись білий колір на пастельний капучино; серед поламаних поличок, що переважно тримаються на одному цвяху й чесному слові, ніколи не закриваючись до кінця; і врешті-решт серед непереможного безладу, що панує над усією оселею, — цей волоцюга у засмаленій сорочці з відірваним верхнім ґудзиком і давно не митим майже посивілим волоссям — наче остання частинка пазлу — таки складається у цілу картинку. Яке море, така й риба.

— А чому ж ви не подзвонили у двері? — питаю його, все ще пришвидшено дихаючи з переляку.

— Бо у мене ключі є, — повільно промовляє він, хитро посміхаючись. — Не звариш кави? — питає — що наказує.

Вкотре жалкую, що Адрі немає вдома. Нічого не вдієш: варю велетню кави, все ще відчуваючи на собі його слизький погляд.

— Як тебе звати, красуне? — невимушено цікавиться той, пускаючи бісики хтивими очима. У мене аж в горлі пересихає.

— Франческа, — видавлюю з відразою.

— А мене Сергій Степанович, — задоволено промовляє здоровань.

— Чим я можу вам допомогти? — кидаю похмуро, по-думки вигадуючи, як найшвидше його позбутись і повернутися до пошуку кароокого.

— Треба подумати, — замислюється чолов’яга так, наче я й справді можу стати йому в пригоді. — Ти сама звідки? З якої країни? — питає вже по-діловому.

— З Італії, — видушую насилу.

— О! Чудово! — вдаряє себе по лобі, немов щойно йому на думку спала геніальна ідея. Хоч дурний, та хитрий, — думаю.

— У мене є для тебе ділова пропозиція, — мовить він тоном донецьких бізнесменів, але вже без тієї огидної посмішки, що від неї аж пекло сміється.

У Донецьку, схоже, вважається, що всі іноземці — телепні.

— Нецікаво, — проціджую крізь зуби.

— А гроші тобі не потрібні? — хитро вимовляє він, прицмокуючи.

— Якось переб’юся, — гарчу, ледь стримуючи роздратування, що закипає у мені разом із кавою.

Але він не зупиняється:

— Можна добре заробити на фіктивних шлюбах! — урочисто мовить здоровань, наче чародійник, що витягує кролика з капелюха.

— Як це? — не тямлю.

— Усі розсудливі дівчата у Донецьку (та й хлопці теж) мріють вийти заміж за іноземця, аби виїхати з цієї Богом забутої країни. Я шукатиму клієнтів у Донецьку, а ти — в Італії. Прибуток ділимо порівну, — завершує він свій нехитрий план. — Ми зможемо заробляти до десяти тисяч євро на місяць!

Дурний дурне й торочить, — думаю. Хоча Альоні ця ідея напевно б сподобалась.

— Ні! — відрізаю, різко ставлячи перед його носом горнятко з кавою, яка перелилася від різкого руху через край. Так само, як і моя злість.

Добре підготовлений до нашої розмови шахрай Степанович виявляється геть неготовим до моєї відмови. Він метушливо хитає головою з боку в бік і як останній аргумент простягає догори свої довгі руки. Я розвертаюся й стрімко прямую до себе в кімнату, прихопивши про всяк випадок телефон.

— Хоча б подумай про це, дурненька, — кидає той навздогін. — Ми б одразу розбагатіли!

Голосно грюкаю дверима, а на серці коти скребуть. Все ж таки життя в Донецьку — це суцільне пекло, у якому кожен зустрічний намагається пошити тебе в дурні. Я досі жодного разу не зустріла чесного таксиста або продавця на базарі. Коли дізнаються, що я — іноземка, — що не складно почути у перші п’ять секунд розмови, — мене одразу намагаються ошукати, використати або втягнути у щось таке, як торгівля шлюбами. Господи, тут наче всі зациклені на якомусь зиску, шахрайстві, втечі за кордон і бозна на чому ще. Не здивуюсь, якщо весь вчорашній цирк зі слізьми Вероніка влаштувала лише від невдалої спроби закохати у себе італійський паспорт Адріано. Можливо, навіть Юрій щось від мене хоче. Ця думка таки гальмує бурхливий потік ненависті. Ні, Юрій не такий. До речі, я так і не почала його пошуки.

Квапливо заходжу на сторінки усіх донеччан, яких знаю і не знаю, вишукуючи кароокого серед їхніх друзів. Думка про Юрія — неначе знеболювальне — допомагає миритися з цим уразливим — немов відкрита рана — містом. Вмить забуваю про надокучливого Степановича, зарюмсану Вероніку й дражливу донецьку атмосферу. Здається, варто мені побачити знайоме обличчя кароокого, як небо над моєю важкою головою — і ще більш важким серцем — вмить розвидниться.

Пошук забирає кілька годин з гаком, і коли у мене майже опускаються від безпорадності руки, на екрані нарешті виринає знайома усмішка. Перед тим, як клацнути на заповітний профіль, йду заварити собі каву. Шахрая Степановича як корова язиком злизала.

Нарешті з недосяжного й нереального Юрій миттєво перекочовує у лави живих хлопців. Правда, що більше фоток з його профілю продивляюся, то стрімкіше розчиняється в повітрі це початкове враження нормальності. У кожному кадрі кароокий цілковито поглинутий якоюсь діяльністю: то він виступає у великій залі, то бере участь у якійсь конференції, то говорить щось із мікрофоном у руках, то стоїть біля якогось плаката в оточенні таких само зосереджених, серйозних хлопців та дівчат. Тепер я й справді усвідомлюю, що він живе чимось більшим, ніж я і всі, кого я знаю. Виходить, його слова на цвинтарі не були ані спробою виправдатися за власні невдачі, ані мріями наївного дурника. Від цієї думки аж світ вгору піднімається. Значить, цей хлопець справді винятковий і вартий усіх тих поневірянь, що їх можна зазнати в остогидлому Донецьку.

Раптом чую, як ключ знову провертається у дверях. Обережно виходжу в коридор і бачу, як набурмосений Адрі намагається стягнути брудні чоботи з однієї ноги другою, жонглюючи при цьому симпатичним букетиком жовтих тюльпанів.

— Щось ти рано сьогодні! Це для мене квіти? — весело питаю, перехоплюючи букет, аби він міг спокійно роззутися.

— Ні, це для мене! — передражнює той мою інтонацію, зиркаючи червоними від гніву очима. — Уяви, ці недоумки — мої студенти — додумались подарувати мені квіти на 8 березня, — сичить, нарешті вивільнюючись із чоботів. — Мене ще ніхто ніколи так не принижував!!

Знімає куртку.

— Гм. Але ж ти казав, що у вас чудові стосунки, — прямую до кухні, аби поставити квіти у воду.

— Помилявся! — вишкіряється Адрі, плюхаючись на те саме місце, де зовсім нещодавно сидів відразливий здоровань. — Дарма я сюди приїхав! — втомлено промовляє приятель, вдивляючись у вогники в будинку навпроти.

Його настрій геть не відповідає моїм планам возз’єднатись із карооким, який нарешті вималювався на горизонті.

— Чекай-чекай! Звідки ти знаєш, що це саме студенти? — питаю підозріло.

— Ти що, з дуба впала? А хто ще міг принести мені квіти в офіс? — гаркає той із роздратуванням.

— Наприклад, Вероніка, — відповідаю із неприхованим задоволенням від власної здогадливості.

— Фра, оце ти як пальцем у небо! Вероніка — остання людина, яка могла б це зробити. По-перше, вона не знає, що я — гей, а по-друге, я їй навіть подобаюсь.

— По-перше, друже, вона все знає. А по-друге, ти не просто їй подобаєшся — вона закохана в тебе аж-аж-аж. А оскільки вона свій ніс вище губи носить — от і вирішила помститися. Все просто! — сплескую долонями.

Адріано ж явно дратує мій ентузіазм. Він здивовано витріщається на мене, глибоко про щось замислюючись. Западає тиша.

— Від кого б не були квіти, але учні глузували з мене протягом цілого заняття. Це були найдовші півтори години у моєму житті. Я більше туди не повернуся, — січе Адрі.

Його слова звучать наче вирок. Вирок нам з карооким. Гризу нігті, швидко намагаючись щось придумати. Без Адрі я тут точно не залишусь, особливо після сьогоднішнього візиту непроханого гостя. Разом із тим відчуваю, що їхати саме зараз — так і не побачивши Юрія, — не в змозі.

— Що, ладен накивати п’ятами при першій же проблемі? — чмихаю презирливо. — Чи ж ти забув, що торочив мені про втечу, коли я хотіла чухати з Донецька? У всіх розуму макітра, коли йдеться про поради, — з викликом зазираю тому прямо у вічі.

— Фра, це зовсім інше... — опирається приятель, поглядаючи на мене з пересторогою.

— Назад тільки раки лазять! Або ти тікаєш, як останній легкодух, або йдеш до своїх учнів і відверто з ними говориш. Іноді потрібно робити добро зі зла, — раптом виривається в мене у пориві натхнення. Кароокому б сподобались мої слова, — думаю. — Де відвага, там і щастя! — додаю задля посилення ефекту.

— Я туди більше не піду, — все ще опирається Адрі, але в його очах уже майорить знайомий проблиск сумнівів. Отже, варто піднатиснути!

— Друже, сприймай цю ситуацію як можливість навчити донецьких студентів не так мови, як ставленню до інших. Якщо вони полюбили тебе як викладача і як людину, то їм буде набагато легше прийняти той факт, що ти — гей. Замість страшилок про збоченців, перед ними буде живий приклад нормальної людини. Прийняття починається з камінг-ауту — хіба в наших країнах колись не так було?

— Добре тому говорить, кого не болить, — промовляє він, все ще вагаючись.

— У кожного свої виклики — чи ж не у цьому ти мене переконував? Потрібно братися за те, що для тебе найскладніше, найболючіше. Чорт, як же це слово називається у твоїй кабалі? — клацаю пальцями, намагаючись пригадати.

— Тікун, — мовить Адрі, і його обличчя роз’яснюється, наче я таки намацала вмикач. — Ти права, Фра! Як же я раніше не додумався до цього?! Це і є мій найголовніший виклик! Окрім того, це надає сенс усьому іншому, — каже вже сам до себе.

На радощах Адріано кидається мене обіймати. Його ентузіазм трохи насторожує, але головну ціль досягнуто: він залишається у Донецьку разом зі мною. Тікун — не втікун! На цій оптимістичній ноті лишаю приятеля разом із його щойно віднайденим сенсом, а сама повертаюся до кароокого. Потрібно додати його в друзі, і тоді він одразу ж запропонує зустрітися!

Але варто лишень всістися за комп, як на мене чекає набагато більше жахіття, ніж навіть обридливий незнайомець у коридорі. Кароокого позначено на фотці підозрілої, а точніше — підозріло симпатичної Аґнєш-ки, біля якої той вмостився, витягнувши руку вздовж спинки крісла поза її плечем, як це люблять робити чоловіки. Дівчина не полінувалась вказати і місце знаходження кнайпи, що у ній засіла солодка парочка.

І це зовсім не Донецьк. Не може бути! Юрій зараз у Любліні разом зі своєю польською дівчиною, трясця її матері! От як він справляє восьме березня, поки я перевертаю до дна увесь фейсбук, аби відшукати цього поганця.

Ах ти ж негідник! — верещу в екран комп’ютера. Як же я могла так схибити?! Чумидра неотесана, опудало обскубане, кретинка, ідіотка, незграба, дурепа наївна!!! Спочатку мене огортає ненависть до кароокого. Потім відраза й зневага до себе. Хочеться зробити собі щось погане, болюче, незворотне — аби якось встановити гармонію між тілом і душею. Вже ж і в пеклі гірше не буде! Від безпорадності вибухаю голосним плачем. Сльози скрапують на комірець кофти навколо шиї, що створює неприємне відчуття вологості біля яремної впадини. Тупий біль безжалісно давить всередині, притискаючи серце до грудної клітки — немов дуло пістолета до скроні. Так болить, що якби не вміла стогнати, то вмерла б. Здається, я починаю задихатися.

— Фра, що з тобою? — чую стурбований голос Адрі за дверима.

— Не зараз. Не заходь! — вигукую йому з останніх сил.

За мить мене огортає якась непереборна втома. Безсило падаю на ліжко, немов спостерігаючи за собою збоку: ось я шукаю пригод, тікаю світ за очі, змагаючись із власним цинізмом і зневірою. Ось зустрічаю когось незвичайного і, попри весь накопичений негативний досвід, таки наважуюсь повірити, наче у нас може щось вийти. До цієї миті я не усвідомлювала, скільки сил мені коштували всі ці потрясіння. Лише тепер, коли остання енергія була витрачена на те, аби переконати Адрі не їхати з Донецька, — відчуваю, що від мене лишилась сама тінь.

Попри трагізм ситуації, мене одночасно починає розпирати істеричний сміх, адже якби я побачила ту фотку з Любліна на кілька хвилин раніше, то ми б уже давно пакували речі на виліт разом з Адріа-но. Тепер я почуваюся так, наче обкрутила сама себе круг пальця, адже варто мені тепер бодай рота роззявити щодо можливого повернення до Італії, як приятель зітре мене на порох. Сам чорт потягнув за язика з цим клятим тікуном.

8

Прокидаюся від дзвінка у двері. Ну чому всі звуки у Донецьку такі відразливі? Немов попереджають про небезпеку. При цій думці одразу згадую про вчорашнього здорованя. Може, це знову він? Хоча ні, той приходить і виходить без попередження. Повертаюсь у бік вікна, з якого ллється оманливе березневе сонце. Примружую очі й кривлюся: мені сонця не треба, мені — аби день до вечора.

Раптом чую голос Вероніки. Оце так! Невже та прийшла перепросити в Адріано за свою мерзенну витівку з квітами?! Не можу проґавити цього видовища і хоча б трошечки позловтішатися. Похапцем вскакую з ліжка і виявляю, що заснула одягненою. Швидко зиркаю в екран вимкненого компа як у дзеркало, звідки на мене витріщається запухле обличчя зі слідами подушки.

На мій превеликий подив, Вероніка зовсім не виглядає нещасною. Ба більше, вона немов розквітла: щічки зі здоровим рум’янцем, стрілки темно-синього кольору й ніжна помада. Стрункий стан підкреслює високий пояс короткої сукні, а довгі ніжки — щонайменше дванадцятисантиметрові підбори. Мабуть, я вже геть одонеччилась, адже мені не здається це ані вульгарним, ані відразливим. Радше навпаки — привабливим і жіночним. Може, якби я теж так виглядала, то Юрій зараз був би зі мною у Донецьку, а не в Любліні з якоюсь Аґнєшкою?

Ці гіркі роздуми цілковито поглинають мою увагу, тож я не одразу помічаю, що в куточку мовчки причаїлась ще одна постать. Поки Вероніка щось товкмачить щойно пробудженому Адрі, висока худорлява русявка витріщається в мій бік нахабними сірими очима. Нарешті Вероніка також переводить погляд на мене і, насилу видушуючи сяку-таку посмішку, оголошує черговий вирок:

— Фра, знайомся, це наша нова волонтерка — Клер. Вона сьогодні прилетіла з Франції й буде жити разом із вами. Тобто з тобою, — додає та з неприхованим задоволенням.

Мама мія! І ця Ейфелева вежа височітиме у моїй малюсінькій кімнаті. Біда без дощу росте. Тим часом Клер простягає мені свою худорляву долонь для підкреслено міцного рукостискання. Не дарма в Італії французів вважають задерикуватими й пихатими снобами. Зухвалі очі Клер і її міцний потиск не заповідають нічого хорошого. Що погано починається, ще гірше кінчається.

Вероніка начальствує наче у себе вдома. Під її пильним оком дві чималі валізи Клер заносяться до моєї кімнати сильними руками Адрі. Дівчата переглядаються між собою, не приховуючи веселого подиву від розгардіяшу, що панує довкола. У мені ж тим часом запекло змагаються дві емоції: сором і злість. Зрештою, перемагає друга. Не встигаю я вибухнути прокляттями, як Вероніка стрімко перетікає до кімнати Адріано. Ми з вежею залишаємось на самоті.

— Ну і діра, — мовить Клер, озираючись довкола з підкресленою бридливістю.

— Буває й гірше, — відказую спересердя.

— Тільки не кажи, що тобі тут подобається! — вежа підозріло кліпає своїми безсоромними очима й заходиться хіхікати.

У нас в Італії є такий вислів — «поводитись, як француженка». От власне, саме таку поведінку він і окреслює.

— А чого тоді ти сюди припхалась? — намагаюсь перекинути м’яч на її половину.

— Я хотіла до Нижнього Новгорода, але місць не було. Конкуренція шалена, всі хочуть у Росію.

— Я не хочу, — кажу з викликом.

— Так, так, розказуй, — недовірливо усміхається француженка, дістаючи з сумочки пакетик із травою. Вже за мить кімнатою розтікається в’їдливий солодкавий запах забороненого зілля.

— Хочеш? — затягнувшись кілька разів, вона протягує мені косяка.

Не встигаю закурити, як на порозі з’являється усміхнений Адрі.

— Дівчата, ну що ж ви без мене?! — кидає той свій благальний погляд на Клер.

Та великодушно киває головою на знак згоди поділитися своїм багатством.

— Чекайте-чекайте, тут не можна курити марихуану! Сусіди міліцію викличуть!! — долинає невідомо звідки голос Вероніки.

— У цій країні навіть копи є? — кидає Клер, і ми, наче за вказівкою, заливаємось дурнуватим затяжним сміхом.

Після обіду ми з Адріано ведемо нашу француженку на ознайомчу прогулянку містом. Тимчасом як мого приятеля надзвичайно веселить той факт, що Клер безперестанку глузує, насміхається й гигикає з приводу побаченого, часто передражнюючи людей у тролейбусі або перехожих на вулиці, — мене ж це вводить у якийсь ступор. Мені вперше стає соромно перед донеччанами за те, що ми, іноземці, не здатні зазирнути за жебрацький фасад, розгледіти в цих людях щось більше, ніж несмак, бідність і брак усмішок на обличчях. В Італії кажуть, що бідність — найлегша з усіх бід, і, здається, я потроху вловлюю сенс цього вислову. Набагато більшою бідою є пиха.

— А чому стільки людей у Донецьку ходять з кульоч-ками замість сумок? — насміхається Клер.

Раптом вона підіймає з асфальту прозорий целофановий кульочок, перев’язує свій елегантний шовковий шалик на манір хустки під шиєю і кульгає, похилившись, наче старенька бабуся, вигукуючи «тепер я теж з Донецька».

— Щоб бути справжньою українкою, тобі потрібно виглядати, як Вероніка: високі підбори, глибоке декольте й багато-багато макіяжу! — весело відказує Адрі, заходячись реготом зі старечої ходи француженки.

— Або вставити золоті зуби, — вигукує Клер.

— Або сякатися пальцями, — відлунює Адрі.

— Або використовувати туалетний папір замість хусточки, як той чолов’яга на зупинці, — весело кричить француженка.

— Чи ходити по місту у домашніх капцях, як той дідусь у тролейбусі, — регоче Адрі своїм дурнуватим сміхом.

Певно, їх далі ковбасить після трави, але мені чомусь геть не смішно. Радше навпаки, хочеться захистити цих нещасних людей, які змушені щодня виживати й більшість з яких, окрім Донецька, більше ніде ніколи не бували. А ті, хто таки побували, — роблять усе, аби правдами й неправдами забратися з цієї діри. Раптом згадую про Юрія, який так любить це місто, що, навіть побачивши інше життя, — прагне залишитись у Донецьку. Але кароокий — поганий приклад, — спохвачу-юся. Нехай хоч землю донецьку цілує, а мене — більше ніколи!

У наступні кілька днів роблю все, аби якнайбільше часу проводити на самоті, доки моя весела сусідка напрочуд швидко зближується з Адріано. Вони безперервно ржуть, курять траву й відриваються у нічних клубах. Вперше відчуваю себе відлюдьком і тішусь, що завдяки їхньому нічному життю можу побути вдома сама. У мені наче сталося коротке замикання. Більше нічого не хочеться, нічого не тішить, ні на що немає сил.

Насправді я би радо повернулась до свого глузливо-пригодницького стану душі, але, дивлячись на Клер, розумію, що цю сторінку вже перегорнуто. Хочеться, аби моє життя мало якийсь сенс, приносило комусь користь. Згадується наша нещодавня розмова з Адрі про речі, які робити в житті найважче. Я тоді насміхалась із нього й торочила якісь нісенітниці, аби той лише залишився зі мною у Донецьку. Тепер ті слова вже не здаються мені такими безглуздими. І я заздрю, що йому вдалося розгледіти якийсь сенс у своїх стражданнях. Вчора він прийшов додому після заняття, сяючи. Я ж далі скнію, нию і дурію.

9

Сьогодні мені виповнюється двадцять сім. Тепер я розумію, чому стільки відомих музикантів урізало дуба саме в цей вік, коли нарешті усвідомлюєш, що продовжувати безглузде існування більше немає сенсу.

Поглинута гіркими думками, чалапаю в офіс на чергове заняття. Добре, що сьогодні я працюю, замість того, аби ревіти вдома й жаліти себе цілісінький день. Щоправда, Адріано з Клер, схоже, готують мені якусь несподіванку ввечері, адже взяли з мене слово, що одразу після заняття я маю якнайшвидше повернутися додому, ніде не затримуючись. До речі, донецькі дні стають помітно довшими й не такими сірими, як раніше. Якби не пронизливий вітрюган, то я б уже перейшла на одну куртку замість двох. На зупинці, як на диво, мало людей. Кілька хлопців у спортивних штанях наприсідки чекають на тролейбус.

Кондукторша пересувається салоном, розштовхуючи пасажирів своєю вражаючої вагою. У донецькому переповненому транспорті і без того нема де голці впасти, а кондукторами стають чомусь саме огрядні й, на перший погляд, непересувні жінки. Таким би носити, притиснувши до грудей, важкі кухлі пива або піцу пекти. Замість цього вони, наче змовившись, продають і перевіряють квитки. При цьому кондукторша ніколи не полізе за словом до кишені, видавши на-гора все, що про тебе думає. Я завжди почуваюся злодійкою у цій задушливій атмосфері, адже куплений і закомпостований квиток, може, і дає право на проїзд, але точно не дає права на спокійну подорож. Якщо прагнеш останнього, то замість квитка варто купувати собі джип.

Вероніка зустрічає мене уїдливою посмішкою на яскраво-червоних губах. Довге волосся сьогодні розпущене й обережно укладене, наче після салону. Чи ж вона встає до світ сонця, аби так виглядати?! Щоправда, сьогодні я також вдягнула свою найкращу червону сукню-футляр, сподіваючись, що вона підніме мій геть несвятковий настрій.

— Клер уже трохи призвичаїлась до твого розгардіяшу, Фра? — Вероніка смакує кожне слово, немов кусень торта.

— Не знаю, — мугикаю. — Але вона дуже швидко призвичаїлась до Адріано! Вони як риба з водою. Щоночі відриваються по повній. Мабуть, я все-таки помилялась щодо його орієнтації.

Дівчина миттєво заливається рум’янцем і не знає, що відповісти. На душі медом розливається солодкавий присмак помсти. Це тобі за квіти на 8 березня, кобило на дванадцятисантиметрових копитах. От і перший подарунок на день народження. Задоволена своєю маленькою перемогою, входжу до кімнати із хвилинним запізненням.

Студенти з’явились, на подив, пунктуально. Цього разу всі стільчики зайняті. УСІ — ця думка блискавкою промайнула в голові. Раптом серце холоне від хвилювання. Навіть не наважуюся підвести очей, аби, боронь Боже, не зустрітись поглядом із карооким, якщо він тут. Протягом кількох хвилин нервово порпаюсь у торбі, де панує такий само безлад, як і в моїй голові. Нарешті опановую себе й обводжу залу поглядом.

Юрій сидить у правому кутку біля вікна. Гарний, як перлина. Його ясно-карі очі блищать, немов перламутрові ґудзики. В’язаний светр на шиї розстібнуто, і видно кілька особливо великих родимок. Мій свавільний погляд скотчем прилипає до кожного сантиметра його шкіри. Тим часом кароокий дивиться на мене так, наче намагається телепатично передати якісь знання. А може, вибачення?

Як завжди, починаю з перевірки домашнього завдання. Поки відповідають старанна Альона, неуважний Женя і невпевнений у собі Максим, мені так-сяк вдається втримати увагу. Від голосу ж Юрія я цілковито втрачаю контроль над собою. З жахом усвідомлюю, що мої руки тремтять, наче у хворого на Паркінсона. Цікаво, чи всі це помітили? Потроху починає відмовляти голос, кожне друге слово ковтаю. Біда біду тягне. Що далі? Може, мені ще й ноги відніме?! Зазвичай я проводжу заняття, стоячи перед студентами, але цього разу повертаюся до свого столу і, про всяк випадок, всідаюся. Це також дозволяє створити умовний бар’єр поміж мною і карооким, який безсоромно пускає мені бісики. Треба його поставити на місце!

— А тепер — використовуючи структуру «я був/я була» — розкажіть, як ви провели вихідні? — звертаюся до своїх остовпілих учнів.

В аудиторії западає тиша. Не люблю хвилин, коли всі раптом замовкають і сидять, як ті боввани, безглуздо кліпаючи порожніми очима.

— Добре, тоді я перша, — зітхаю. — На вихідних я була вдома, тобто у Донецьку, — промовляю розгублено.

Якого дідька лисого я верзу такі нісенітниці?! Вдома у Донецьку? Хай Бог милує! Як на те, студенти сьогодні мовчазні, наче кам’яні статуї. Мене ж злість розбирає.

— А може, хтось був у Києві, Римі чи в Парижі? А може, в Любліні? — зривається мені з язика.

— Я був у Любліні... — нарешті вимовляє кароокий, важко зітхаючи.

Вся група почергово витріщається то на мене, то на нього. При нагоді дарую кароокому погляд, сповнений презирства й відрази. Мені вже начхати на те, що наші стосунки опинились у центрі загальної уваги.

Мене огортає роз’яріла ненависть до кароокого, який не лише поводиться як останній негідник, а й навіть не намагається цього приховати. У глибині душі я таки сподівалась на те, що Юрій удаватиме, наче нікуди не їздив. Тепер же він відібрав у мене цей останній шанс відіграти на відступ.

Раптом мене знову огортає якась непереборна втома. Я вже не хочу зводити рахунки або мститися, так само як не хочу ані дня залишатись у цьому жорстокому місті. Вирішую, що найкращим подарунком на день народження буде квиток додому, який варто замовити одразу ж після заняття. Адріано більше мене не потребує — вони з Клер чудово розважаються удвох. От і все! Чао, Донецьк!

Подумки розпрощавшись зі старим життям, я нарешті переходжу до нової теми. Заняття повзе черепахою, а коли нарешті добігає кінця, — намагаюсь якнайшвидше зібрати свої речі й хутко забратися з офіса. Адрі з Клер чекають вдома.

— Фра, з днем народження! — Юрій захоплює мене зненацька.

Щосили намагаюся протистояти його привабливості, хоча відчуваю, що опиратися йому — що туман мішком носити. Від його влади наді мною аж мороз дере поміж лопатками. Ми стоїмо одне напроти одного у порожній кімнаті. Я відчуваю запах його шкіри — той, що й тоді в автобусі, а потім у трамваї.

— Звідки ти знаєш про день народження? — питаю суворо, але звучить це радше як жалібне нявчання.

— Звідти ж, звідки й ти про Люблін, — підморгує той, ніжно всміхаючись. — Хочу подарувати тобі книгу про Україну, — задоволено мовить кароокий, протягуючи величезну книжку з золотою церквою на обкладинці.

— Але ж вона українською, — відказую, наїжачившись.

— Там текст українською і паралельно англійською. Так тобі буде легше вивчити українську мову, — веде любісінько.

— Знову ти за своє! — вибухаю, кидаючи спересердя важку книгу на стіл. Яку ще українську мову?!

— Ну я ж вчу твою мову, от і ти вивчи мою, — всміхається він, мов і не було нічого.

Раптом до нас долинає роздратований голос Вероніки з коридору:

— Франческо, я не збираюся чекати до ночі, поки ти вийдеш з офіса. Залишаю ключі на моєму столі. Чао, — промовляє, гучно ляскаючи вхідними дверима.

Юрій дістає з рюкзака пляшку червоного грузинського вина.

— Келишки знайдуться? — питає примирливим тоном. Куточки його очей обнадійливо всміхаються.

Коли я повертаюсь із двома керамічними чашками, запозиченими з підвіконня, де Вероніка тримає чайник і алюмінієву бляшанку з найгіршою кавою на світі, — вино виявляється уже відкоркованим за допомогою розкладного ножика. Юрій береться розливати його у горнятка по самі вінця.

— Що ти робиш? Потрібно наливати на третину! Це ж не чай, — сміюся. Ото невмійко!

— Справді? Не знав, — вимовляє зніяковіло. — За тебе, Фра! — підносить кароокий своє горнятко.

— Чін-чін, — відказую. Ми чаркуємося і п’ємо вино, пожадливо позираючи одне на одного.

У моїй торбі без кінця вібрує телефон, але я навмисно нехтую всіма сигналами зовнішнього світу. Аби зменшити напругу, ми обоє швидко поглинаємо вміст наших горняток, навіть не розкошуючи смаком. Зрештою, добре, що кароокий налив одразу багато: з огляду на мій порожній шлунок і сум’яття останніх годин, миттєво відчуваю неабияке полегшення. Моє тіло набирає невагомості, й тривога, що ще кілька хвилин тому шалено пульсувала всередині, починає нарешті згасати. Своїми приворожли-вими очима кароокий наче кружляє мене у якомусь невидимому танці, де вже нічого не треба вирішувати, виборювати чи остерігатись. Від мене вимагається лише одна, найсолодша й найризикованіша на світі річ — піддатися.

— У мене є ще щось для тебе, — шепоче Юрій, дістаючи з кишені рожевий гумовий браслет, що їх зазвичай видають відвідувачам аквапарків чи готелів.

— Що тут написано? — питаю, розкумекавши, що напис також зроблено українською.

— Залишайся людиною, — відказує той і оком не змигнувши. Я ж вибухаю реготом.

— Знаєш що, думаю, тобі він потрібніший! Коли наступного разу поїдеш до Любліна, візьми його з собою! — вишкіряюсь. — На мене чекають друзі, я вже маю їхати! — проціджую крізь зуби.

Нарешті дістаю з торби телефон і переглядаю кількість пропущених дзвінків. Дзвонили не лише Адріано з Клер, але й сестра, мама, подруга з Італії й ще кілька невідомих номерів. Хвилиночку, один із невідомих номерів насправді добре мені відомий! Це номер Давіде. Давіде?! Звідки у нього мій український номер? Таке враження, що варто Юрію наблизитись, як увесь світ згуртовано намагається відтягнути мене від нього. Раптом кароокий підходить і нахабно вириває телефон із моїх рук.

— Фра, я поїхав до Любліна, аби розійтися з нею, — вимовляє він не зовсім чітко, дихаючи на мене терпким сапераві.

— Заради цього треба було їхати так далеко? А по скайпу не можна було? Ти ж казав, що у тебе грошей нема!

— Позичив, — знизує той плечима.

— І що, ти залишив її саме восьмого березня?

— Дев’ятого.

— Як людяно! Це і є, по-твоєму, залишатися людиною?

Він дивиться на мене, наче намагаючись щось збагнути, але певно намарно. Я розливаю рештки вина, не залишаючи в пляшці ані краплини. Він спостерігає за мною чи то заворожений, чи то збитий з пантелику.

— За людяність, — піднімаю своє горнятко. Він невпевнено робить те саме, промовляючи натомість: «За нас».

— За нас? — посміхаюся злостиво. — Чекай-чекай! Немає ніяких нас! Те, що ти розійшовся із Аґнєшкою, не означає, що тепер ми разом! — вимовляю, трясучи горнятком, вино з якого кілька разів переливається на підлогу.

Відчуваю, що сапераві не просто вдаряє мені в голову — я впадаю у якийсь транс. І тепер мені хочеться відігратися за своє нестерпне очікування на нього, за шалений страх знову бути покинутою, за остогидле «недосяжний» у слухавці, за його дурнувату непередба-чуваність і врешті-решт за те, що кароокий — на відміну від мене — сам собі пан. Мене тягне до нього настільки сильно, що піддатися бажанню зараз означало б для мене цілковиту капітуляцію.

— Добре, — кидає той сердито, ставлячи горнятко на стіл і вкладаючи вібруючий телефон у мою долоню. — Я все зрозумів. Більше ти мене не побачиш!

Намагаючись швидко схопити рюкзак позаду мене, він випадково перевертає своє горнятко, і вино заливає стіл, книгу, підлогу і поділ моєї червоної сукні. Важко дихаючи, Юрій переводить погляд із плями на підлогу і назад.

— Де тут може бути ганчірка? — питає, не дивлячись у вічі.

— Мабуть, у ванній...

Поки він несеться туди, я одним духом допиваю рештки вина і йду рятувати сукню. Ми розминаємось у дверях, але той знову уникає мого погляду.

Оскільки раковина прикріплена досить високо, мені доводиться підняти сукню догори, оголюючи стегна. Почувши його кроки, опускаю її на місце. Він мовчки витріщається на пляму, яка тепер видається чорною. Не уявляю, що відбувається у нього всередині, але схоже на запеклу боротьбу двох протилежних бажань.

— Так нічого не вийде, — нарешті промовляє він. — Піднімай руки, — каже — що наказує.

Я би з радістю стягнула ту кляту сукню, але не хочу робити цього за його наказом. І хоч більше за все на світі я зараз прагну міцно притиснутися до нього — щось немов утримує мене на відстані. Мабуть, у вирішальні хвилини у людині вмикається інстинкт самозбереження. Тим не менше, наперекір цьому інстинкту і самій собі я таки підводжу руки догори. Чи існує більш промовистий спосіб піддатися?!

Юрій стягує з мене сукню і, поки я стою перед ним у самих колготках і спідній білизні, спираючись на ванну, старанно намилює пляму. Мовчки спостерігаю за його рухами і намагаюся вгадати, що ж буде далі.

Кароокий обережно витискає з сукні воду і розвішує її на батареї. Потім розвертається до мене і повільно наближається. Відчуваю його вовняний светр на своєму животі й грудях. Він довго позирає зверху вниз, наче й далі намагається розв’язати якесь складне рівняння, заправляючи мені за вуха неслухняні прядки волосся. Усвідомлюю, що я ще ніколи в житті нікого так не прагнула. Мене не на жарт лякає ця незнана досі хіть, яка вимагає цілковитого володіння об’єктом. Найстрашніше у всьому цьому — те, що я звідкись знаю, що неможливо ані вгамувати цю жагу, ані відіграти на відступ. При першому кроці у невірному напрямку — вибір все ще залишається за тобою, тимча-сом як при другому — вклепуєшся по самі вуха. Мій другий крок щойно залишився позаду. Усвідомлюючи, що тепер кароокий може робити зі мною — неспроможною більше опиратися — все, що завгодно, я немов спостерігаю за нами збоку. Ось він дмухає на свої долоні, аби не торкатися мене холодними пальцями. Потім гладить мене по плечах, наче переконуючись у тому, що контури мого тіла — реальні й не розчиняться у повітрі. По його очах я так і не розумію, чи він вирішив оту свою складну задачу, але мене це більше не обходить. Його губи наче вбирають у себе всі мої вагання. Наш перший шпаркий поцілунок всотує не лише терпкий смак вина, але й усю мене. Гарячий язик кароокого немов розчищає простір. Мокрі поцілунки у шию чомусь здаються поцілунками на якомусь іншому тілі. Розплющивши очі, усвідомлюю, що це мої поцілунки. Від ошалілого потягу до кароокого, помноженого на грузинське вино й невідомі досі розбурхані емоції, я не можу розрізнити, де закінчується моя шкіра й починається його. Кожен дотик здається спільним, так само як і насолода від нього.

Він розвертає мене спиною до себе й ніжно роздягає. Його обережні рухи різко контрастують із тим, як пристрасно він пестив мене ще хвилину тому. Не можу позбутися враження, що мене роздягає інший чоловік, тим паче тепер я не можу бачити його обличчя. Намагаюсь озирнутися, але той не дозволяє. Замість опору, це чомусь викликає ще більш спрагле бажання. Коли на мені не залишається геть нічого, кароокий раптом зупиняється. Ця мить триває цілу вічність. Нарешті я відчуваю його не просто в собі, а всюди в собі. Наче моє тіло заповнюється ним по вінця так само, як ті наші горнятка — вином. І попри те, що цієї миті світ для мене складається лише з дотиків, до свідомості пробивається найтверезіша й одночасно найбожевільніша думка з усіх можливих: відтепер він буде в мені завжди.

Частина друга

10

Хто б міг подумати, що літо в Донецьку може бути гіршим за зиму? Коли у місті розжарюється асфальт, бетон, залізо й тіла його жителів — настає апокаліптична задуха. Сонце — наче якийсь жорстокий божок — безжалісно випалило всі зелені ділянки ще весною. Єдине, що ніколи не зникне з цього міста, — це стоси сміття, хоча Юрій, звісно, так не вважає.

— На жаль, у нас досі немає культури прибирати за собою, — зітхає він, підіймаючи з посохлої трави чергову пляшку з-під пива й вкладаючи її до великого чорного пакета. — Але колись ми до цього дійдемо, — додає, прохопившись.

Кароокому подобається роль суворого, але люблячого батька свого невдячного міста. Я ж радше скидаюсь на собакувату мачуху, що їй все не до вподоби.

— Ага, коли на долоні волосся виросте, — відказую, обережно підіймаючи використаний шприц. — Господи, донецькі наркомани не могли відійти подалі від дитячого майданчика? — гарчу, киваючи у бік невеличкої закинутої території на осонні — оточеної не так огорожею, як витоптаною травою.

Посеред кількох вицвілих залізних гойдалок — у вигляді дерев’яної дощечки, прибитої до залізних мотузок, і великої металевої драбини, зігнутої у дугу, — заховалась пісочниця, до якої я б не те, що рукою — ногою б не ступила. Не здивуюсь, якщо навіть там можна натрапити на схожі аксесуари.

— Саме тому такі екологічні акції важливі, — не здається кароокий.

— Як кажуть у нас в Італії, не завжди жне той, хто посіяв, — важко зітхаю. — А ми не могли вибрати для прибирання менш спекотний день? — додаю, жбурляючи свій переповнений пакет зі сміттям і завалюючись на густу траву під деревом, попередньо оглянувши кожен її сантиметр. — Все, більше не можу, — кидаю, озираючись довкола.

На щастя, наші нечисленні однодумці саме загубилися в іншій частині парку.

— Правильно, Фра! Аби вижити у Донецьку — треба залишатися у тіні, — сміється кароокий, приєднуючись до мене.

Його помітно засмаглим обличчям зісковзують крапельки поту, але ентузіазм не зникає. Заздрю оцій його здатності робити маленькі корисні справи й відчувати радість без найменшої потреби у вдячності, схваленні чи хоча б результатах своєї праці. Я ж хапаюся за гаряче й студене, аби лишень заробити зайвий гріш, і, попри те, що роблю те, що люблю, — відчуваю від цього дедалі менше задоволення.

Оскільки влітку мовні курси на канікулах, я маю більше часу на те, аби шукати собі нових учнів і зосередитись на приватних заняттях. Із заповзяттям на-віженого я заповнюю кожен клаптик свого часу, аби залишалось якнайменше простору для дошкульних думок. Дні ж кароокого мають набагато більше вікон, через які той — із насолодою спраглого — ковтає свіже повітря життя. Для мене ж із кожної щілини вільного часу віє пусткою й острахом. Ми наче гойдаємось із ним на отій, зігнутій в дугу, вицвілій залізячці, де Юрій, за рахунок своєї природної легкості, постійно піднімається догори, а я — огрядна від своїх важких думок — просідаю донизу. І що вище підносять кароокого його нехитрі справи на кшталт різноманітних акцій, заходів, дитячих таборів, що він ними безперестанку займається, — то нижче мене прибиває до землі і то стрімкіше ми віддаляємось від бажаної рівноваги й одне від одного.

Тимчасом як кароокий знає у Донецьку кожного собаку, мені, як повітря, не вистачає спілкування. Весь час доводиться обирати поміж Адріано з Клер та Юрієм, який воліє проводити час або зі своїми однодумцями, або зі мною наодинці. З ніжністю згадую ті часи, коли ми з Адрі веселилися, підколюючи одне одного й шукаючи пригод. Тоді дихалось легко — тепер мені постійно бракує повітря.

— Сьогодні в Адріано день народження — він запрошує нас обох, — промовляю, спонукаючи кароокого пристати на пропозицію.

— Подивимось, — неохоче кидає. Коли Юрій так каже, у дев’ятьох випадках з десяти це означає «ні».

І знову я просідаю на своїй залізній гойдалці від болісного усвідомлення, що наші з ним світи не перетинаються.

— Підводься, Фра, треба закінчити з прибиранням, доки сонце не піднялося занадто високо, — протягує він мені руку.

Коли до нас долучаються інші учасники акції, розмова раптом заходить про різницю між студентським життям українців й італійців. Ігор, коренастий хлопчина з русявим волоссям і дещо квадратним обличчям, розповідає, як в університеті вони з Юрком — як він його чомусь кличе — не так навчались, як займались громадською діяльністю. З його слів, вони часто мандрували на захід України, звідки привезли до Донецька вертеп, тобто український пересувний ляльковий театр.

— Я навіть не знала, що таке існує, — відказую, знітившись.

— Як і більшість донеччан, — усміхається Ігор.

Олена, висока струнка істота з чорним, як смола, волоссям і, дякувати Богу, обручкою на пальці, долучається до нашої розмови, підіймаючи з сирої землі пляшки з-під пива й соку.

— Якось ми поїхали до Івано-Франківська, — весело щебече та, — і я мала грати янгола, а Юрко — чорта.

— Пам’ятаю цю історію, — вигукує Ігор.

— Так от, коли вистава почалась, цей негідник, — сміється вона, штурхаючи плечем кароокого, який саме зав’язує свій переповнений пакет зі сміттям, — забув слова, уявляєте.

— Не вірю, — вигукую. — Якби він забув слова, то вигадав би нові!

— А от і не вигадав, — грайливо кидає Олена. — І я мусила його рятувати.

— Відтоді ми жартуємо, що янгол чорта врятував, — підхоплює Ігор.

— А знаєте, чого я забув ті слова? — нарешті подає голос на рідкість мовчазний сьогодні кароокий. — Бо хтось у натовпі вигукнув: «Уявляєте, вони — з Донецька!» — так, неначе ми з іншої планети прилетіли.

— Це правда, — мовить Олена з гордістю. — В іванофранківців тоді очі були на мокрому місці від нашої вистави.

— Або від того, що інопланетяни з Донецька, виявляється, знають українську мову, — чується голос Ігоря здалеку.

Від цієї хвилини у мені закрадаються невідомі досі ревнощі. Не до Олени, яка й справді схожа на янгола, а до оцього паралельного життя, що воно для кароокого насправді є головним. Саме навколо цього життя обертається увесь його світ, включно з роботою, подорожами й навіть мною. Усе це — неначе сир до спагеті — додає смаку, але не є основним інгредієнтом. Я відчуваю, що його однодумці й друзі з «Поштовху» не просто розмовляють із ним про речі, яких я часто не розумію, а в буквальному значенні спілкуються спільною мовою, якою для них є українська. Щоразу як я опиняюсь у їхній компанії, усім доводиться переходити на російську, що відчутно змінює атмосферу, викликаючи легке напруження й іноді замішання. І хоч кароокий докладає всіх зусиль, аби не дати мені відчути, що я зайва у цьому товаристві, — це неважко докумекати.

Щоразу як він бере мене з собою, вся компанія поводиться дуже стримано: багато тем відкладається на пізніше, про дещо взагалі не говориться, а було й таке, що хтось підніс палець до губ — мовляв, тихо будь. Попри мої старання цього не помічати й спроби кароокого вписати мене у цей його світ, я все одно не чуюся там своєю, а щоб не відбирати у них можливості спілкуватись українською й вдосталь обговорювати усі свої теми — дедалі частіше залишаюсь удома, тимчасом як Юрій у «Поштовху» — ледве не ночує.

11

Заради кароокого я вдягнула на день народження Адрі придбану у Києві вишиванку, хоча грубий льон, з якого вона зроблена, — не найкращий союзник у такі спекотні липневі дні. Та я ладна зробити все, аби Юрій нарешті почувався своїм серед моїх одноплемінників. Поки що ми сидимо вчотирьох — я, Адріано, Клер і Вероніка, в популярному закладі «Ліверпуль», що міститься на тій самій вулиці, що й нічний клуб «Чикаго». Чому донеччани так люблять американські й англійські назви?

При вході до ресторану стоїть дуже симпатичний пам’ятник «Бітлз». Пластмасові фігури музикантів, зображених під час концерту, пофарбовано під бронзу, а на тлі мозаїкою викладено британський прапор. При цьому з колонок лунають хіти ліверпульської четвірки.

Я почуваюся наче у сауні: піт градом котиться з мене під щільним панциром вишиванки, яку я щосекунди відліплюю від тіла за комірець. Подумки присягаюся собі, що вбралась у цей саван перший і останній раз у житті. Тим паче, того, заради кого я здуру прирекла себе на пекельні муки, — наче корова язиком злизала.

Адріано радісно розгортає наш подарунок. Його очі світяться, немов у дитини, — весело й безхитріс-но. Усвідомлюю, що я ще ніколи не бачила його таким щасливим. Пововтузившись кілька хвилин із сумлінно обгорнутим пакунком, він знаходить всередині вишиванку. Щоправда, його сорочка виконана з тонесенького, ледь не прозорого блакитного льону з вишитим світлими нитками розлогим комірцем і короткими рукавами. Він миттєво обдаровує мене захопленим поглядом, наче той факт, що я цілий вечір прію у вишиванці, має якийсь стосунок до його подарунка. До слова, саме Вероніка була ініціатором і виконавцем цього задуму. Саме тому я відчуваю до неї все більше симпатії. Вона — хоч і примхлива — але, на відміну від Клер, піклується не лише про власне задоволення. Вероніка вмить заливається червоною фарбою, що, зрештою, пасує до її відвертого вишневого сарафана, який невпевнено тримають на оголених плечах дві тонесенькі шлейки. Неважко розгледіти під ним і пипки, особливо коли вона пришвидшено й важко дихає — як, наприклад, зараз. Щоправда, хлопця, на якого цей виверт теоретично міг би подіяти, серед нас не було. Бідолашка досі не второпала, що Адріано не вдасться підчепити не лише пипками, а й навіть цілком оголеним жіночим тілом.

— Коли Адрі повернеться, ми скажемо, що подарунок був твоєю ідеєю, — звертаюся до Вероніки, витираючи піт зі скронь тонкою паперовою серветкою.

Адріано тим часом віддаляється до вбиральні, аби приміряти вишиванку.

— Не хвилюйся, Фра, відтепер він і так буде моїм, — шепоче вона мені на вухо, поки Клер просить офіціанта принести ще одну пляшку вина.

— Вероніко, — зітхаю, — ти ж знаєш, що це неможливо.

— Ти не розумієш, — мовить та з ентузіазмом, — я була у бабки в селі, яка обіцяла його приворожити за допомогою цієї сорочки.

— Що?! Як це? — голосно вигукую у відповідь.

— Про що ви там перешіптуєтесь? — роздратовано питає Клер.

— Ні про що, — відповідаємо в один голос.

Невдовзі повертається сяючий від щастя і ще вродливіший у своїй блакитній вишиванці Адрі. Ми голосно чаркуємося за його здоров’я. Поки вони з Клер безтурботно спустошують свої бокали, я з жахом, а Вероніка — з надією пильно вдивляємось в обличчя приятеля. Чого тільки у цьому Донецьку не буває, — думаю, вчергове відліплюючи кляту сорочку від тіла. Раптом відчуваю, як вібрує телефон.

— Де ти? — одразу питаю у кароокого.

— Там, де й ти, — загадково відповідає той.

— Юрію, припини знущатися, ми чекаємо на тебе, — на цих словах усі погляди зосереджуються на мені.

— Чекаю на тебе біля «бітлів», — додає ніжним голосом.

У слухавці ледь чутно лунає «Let it be».

— Заходь всередину, — проціджую крізь зуби.

— Маю кращу ідею: це ти виходь надвір, — веде любісінько.

— Але ж ти обіцяв... — шепочу у слухавку, ледь не плачучи.

— Фра, мені потрібна лише ти, я хочу проводити час лише з тобою, — мовить уже серйозним тоном.

Розгублено кладу слухавку. Мені соромно перед друзями за цей інцидент, адже вже не вперше кароокий висмикує мене у розпалі вечірки.

— Що? Знову? — мовить роздратований Адріано.

— Фра, йди до нього, — перебиває Вероніка, чи то намагаючись віддячити мені за підтримку, чи то позбутися людини, яка занадто багато знає.

— Біжи-біжи, а то втече, — підколює Клер глузливим тоном.

Мене ж розриває поміж бажанням провчити кароокого й побачити його. Звідки взялась оця нав’язлива потреба весь час мати його біля себе? Інакше мене охоплює неспокій, сум’яття, якийсь невідомий раніше ворохобний стан. Знаю, що якщо залишусь тут — до кінця вечора зітхатиму й озиратимусь довкола, немов навіжена, псуючи свято всім іншим.

— Не можу більше дивитися на цю кислу міну, — Адрі наче батогом січе. — Іди вже до свого васала, невільниця кохання, — усміхається, змінивши раптово гнів на милість.

Його слова перечіпляються крізь мої вуха, наче білизна — через мотузки за вікном, що остаточно псує внутрішній пейзаж.

— Зараз повернуся, — спересердя підхоплююсь з-за столу й стрімко прямую у напрямку виходу, аби висловити Юрію все, що про нього думаю.

— От саме тому я й не хочу ні у кого закохуватись! Подивіться, яка вона жалюгідна, — долинає до мене репліка Клер.

— А я вже думав, що ти не вийдеш, — посміхається Юрій невпевнено, дістаючи з-за спини ще не розквітлу троянду.

— Я ж казала, що не люблю квітів, — промовляю все ще настовбурчено, але набагато м’якіше, ніж збиралась.

— А мене? — питає той грайливо, наче мавпочку годуючи.

— Тебе також, — мурмочу, немов мала дитина.

— Ну, це невдовзі зміниться, — кароокий нервово підсміюється із власної впевненості.

Раптом усвідомлюю, що, може, за його поведінкою криється щось інше, ніж нелюбов до моїх друзів. Можливо, Юрій соромиться своєї англійської або знову віддав усі гроші на якусь акцію й тому уникає додаткових витрат. Від цієї думки мені серце в’яне, тимчасом як колишня лють без сліду розчиняється у нерозрідженому донецькому повітрі.

— Фра, тобі так личить вишиванка, — наближається кароокий впритул, легенько торкаючись моїх губ. — Ммм, хтось щойно пив червоне вино, — він ледь помітно облизує язиком спочатку верхню губу, потім нижню. Мене це неймовірно заводить, відсуває всі хвилювання на другий план.

— Пройдемося? — пропонує, впевнено тягнучи мене за собою.

Попри те, що кароокий радше худий, ніж кремезний, наша відчутна різниця у зрості робить його ледь не велетнем у моїх очах. Цілком можливо, що це відчуття підсилене чи то його домінацією наді мною, чи то моєю дитячою розгубленістю перед ним. Хай там як, але хвилини, коли він міцно притягає мене до себе, — неначе перепочинок у шалених перегонах, на які я бездумно погодилась у вбиральні нашого офіса на свій фатальний день народження. Відтоді кароокий — наче контактні лінзи — лікує мене від короткозорості, одночасно погіршуючи зір. Життя, воно таке: інколи бентежить, — любить повторювати він. Проблема у тому, що мене воно бентежить невідступно.

— Юрію, ну чому ти ніколи не проводиш час із моїми друзями? — роблю я останню спробу перетягнути ковдру на себе.

— Тому що мені шкода часу на порожні балачки. Краще я проведу цей час із тобою, — відказує той безкомпромісним тоном.

— Але ти можеш пізнавати мене разом із друзями, — бормочу собі під ніс.

— А я не хочу пізнавати тебе такою, яка ти з друзями, мені ти більше подобаєшся такою, яка ти зі мною.

— А яка я з моїми друзями?

— Неприродно весела, цинічна, глузлива, — кидає кароокий і оком не змигнувши.

— А з тобою?

— Задумлива, допитлива, — загинає пальці, — глибока.

Ми доходимо до парку кованих фігур, що ним пишається увесь Донецьк. Я ж не можу позбутися гнітючого враження від цього пересиченого посередніми залізними експонатами місця. Око радше втікає від цих фігур, ніж зупиняється на них. Кароокий тягне мене до алеї казок, де я не впізнаю жодного персонажа, окрім Бляшаного Лісоруба з казки про чарівника з країни Оз.

— А що це за муха?

— Це Муха-Цокотуха. Вона потрапила до лап страшного павука, а всі її друзі відмовились її рятувати.

О, то це ж про мене! — думаю, але не вимовляю вголос.

— Окрім маленького комарика, що врешті-решт визволив бідолаху.

Значить, надія є, — зітхаю.

— А це що таке? — зупиняюсь біля залізного м’яча в окулярах і з тонесенькими ніжками, по-діловому закладеними одна за одну.

— Це Колобок. Він утік від своєї родини, аби його не з’їли. Потім втікав від усіх по дорозі, доки не зіштовхнувся з лисицею, яка таки його з’їла.

Це теж про мене.

— А яка твоя улюблена казка? — питає той, аби розвіяти мою розгубленість перед невідомими мені персонажами.

— «Маленький принц».

— Справді? Моя теж! — дивиться на мене в усі очі, наче це найбільший збіг обставин з можливих.

А я ж завжди думала, що Маленький принц — улюблена казка всіх дітей без винятку, адже вона єдина показує, що справжній світ — не світ дорослих, а світ дітей.

— А що тобі найбільше сподобалось у цій історії? — не заспокоюється кароокий.

— Троянда, — відказую, підіймаючи свій нерозпуще-ний бутон у лівій руці догори.

— Ти хіба жартуєш! — дивується. — Вона ж така примхлива, нещадна, мінлива, колюча, зарозуміла, пихата, образлива, жорстока, невдячна зрештою, — ледь не захлинається кароокий від емоцій — наче ми про політику говоримо.

Я зупиняюсь. Мою троянду ще ніхто ніколи так не ображав.

— Між іншим, вона зізналась Маленькому принцу, що любить його, а той все одно її покинув, аби летіти на свої кляті планети! — гарчу від гніву.

Мабуть, люди довкола думають, що у нас із Юрієм сімейний скандал.

— Покинув, аби повернутися, Фра! — Юрій також підвищує голос.

— Що значить покинути, аби повернутися?! Лише чоловікам притаманна ця хвора логіка, — жестикулюю правою рукою, яку я вирвала з його долоні від роздратування.

— Фра, подорож означає пошук! Кожен з нас вирушає у подорож. Саме життя — це подорож, як ти не розумієш?! Головне — не те, куди мандруєш, а те, до кого повертаєшся.

На цих словах запал кароокого слабшає, а очі блукають довкола, наче він нарешті збагнув щось важливе. Мабуть, його подорож до Любліна й повернення до Донецька були, як у тій казці, поїздкою на іншу планету. І повернувся він саме сюди.

Якийсь час ми крокуємо мовчки, не тримаючись за руки. Подумки я погоджуюсь із тим, що він казав про подорож, але мені все одно прикро за Троянду. Мабуть, у цьому полягає та головна різниця між нами: лише чоловікам потрібно кудись поїхати, аби оцінити те, що завжди було у них під носом. Жінка ж одразу знає, чого — тобто кого — хоче, але не одразу це визнає.

Нарешті рука кароокого знову опиняється на моєму плечі. Він ніжно притягує мене до себе, і ми всідаємось на лавку, де два симпатичні ліхтарі ніжно сплітаються в обіймах. Юрій садить мене на руки, немов дитину, і щоб обійняти його за шию, мені доводиться відкласти троянду вбік.

— А ти віриш в Бога? — приголомшує мене він черговим дитячим запитанням.

Ну як не бути задумливою, якщо він повсякчас зачіпає серйозні теми? Жоден італієць чи англієць не поставить такого запитання з місця навскач. У нас взагалі не випадає говорити про релігію чи гроші. Уявляю, як Юрій здивує мою італійську родину.

— Ні, не вірю, — кидаю.

— Чому?

— Це ж очевидно, здається.

— Для мене не очевидно, — замислюється.

— Ну, я можу пояснити війни, страждання, голод, жорстокість лише відсутністю Бога.

— А чим ти можеш пояснити красу, талант, жертовність, — він знову загинає пальці, — добро, кохання?

— Гм, дай подумати, — відказую. — Я би пояснила це перевагами цього світу, — усміхаюся.

Мені подобається дражнити його своїми відповідями невлад.

— Ну, тоді все, перераховане тобою раніше, — лише вади цього світу, — притискає голову до моєї шиї.

— Гей, ти що, якийсь латентний свідок Єгови? Хочеш навернути мене до віри? — питаю, заходячись сміхом, відкинувши голову догори.

Юрій цілує мене біля яремної впадини, піднімаючись вгору до підборіддя й нарешті вух, через що мені миттєво відбирає мову. Але немає на світі такої сили, що змусила б прип’ясти язичка і його.

— Тож яка твоя версія, Фра? — не вгамовується.

— Моя версія — піти до мене, поки моїх друзів немає вдома, — шепочу від насолоди.

— Бог існує, — радісно мовить кароокий, ставлячи мене на ноги й миттю підводячись з лавки.

Окрилені й піднесені, ми ледь не біжимо додому. Можна було б зловити маршрутку або сісти на тролейбус, але у нас із карооким склалась маленька традиція ходити пішки всюди, де тільки можна. Не знаю, чи це спричинено економічними міркуваннями, чи, можливо, його нелюбов’ю до громадського транспорту, але я з радістю слідую за ним, слухняно тримаючись за його міцну руку.

Раптом мені перед очима виникають давно забуті спогади з дитинства. Ось ми йдемо з татом проколювати мені вуха, і він так само міцно тримає мене за руку. Мені шість рочків, я не можу дочекатися цієї події так само, як не можу дочекатися, поки ми з карооким знову опинимося у ліжку. Я радісно підстрибую у такт татової ходи. Один його крок рівняється моїм трьом, тож доводиться ледь не бігти. Тато тримає мене так міцно, що час від часу я роблю свої три кроки у повітрі. Він завжди спішить і запізнюється, але ніколи не відпускає моєї руки — так, наче ніщо не зможе нас розділити. Тато з гордістю перевіряє, чи я пам’ятаю марки всіх запаркованих на узбіччі автівок, яких він навчив мене ще змалечку; тато готувався до народження хлопчика, а не дівчинки. Він гордо ловить захопливі погляди перехожих, ставлячи мені питання якомога голосніше, аби нас почула вся вулиця. Я теж вигукую ті марки на все горло, адже більше за все на світі мені хочеться, аби тато мною пишався.

У ліфті кароокий притискає мене до брудної подряпаної стіни, підіймаючи догори сорочку й вивільнюючи груди з-під чорного прозорого ліфчика. Кожен його рух впевнений, рішучий, але обережний. Тепер він не спішить цілувати, поїдаючи мене пронизливим захопливим поглядом. Охоче віддаю ключі кароокому, адже у передчутті майбутніх пестощів цілковито втрачаю розум.

Не встигаємо прийняти душ, як у коридорі лунають знайомі голоси Клер і Адрі. Якого милого вони так швидко повернулися? Чи, може, це ми занадто довго йшли додому пішки?

— Я піду їм усе поясню, а ти почекай мене у кімнаті, — кажу кароокому, натягаючи халат. Той понуро піднімає з підлоги розкидані шорти й футболку.

— А що ви тут робите? — питаю зніяковіло Клер і Адріано.

— Живемо, — цідить Клер крізь зуби. Ця ніколи не притримає свого гострого язичка.

— Ви ж збиралися до клубу, — звертаюся до приятеля, ігноруючи коментар француженки.

— Аби позбутись Вероніки, довелося спочатку йти додому, — знову відповідає мені Клер.

— Це ти хотіла її позбутися, — кидає їй Адрі. — Мені її увага не заважає, — підморгує нам обом.

Невже приворот подіяв? — згадую слова Вероніки, але швидко оговтуюсь.

— Клер, ти могла б сьогодні переночувати у кімнаті Адрі? Будь ласочка! — благаю.

— Але у його кімнаті лише один розкладний диван! — їжачиться та.

— Ну, ви ж усе одно підете до клубу й повернетеся вдосвіта, — кажу.

— Здається, твій господар уже начальствує й тут, наче у себе вдома, — доноситься зі злої вежі.

Мені хочеться сказати їй щось образливе, але чую за плечима голос кароокого.

— Вибачте, що я без запрошення.

— Ну чому ж, запрошення було, — каже Клер, зиркаючи з викликом йому просто у вічі.

— Пиво будеш? — питає Адрі, аби розрядити обстановку. За це я готова його розцілувати.

— Ні, дякую, — відповідає Юрій. — За хвилину мене тут не буде, тож більше не порушуватиму ваш спокій, — каже, як батогом січе, уважно дивлячись на Клер.

Я ще ніколи не чула, аби він із кимось розмовляв таким тоном, тож мене це лякає не на жарт. Але ще більше мене лякають його слова про те, що за хвилину його тут не буде. Я сподівалась, що ми проведемо цю ніч разом, адже після того, як він повернувся із Західної України, де організовував літні табори для дітей, — ми ще жодного разу не усамітнювалися. Повертаючись до кімнати, я благаю його змінити свою думку.

— Я все одно не міг би залишитись на ніч, адже вже завтра вирушаю до Любліна, — повідомляє й оком не змигнувши.

— Що? Як? Навіщо? До кого? — сиплються з мене запитання, як листя з дерева.

— Я завершую там проект, пов’язаний з польсько-українським примиренням, яким займався цілий рік, — каже він знайомим безкомпромісним тоном.

— Але ж ти щойно повернувся з табору... — вимовляю у розпачі. — Невже поляки з українцями без тебе ніяк не примиряться?

— Боюся, Фра, що вони й зі мною не примиряться, — гірко усміхається.

— Тоді, тим паче, навіщо їхати? — чіпляюсь я за рештки слизької — мов риба — надії.

— Завжди варто спробувати, — відрізає.

І я вже знаю, що це буде чергова подорож на іншу планету. Він не дзвонитиме, не писатиме повідомлень, не виходитиме у скайп. Все це ми вже проходили кілька разів, а мені й далі не вистачає духу сказати йому про це. Не можу позбутися враження, що мені ці стосунки потрібні більше, ніж йому, адже в мене, окрім нього (і через нього!), більше нікого немає. Всі його проекти, ініціативи, акції захоплюють його так, як мене не захоплює жодне заняття. Я ні від чого не отримую задоволення. Порівняно з його, мій світ — наче тоскні тіні у печері, тоді як перед його очима розгортаються яскраві кольори життя.

— Фра, не засмучуйся! Я невдовзі повернуся, і ми знову будемо разом, як Троянда і Маленький принц, — він пригортає мене уже не по-чоловічому, а по-батьківськи.

У нас сьогодні якийсь батьківський день, — думаю.

— Ти бачитимеш свою колишню? — питаю, прохопившись.

— Так, вона також бере участь у проекті, — каже, наче й не було нічого.

— Може, ти ще й залишишся у неї ночувати? — вишкіряюся, відводячи від себе його руку.

— Можливо. Фра, в мене немає грошей знімати готель, — мовить він так, наче це найнормальніша на світі річ.

— Забирайся звідси, — підхоплююсь із ліжка, показуючи йому на двері вказівним пальцем.

— Фра, ну чому ти завжди все драматизуєш? Але ж ти — італійка: у тебе це в крові, — відповідає на власне ж питання. Я ж лютую, аж підскакую.

— Забирайся під три чорти, я сказала! — верещу.

Кароокий неохоче підводиться з ліжка, дивиться на мене кілька довгих важких секунд, але я закочую очі, уникаючи його погляду, й молюся Богу, у якого не вірю, аби дав мені сил не розревітися, доки той не залишить кімнату. Цього разу неіснуючий Бог виконує моє бажання.

Коли двері за Юрієм грюкають, я раптом згадую, що моя троянда залишилась лежати на лавці під ліхтарями. Чекати, доки Маленький принц зрозуміє, що помилився. Але в реальному житті на нього вже ніхто не чекатиме.

12

— Фра, ти можеш терміново приїхати в офіс? — чую у слухавці стурбований жіночий голос.

— А хто це?

— Вероніка!

— Котра година?

— Десята.

Десята? Чорт, я ж проспала заняття із донецькими бізнесменами. Що-що, а відчуття відповідальності добре у мені проросло. Тим паче, ця парочка і без того постійно чимось незадоволена. Лихо та й годі!

— То що, приїдеш? — не вгамовується слухавка.

— У мене заняття зараз, — відказую, поспіхом встаючи з ліжка у пошуках розкиданого напередодні одягу.

Вчора, коли вигнала кароокого, мене охопив такий напад гніву, що кімната тепер виглядає наче після землетрусу. Єдиний куточок, що уцілів від неприродного катаклізму, — це ліжко Клер, у якому та спить мирним і непробудним — після клубної ночі — сном.

— Ну добре, а після заняття? Фра, це у твоїх же інтересах, — гарчить та, поступово дратуючись від моєї ранкової нетямущості.

— Добре, — кидаю, натягаючи джинси.

Телефон вислизає з рук, обриваючи розмову.

Діставшись центру міста за рекордний час, я нарешті опиняюсь на порозі знайомого помешкання. Мене, як і вперше, дивує разючий контраст між моїм донецьким світом і світом цих багатіїв.

Пару годин з гаком — які вони рахують за півтори — ми завчаємо напам’ять діалоги від першої особи однини. Після кількох місяців вовтуження із ресторанним меню, картою вин, гіпотетичними суперечками з офіціантом і менеджером ресторану, ми черепашачими темпами доповзаємо до діалогів у готелі. Після вчорашньої істерики і ґвалтовного ранкового пробудження — від пародії на італійську мову з вуст донецьких бізнесменів у моїй голові наче ковалі кують. Раптом усвідомлюю, що без кароокого більше не потрібно проходити крізь ці тортури. Щоправда, без нього мені взагалі нічого не потрібно. Сама думка, що під його великою рукою на моєму плечі я крок за кроком зменшуюсь до мініатюрних розмірів, поступово розчиняючись у ньому, — доводить мене до сказу. З Юрієм я вільна — як собака на припоні. Без нього ж я наче неприкаяний пес, що їх і без мене повно у цьому бродячому місті.

Опинившись після заняття на бульварі Шевченка, я рішуче крокую вниз, у напрямку набережної. На серці шкребе, але той факт, що я таки протистою цьому буревію, — додає сил. Де кохання — там і страждання. Ця жорстока формула не змінюється, відколи світ світом — чому ж, цікаво, я дозволила собі повірити, що цього разу буде інакше? Між іншим, це одна з причин, чому я радше ладна припустити існування чорта, ніж Бога. Є такий італійський вислів: хто сказав — людина, сказав — горе. Неважко здогадатися, чиїх це рук діло.

Посередині бульвару рясніють густо насаджені й дещо химерні клумби. Обабіч височіють зелені дерева, що їх стережуть триєдині — немов свята трійця (чомусь подумалось) — ліхтарі. На одній із громіздких дерев’яних лавок самотньо сидить молода дівчина у точнісінько такому ж червоному сарафані, який вчора був на Вероніці. У Донецьку часто можна побачити ідентичні вбрання. До речі, я ж обіцяла їй забігти до офіса.

Назустріч біжить облізла дворняжка з сумними очима й шматками бруду, що де-не-де запікся на підшерсті. Ми розминаємось, так би мовити зустрівшись поглядами. От вона я, — кажу сама собі і пришвидшую ходу.

Раптом усе довкола починає здаватися огорнутим смогом, що майже цілий рік височіє над містом темно-фіолетовим серпанком. Тільки цього разу марево густе, щільне — немов льон моєї нещасної вишиванки. І я задихаюсь у ньому так само, як задихалась учора у тенетах сорочки. Мене знову огортає панічний страх назавжди застрягти у слизькому павутинні, що його прийнято називати стосунками. Я не настільки наївна, аби вважати, що мій вчорашній виверт дозволить притьмом розірвати залізний ланцюг численних помилок. Потрібно утнути щось таке, що сокирою розрубає це замкнене коло. Але що саме?

Відразливий звук дзвінка в офіс повертає мене на землю. Вероніка сьогодні у чорному мереживному ліфчику, що крадькома — але напевно зумисно! — визирає з-під білої тонесенької блузки. І що це за мода: носити чорну білизну під білий одяг? — чомусь промайнуло у голові. Певно брак сексу робить мене розбурханою й запопадливою на інтимні деталі.

— Ну нарешті! Я вже думала, ти не прийдеш, — каже та удавано привітним тоном.

Ловлю себе на думці, що образ цієї дівчини постійно змінюється у моїй свідомості.

— Кави хочеш? — додає та, що у перекладі на жіночу мову означає «кепсько виглядаєш».

— Ага, — мугикаю, втомлено завалюючись на невеличку шорстку канапу біля ксерокса.

Навпроти мене те саме підвіконня, з якого я позичала горнятка для вина на мій день народження. Таке враження, що це було у минулому житті. В Італії кажуть: якщо хочеш бути щасливим — озирайся назад. Я ж віддала б усе на світі, аби нарешті перестати це робити, почавши дивитися вперед.

— Так про що ти хотіла поговорити? — звертаюся до Вероніки, коли вона ставить біля мене горнятко із як завжди несмачною кавою.

— Є два місця для волонтерів на тренінг у Грузії. Теоретично, мала б поїхати Клер і ще один новенький хлопчина з Португалії, але я можу зробити так, щоб поїхали ви з Адріано, — каже та, змовницьки зиркаючи на мене своїми очима з об’ємними стрілками.

— Зроби так, — заворожено повторюю її слова.

Від п’янкої ідеї змінити задушливу донецьку атмосферу на життєрадісну Грузію — принаймні такою вона постає в моїй уяві — паморочиться у голові.

— І що, ти готова залишити на кілька днів свого патріота? — питає та підозріло.

— Веро, я готова залишити його назавжди, — кидаю понуро. — Вчора ми розійшлися.

— Співчуваю, Фра, — промовляє та тремтячим голосом, і цього разу я чомусь вірю її щирості.

Хто б міг подумати, що колись мене втішатиме ця шелихвістка?

— А тобі від цього яка користь? — цікавлюся, прохопившись.

На мить вона застигає, наче піймана на гарячому, але швидко оговтується.

— Я хочу, аби ти дещо зробила для мене, — вимовляє та, кліпаючи очицями, розширеними від запалу.

Так-так-так — дзвенькає у мене всередині. Ця дівчина знову мене лякає.

— Потрібно буде покласти під подушку Адріано ось це, — каже вона, протягуючи мені якийсь дивний предмет.

— Господи, що це? — вигукую, з огидою зазираючи під загорнуте у лаврове листя засушене яблуко, пронизане якоюсь гілочкою.

Від несподіванки бридливо жбурляю його убік. На обличчі бідолахи вимальовується невимовний жах.

Вона поквапом піднімає з підлоги цю гидоту, зиркаючи на мене чи то з благанням, чи то з презирством.

— Дарма я тобі все це запропонувала!

Усвідомлюю, що разом із засушеним яблуком у мене з рук щойно вислизнула подорож до Грузії. Насправді ми з Веронікою не так уже й відрізняємось одна від одної: так само як вона вірить у те, що яблуком під подушкою можна закохати у себе Адрі, — я вірю, що подорож до іншої країни витягне мене з любовного павутиння. Одна одну варті, нічого не скажеш.

— Добре, — зітхаю. — Вмовила.

— Ти справді покладеш яблуко йому під подушку? — змінює та гнів на милість.

— Та хоч до дупи — лишень зроби так, аби я чимшвидше забралась звідси!

Та по-дитячому радісно плескає в долоні.

Жбурляю це лайно до першого ж смітника поза офісом. Треба не забути добре помити руки. У нас в Італії кажуть: ошуканця теж можна ошукати.

Вероніка ж дотримується своєї обіцянки, і вже за кілька днів ми з Адрі прямуємо до новісінького донецького аеропорту. Пригадую, як узимку я приїхала сюди з надією розпочати нове життя. Тепер я відлітаю звідси з точнісінько такою ж надією. Чао, Донецьк.

— Ну що, Адрі, відірвемось? — промовляю до приятеля, лякаючись власної рішучості.

— Не знаю, Фра, — каже той сам не свій.

Щось із ним явно не так, — думаю, але зараз час зосередитися на власних проблемах.

Тбілісі зустрічає нас пекучим сонцем і ще пекучі-шими добре засмаглими чоловіками. Закохуюсь у це місто з першого погляду, кинутого на мене. У Донецьку я встигла звикнути до того, що перебірливі чоловічі очі зазвичай затримуються на таких, як Вероніка. Це ж місто не має такого вимогливого дрес-коду, обдаровуючи своєю жагою — наче сонце — усіх не розбираючи. Вперше за багато тижнів відчуваю себе живою, спраглою гострих вражень і, найголовніше, бажаною.

Таксі везе нас охайними вуличками з приємною необтяжливою архітектурою. Крізь радянський, на перший погляд, стиль з усіх шпарин проглядає грузинський затишок. Скрізь тут якось по-домашньому. Не дарма назва міста перекладається як «тепле джерело» — єдине, що я встигла прочитати у літаку.

Наш хостел розміщено у старій частині міста, що суттєво відрізняється від решти. Господи, як це все не схоже на понурий — навіть влітку — Донецьк. Скільки життя у цих віковічних пагорбах, фортецях, узвозах і просто вуличках. Усе так і кишить гарячою — мов кавказький темперамент — енергією.

— Адрі, я залишаюся тут жити, — промовляю, затягуючи валізу на другий поверх старого невеличкого будинку.

Нас вітає високий хлопець з повабними очима й добре підкачаними м’язами, що проступають крізь тоненьку білу футболку. Ми швидко знаходимо спільну мову. Він проводжає нас до кімнати з трьома двоповерховими ліжками. Я наче вдруге народилась. Незалежний кароокий, підступна Клер, нещасна Вероніка — усі вони раптом видаються нереальними й навіть неіснуючими на тлі цієї намацальної радості у вигляді кремезного чорноокого красеня. Мама мія! Чому я не приїхала сюди раніше?!

Леван — так звати цього чарівного брюнета — з місця навскач пропонує нам своє товариство, а його зміна закінчується за п’ятнадцять хвилин. Він веде нас униз до ріки, де ми швидко знаходимо затишний ресторанчик із традиційною кухнею. Після бокала легкого білого цинандалі я навіть погоджуюсь спробувати хачапурі з сиром попри те, що мій веганський раціон цього не передбачає. Після другого бокала я раптом згадую, що ми з Леваном не самі, а праворуч від мене, виявляється, сидить Адрі, який увесь час підозріло мовчить, напружено про щось думаючи. Після третього ми всі розуміємо, що Адрі тут зайвий. Той ввічливо просить офіціанта принести рахунок, але Леван зупиняє його красномовним жестом. Він великодушно хоче нас пригостити — каже, що у Грузії прийнято платити за гостей. Як же приємно бути поряд із таким чоловіком. Адріано нарешті повертається у хостел, а ми з моїм щедрим красенем вирушаємо на прогулянку, тримаючись за руки. Я на сьомому небі від щастя. Це і є той комарик, що порятує муху-цокотуху від страшного павука.

Дальші події відбуваються, наче у сповільненій зйомці. Леван розповідає щось про місто своєю гарною англійською, все міцніше притискаючи мене до себе. Мені подобається його розв’язність і впевненість у собі. Його чорні очі й широкі плечі затуляють від мене решту світу. Давно ж я не почувалась так добре. Жодних важких думок, німих запитань, невираже-ного жалю. Легкий вітерець, що віє з Кури, відносить увесь мій громіздкий внутрішній багаж, наче шовковий шалик — по вітру.

Вечір закінчується у нього вдома, у крихітній однокімнатній квартирі на іншому кінці міста. Ми кохаємось із тією особливою пристрастю, що притаманна лише незнайомцям. Леван завбачливо витягнув із шухляди свічки, що надають усьому дійству відчуття потойбічності. Відчуваю себе білим аркушем, що чекає, аж його розмалюють яскравими фарбами. Сама дивуюся з того, як легко мені дається оце нове перетворення. Може, дарма я так страшилась прив’язаності до кароокого, яку наче водою змило. Із полегшенням вдихаю солодкавий аромат чоловічого гелю для душу, що він мені чомусь асоціюється зі свободою від запаху шкіри кароокого. Вперше за кілька місяців засинаю безтурботним міцним сном.

Зранку Леван турботливо варить мені кави й робить на сніданок смачний омлет, роздобувши десь свіжий лаваш. Моя веганська дієта суворо виключає яйця, але хіба для того я приїхала до Грузії, аби слідувати правилам. Тим паче, після вчорашньої пляшки вина я вмираю з голоду.

Сьогодні цей хлопчина здається ще цікавішим. Цікаво, скільки йому років? На вигляд не більше двадцяти п’яти. Я навмисно не ставлю жодних запитань, аби не зводити ту енергію, що ключем б’є поміж нами, до будь-якої матеріальної форми. Його це, здається, цілком влаштовує, хоча видно, що Леван не проти язиком поплескати. Його захоплені погляди, спрямовані на мене, піднімають настрій і бажання жити.

Оскільки хлопцю треба повертатися на роботу, ми викликаємо таксі. Поки я жадібно вдивляюсь у свій новий краєвид вільної людини, Леван дзвінко розмовляє з веселим водієм по-грузинськи.

Адріано чекає на мене на терасі кав’ярні, розміщеної на першому поверсі нашого хостелу. Понурий і мовчазний.

— Я вже думав, ти ніколи не повернешся, — бурмоче, наїжачившись. — Чи ти забула, для чого ми сюди приїхали? — питає він якимось чужим суворим голосом.

— Аби забути Юрія, — посміхаюся підлабузницьки, але я й справді геть забула, що ми приїхали до цього — фантастичного й такого щедрого до мене — міста на тренінг для волонтерів.

— Фра, у тебе п’ять хвилин, аби перевдягнутися, — цідить той крізь зуби. — Разом з душем, — кидає навздогін.

Через півгодини ми таки рушаємо до тренінгово-го центру, розміщеного за десять хвилин від нас. Я не бачу великої трагедії у тому, що ми трошки запізнюємось, але настовбурчений і похмурий Адрі явно має іншу думку.

— Ну що, задоволена? — він перший перериває затяжну тишу. — Встановила справедливість?

— Про що ти? — хмурюсь, усвідомлюючи, що останнім часом мій друг поводиться наче сам не свій.

— Знаєш, Фра, якби кожна симпатична дупа (а, до речі, у Левана вона просто шик), — промовляє, цілуючи пальці, як справжній грузин, — могла вилікувати від почуттів, то цей світ уже давно був би у глибокій дупі, — закінчує свою нехитру промову.

Певно, бідоласі теж бракує сексу.

— Що ти верзеш? — зупиняюся, поступово заглиблюючись у сенс його слів. — Не можу повірити, що ти на боці Юрія! Ви ж усі його не зносите, а тут на тобі...

— Його, може, й так, але ти мені не байдужа, а тому я не збираюся мовчки спостерігати, як ти робиш велику помилку, — каже, дивлячись на мене в усі очі. — У кабалі вважається, що стосунки з іншою людиною — це стосунки з Богом, — намагається той втелющити мені в голову чергову порцію свого сектантського лайна.

— Ви що, змовились усі з цим Богом? Немає більше ніяких стосунків, зрозумій: він поїхав до своєї Аґнєшки до Любліна, а я маю право робити все, що мені заманеться, — кажу, переконуючи радше себе, ніж його.

Адрі замовкає, і ми дістаємося місця призначення у гнітючій важкій тиші. З його слів виходить: засунув шию в ярмо — тепер вези. Невже Вероніка своїми приворотами таки зробила з мого приятеля іншу людину?

Як на те, протягом цілісінького дня у мене з голови не йдуть слова Адріано про те, що почуттів не можна позбутися за допомогою інших почуттів. Я завжди саме так і робила, і цей метод досі здається мені найбільш дієвим. Окрім того, я б і думати забула про кароокого, якби сам Адрі поменше ляскав язиком про нього.

Аби позбутися цих нових думок, я знову погоджуюсь на вечерю з Леваном. Цього разу полегшення не приносить навіть четвертий бокал вина — і то червоного мукузані, яке помітно міцніше за вчорашнє біле. Невже Адрі усе мені зіпсував? — вкотре за сьогодні ставлю собі це питання. Що значить: стосунки з Богом? — не відпускає мене наша ранкова розмова. Тепер мені хочеться не так їхати додому до Левана, як піти й розбити цю пляшку вина об голову свого дорогого приятеля, який вибив мені землю з-під ніг своїм гострим язичком.

— Фра, про що ти думаєш? Ти наче на іншій планеті, — чарівно всміхається мій кавказький принц, але, чорт забирай, сьогодні мене ця магія не бере. Наче зурочив, скотина!

— Щось у мене голова розболілась. Мабуть, піду додому.

Той не приховує розчарування на засмаглому обличчі, але так само платить за вечерю й галантно проводжає мене до хостелу.

— Тоді до завтра? — питає він із надією у чорних очах, якщо в них взагалі можна щось розгледіти.

— Звісно! — відказую. Ми домовляємось зустрітися наступного дня у затишному скверику на вулиці Бар-нова.

На мою превелику злість, Адрі зник і слід забрав із собою. От гівнюк: мені побачення зіпсував, а сам пішов відриватися. Жалкую, що відпустила свого комарика, залишившись сам на сам із павуком і лавиною запитань, що тепер накривають мене з головою. Якщо стосунки з карооким — це стосунки з Богом, виходить, вони несуть якесь послання для мене. Значить, тікати немає сенсу, адже у нових стосунках буде те саме, як було попереднього разу з Давіде. Якби не відчуття, наче у моєму житті щось без упину повторюється, я б ніколи не сприйняла всю цю маячню всерйоз. Але що дужче тягну за нитку, то заплутанішим і довшим виявляється увесь клубок. Що ж мені з усім цим робити? Під акомпанемент ворохобних думок закриваю важкі повіки, але цього разу мій сон ані безтурботний, ані міцний.

Прокидаюся під гучну музику, що її Адрі вмикає з раннього ранку. Насилу розліпивши набряклі від випитого вина очі, спостерігаю, як мій друг енергійно пересувається нашою великою, але порожньою кімнатою, приміряючи одну сорочку за іншою. Помітивши, що я не сплю і готова видряпати йому очі, він нарешті стишує звук і підлітає до мене, наче на крилах.

— Фра, вибач мені, будь ласка, за вчорашнє! — всідається біля ліжка, немов чарівна фея.

Його розбурхана енергія різко дисонує із моїм пригніченим настроєм.

— Після свого дня народження я наче сам не свій, — видає він на одному подиху. — Мабуть, якщо у людини довго немає сексу, вона стає надміру чутливою і починає сприймати проблеми інших занадто близько до серця.

— І що змінилося за цю ніч? — питаю, уважно вдивляючись у його задоволений, замріяний погляд.

— Усе! Вчора у клубі я познайомився з таким красунчиком, що тепер мені знову все по барабану. Нехай світ хоч тричі завалиться — чхати я на те хотів! — кричить уже з іншого кінця кімнати.

— Але вчора ти, мабуть, був правий щодо мене...

— Га? — вигукує Адрі, знімаючи чергову сорочку.

— Кажу, мені дуже погано після нашої вчорашньої розмови.

— То піди й переспи з кимось — от побачиш, одразу попустить! — каже мій друг, закидаючи рушник на плече й голосно грюкаючи дверима.

Дарма я викинула те яблуко до смітника. Може, й була б з того якась користь!

Протягом дня я із заповзяттям навіженого ловлю себе на симптомах рецидиву щодо кароокого у моїй свідомості, але даремно. Мені не хочеться навіть зайти на сторінку Аґнєшки, аби перевірити, чи немає на ній нових доказів провини Маленького принца. Так само як не заходжу на сторінку самого Юрія, яку зазвичай відвідую кільканадцять разів на день. Спогад про те, як солодко пахне свобода, пізнана в обіймах Левана, схиляє мене до висновку, що це мій єдиний шанс утримати рівновагу. Легкість, із якою я поринула у нову пригоду, доводить, що Юрій не так глибоко засів у мені, як я думала. Тепер я сама почуваюся Маленьким принцом на початку своєї подорожі. Це нове відчуття тягне за собою шлейф інших. У своїй уяві я нарешті постаю сильною, рішучою жінкою, яка не чекає панічно на дзвінок і не озирається — немов наві-жена — на телефон, чи не прийшло нове повідомлення від коханого. Настрій якої не залежить від поведінки й, головне, присутності якогось чоловіка в її житті. Від цього образу паморочиться у голові. Моя свобода — це єдине, що дає мені відчуття землі під ногами, і тепер, коли я нарешті знов до неї доторкнулася, — не можу й не хочу завертати назад.

Вбираюсь у різнобарвний крепдешиновий сарафан нижче коліна з прозорими рукавами. Хочеться зрівноважити свій чоловічий настрій найбільш жіночним предметом гардеробу, який я взяла із собою. Перед побаченням з Леваном залишається трохи більше години, тож часу вистачить на те, аби зробити макіяж і навіть нафарбувати нігті, чого я не робила дуже давно.

Знайти потрібний скверик виявляється простіше, ніж я думала, хоч зазвичай мені не просто дається пошук нових місць. Оточений автомобільним кільцем, цей парк напрочуд затишний і тихий. Леван у білій сорочці з короткими рукавами, що оголюють його накачані м’язи, терпляче чекає на мене біля фонтана. Прямую до нього, пришвидшивши ходу.

Не встигаємо ми перекинутися кількома словами, як мою увагу привертає кована фігура у самісінькому центрі чарівного фонтана. Залізний Маленький принц, сидячи на великому камені, поливає свою Троянду. Попри твердий метал, обличчя принца сповнене такої впертості й одночасно покори, що цієї миті кароокий не просто виринає з забуття, а я немовби намацую його у собі — як намацують рукою вмикач у темній кімнаті. І сльози — наче зізнання Троянди, — яких неіснуючий Бог допоміг уникнути минулого разу, раптом наздоганяють мене у цю найбільш невідповідну мить.

13

Попри відчутний контраст із життєрадісним Тбілісі, повернення до Донецька несподівано перетворюється на райдужну подію. Наче повертаюсь у місто, де зі мною відбувались якісь чарівні перевтілення. Громіздкі понурі будівлі вже не здаються гнітюче велетенськими. Так буває, коли дорослим потрапляєш у місця дитинства.

Часто блукаю вуличками, якими ми ходили з Юрієм, тримаючись за руки і безперестанку розмовляючи на всі можливі теми. Це місто наче дихає карооким, наповнене по вінця щасливими хвилинами, що ми їх провели разом. У мене виникає незнайома раніше ностальгія за часом, який ще навіть важко назвати минулим. Ці спогади увічнюють кожну нашу зустріч яскравим спалахом радісних вражень — залишаючи тим самим моє сум’яття, постійну тривогу й нестерпний стан безкінечного очікування на кароокого — поза кадром.

Попри легковажність, з якою я намагалась забути свого Маленького принца, історія з Леваном падає важким плащем на мої тендітні плечі. Не можу позбутися огидного присмаку свого вчинку, який ще тиждень тому здавався лише захопливою пригодою, надаючи мені ваги у власних очах. Зараз я б усе віддала, аби стерти цей епізод з пам’яті, навіть якщо ми більше ніколи не будемо разом із карооким. Це не йому я зрадила із кавказьким красенем, а тій маленькій дівчинці, що її тато тримав за руку. І якщо ще зовсім нещодавно, завдяки Юрію, я знову відчувала міцний потиск руки з дитинства, — то зараз це тривке відчуття знову тікає від мене, як зранку зникають невловні сни.

Я б охоче далі блукала бульваром Пушкіна з його охайною бруківкою, химерними білими скульптурами, фонтаном і височезними деревами, що замикаються вгорі густим зеленим склепінням, але мушу рушати на заняття. Альона, яка сумлінно ходила на мій курс, аби вийти заміж за італійця, — не те що не змінила своєї думки після галантних залицянь Жені, а навіть зголосилась на приватні заняття, беручись до науки з потрійним заповзяттям. Тепер двічі на тиждень я приходжу до неї додому.

З першого ж візиту я зрозуміла, що Альона походить із заможної родини, адже велика квартира її батьків, що заховалась у затишному чотириповерховому будинку поміж бульваром Пушкіна й вулицею Артема, — хоч і відрізняється за стилем від помешкання донецьких бізнесменів, — але так само віддає кічем і багатством, вип’ятим на огляд ошелешених гостей. Виходить, не лише бідні донеччани прагнуть втекти за кордон, а й такі принцеси, як моя затята учениця.

До слова, в моєму уявленні казкові принцеси виглядають саме так, як Альона. Доглянута блондинка з бездоганно нафарбованими сумними очима. У неї є безліч прикрас, що їх дівчина ретельно добирає до кольору вбрання, яке, у свою чергу, бездоганно пасує до тону тіней або помади. Рубінові сережки й каблучка — під малиновий светр і такий самий блиск для губ. Смарагдові сережки — під темно-зелену кашемірову сукню й мускатні тіні. Браслет із топазами — під блакитний атласний сарафан і сині тоненькі стрілки на повіках.

Окрім того, у вражаючих розмірів передпокої відведено цілу шафу для Альониного взуття, яке вона не менш прискіпливо добирає до вбрання. При цьому майже всі туфлі на високих підборах, як у Вероніки. Ще раз переконуюсь у тому, що Донецьк — це інша, геть неосяжна для мене, планета.

Альона не лише сумлінно виконує домашні завдання, невтомно працює протягом заняття й дивиться італійські фільми мовою оригіналу, — а й, очевидно, намагається заприязнитись зі мною. Кожного мого візиту вона заварює міцну каву по-турецьки, частує мене смачними тістечками й безперестанку точить ляси, скиглячи про своє прісне життя, брак друзів, надокучливого Женю й потяг до незвіданого. «Я створена для європейських чоловіків», — часто повторює вона, неначе мантру. Альона ладна докласти надзвичайних зусиль, аби вирватись із цієї затхлої і провінційної — з її слів — глухомані.

Так вважає не лише моя учениця, а й її батьки, які нерідко втручаються в наші розмови своїми відвертими коментарями. Неважко здогадатися, що вони очікують від мене чогось більшого, ніж лише допомоги у вивченні італійської мови. Небажання прислужуватись їм у якийсь інший, невідомий мені спосіб знову збурює трохи призабуту обережність і підозрілість, яку я вперше у житті почала відчувати саме у Донецьку. Разом із тим, своїми баляндрасами ці балакучі люди завжди захоплюють мою увагу, що неабияк допомагає коротати час.

— Франческо, а поїхали з нами у п’ятницю на дачу за місто? Там — на відміну від цієї задухи — свіже повітря, чиста річка — тобі сподобається! — звертається до мене тато Альони схриплим голосом втомленої від життя людини, доки його донька заварює каву.

Оскільки Альона живе разом із батьками й бабусею, наші з нею стосунки уже давно перетворились на стосунки з усією родиною, кожен член якої — на свій спосіб — виявляє свою турботу про мене. Тоді як бабуся повсякчас намагається нагодувати мене тими стравами, які категорично суперечать веганству, мама дівчини — ефектна й дещо вульгарна, статна блондинка — частенько намагається подарувати мені щось із косметики: лак, блиск для губ, олівець для очей. Тато Альони, високий, але чомусь згорблений — так, наче його зріст комусь заважає, — коренастий чоловік із завжди незадоволеним непоказним обличчям і сигаретою у пальцях, — годує мене пропозиціями провести час усім разом. Раніше він пропонував показати «Місто посмішок», Свято-гірський заповідник, ботанічний сад, музичний парк і парк кованих фігур, але я завжди відмовлялась, посилаючись на надмір праці, хоча насправді мене завжди гальмує оте відчуття перестороги, немов, приставши на їхню пропозицію, я буду винна їм якусь послугу. Підсилюють мою обережність і невпинні розмови про те, як добре було б Альоні переїхати до Італії, і постійні запитання, які там чоловіки, як вони ставляться до слов’янських жінок і, зрештою, чи маю я брата.

— Гм, ну навіть не знаю, у нас же заняття має бути... — протягую, вигадуючи чергову відмовку.

— Там і проведете своє заняття, — встряє мама моєї учениці.

— Давай, Фра, погоджуйся! — благає Альона. — Ти не уявляєш, як там класно! Підемо до лісу, на річку, зробимо шашлики.

Одразу пригадую акцію прибирання, влаштовану карооким, коли ми — втомлені й притулені одне до одного — відпочивали під деревом. Яка ж я тоді була щаслива, але не усвідомлювала свого щастя. Можливо, ця подорож здатна хоча б на мить воскресити ті відчуття.

— Чому ні, — кидаю розгублено, усе ще змагаючись із внутрішнім неспокоєм, але радісний сплеск долонь казкової принцеси остаточно перехиляє шальку терезів у їхній бік.

Наступні кілька днів видаються й справді нестерпно задушливими. На вулиці — як і на серці — немає чим дихати. Кароокий — немов невилікуваний нежить, невідступно присутній у кожному закамарку моєї свідомості. Намагаюся зосередитись на приготуванні до занять, але все частіше замріяно дивлюсь у вікно, попри відразливий краєвид із сірими клонованими будинками й марево, що повсякчас височіє над містом. Коли ж темнішає, виходжу на балкон, довго вдивляюсь у непроглядне небо — що на ньому майже не проступають зірки — з думкою про інші планети, якими зараз мандрує мій Маленький принц.

Того самого ранку, коли я збираюсь до Альони на дачу, лунає несподіваний дзвінок у двері. Чи це, бува, не відразливий здоровань — власник нашого помешкання — знову прийшов намовляти нас на торгівлю шлюбами? На порозі натомість височіє тоненький, як гілочка, чолов’яга, обличчя якого блищить і переливається червоно-фіолетовою фарбою, наче переливний календарик з дитинства із накладеними одна на одну картинками. З того, як він шаріється й переминається з ноги на ногу, стає зрозуміло, що йому коштувало чималих зусиль задзвонити у наші двері.

— Я живу навпроти, — киває незнайомець у бік неза-чинених обшитих якимось м’яким матеріалом дверей.

Ані я, ані Клер не розуміємо, до чого він хилить, тому просто стоїмо, лупаючи на нього здивованими очима.

— Я... ееее... як то кажуть, хотів запросити до нас, — вимовляє він розгублено, не до кінця впевнений, чи ми взагалі розуміємо його слова. — Миколо, ану йди сюди, поясни дівчатам англійською, — звертається до дверей.

Ми з Клер заклякаємо, наче ті боввани, чекаючи, що буде далі, але помічаю, що переляк у грайливих очах сусідки поступово перетворюється на веселий блиск. За секунду з відчинених дверей так само невпевнено з’являється хлопець. Та ще який: високий блондин — щонайменше на дві голови вищий за чолов’ягу на нашому порозі — з випуклими вилицями й так глибоко вкрученими блакитними очима, наче це навколо них постала решта тіла. Мама мія! І такий скарб весь цей час ховався на відстані протягнутої руки!

Переглянувшись між собою, ми, наче за вказівкою, робимо крок у напрямку блондина, навіть не дочекавшись, аж той перекладе англійською запрошення батька, й ні про що не попередивши Адрі, який, за звичкою, спить до обіду.

Квартира наших сусідів виглядає точнісінько так само, як наша. Планування й навіть деякі меблі ідентичні. Єдина суттєва різниця — незвичайний порядок і майже стерильна чистота. Невідомо, як їм вдається дотримуватись такого ладу, але ця обставина присоромлює нас. Якби ж блондин лишень побачив безлад, що повсякчас панує у нашому понурому кодлі, — на лоба полізли б навіть так глибоко посаджені очі.

У вітальні — що у нашій версії є кімнатою Адрі — накрито ледь не святковий стіл. Шипить, підключений до розетки, величезний залізний самовар. Стіл прикрашає порцеляновий сервіз, турботливо вийнятий з серванта у протилежному кутку кімнати. Наш точнісінько такий самий стоїть у тому ж місці. Сервіз також.

Поки тато повабного блондина приносить із кухні свіжоспечені млинці, що над ними серпанком — наче марево над Донецьком — клубочиться пара, — ми з Клер у всі очі витріщаємось на того, заради кого ми тут. Попри зріст і міцну будову тіла, зблизька хлопчина видається геть юним. Не здивуюсь, якщо йому ще немає й двадцяти років. Щоправда, Клер цим фактом, схоже, не переймається.

— Дівчата, це мед, абрикосове й полуничне варення. Не соромтесь, накладайте собі млинців, — заохочує нас чолов’яга, явно задоволений розвитком подій і захопленими поглядами, якими ми безперестанку обдаровуємо його сина.

Клер, здається, всерйоз зацікавилась Миколою, тимчасом як я позираю у його бік виключно з естетичних міркувань. Хлопець і справді — хоч з лиця воду пий, але поступово млинці його тата — що від них аж губи злипаються — таки перехоплюють мою увагу.

— Мій Микола — студент, — з гордістю вимовляє чолов’яга, поклавши руку на плече сина так, наче саме слово «студент» — достатній привід для гордості.

Сміх та й годі. При цьому блондин — немов сором’язлива молодиця — опускає очі додолу. Насилу стримуюсь, аби не зайтися сміхом, але заворожений вираз обличчя Клер гамує мій порив. Можливо, життя у Донецьку справді зробило мене цинічною й глузливою, але запрошення сусіда на млинці й увесь цей цирк радше скидається на спробу посватати за сина іноземку, аніж на донецьку сусідську гостинність. Мене вмить охоплює знайоме відчуття, наче у цьому місті тебе на кожному кроці хочуть пошити в дурні, хоча цього разу моя скромна особа явно нікого не цікавить. Основна інтрига розгортається поміж француженкою й блондином, який вже навіть почав видушувати з себе деякі слова англійською, аби та могла краще його зрозуміти. Англійська ж Клер — хоч і ліпша за російську — цілковито просочена огидним французьким акцентом, що — наче кислота — без сліду розчиняє кожне вимовлене слово. Отже, їхні шанси домовитись між собою однакові й дорівнюють нулю.

— Вибачте, мені треба йти, — кажу, показуючи на годинник.

Клер і бровою не веде, киваючи у бік охололих млинців так, наче це єдине, що її стримує. Авжеж, — думаю, — мені окулярів не втреш, дорогенька! Але нічого не вдієш, залишаю француженку напризволяще — тобто на сусідів, а сама тим часом поспіхом збираюся до Альони на дачу. Нехай тепер Клер сама виплутується з цієї халепи, — думаю, застібаючи рюкзак.

Вирушаємо на дачу сріблястим джипом «Тойота Прадо», сидимо з Альоною на задньому сидінні, поки її тато справно об’їжджає численні баюри на дорозі.

— Купальник не забула? — звертається до мене його хриплий голос у дзеркальце заднього виду.

Ця репліка, як виявляється згодом, коштує йому потрапляння до великої ями, тож салон машини миттєво заливається прокляттями розгніваного водія.

— А дідько б його узяв! — вигукує, вдаряючи кермо кулаком із сигаретою. — Зробили нову дорогу — що срали-мазали. Що за країна?! Альоно, ти повинна якнайшвидше звідси забратись і нас вивезти, — заводить він давню пісню.

Ось саме тому я й не хотіла з ними їхати, — думаю.

— У нас в Італії теж раніше були погані дороги, — кидаю про всяк випадок, аби якось пом’якшити удар від ями.

— Франческо, різниця між нашими країнами полягає у тому, що Італія змінюється, а Україна не зміниться ніколи, — суворо відказує ще більш роздратований тато Альони.

— Та це взагалі не країна, — встряє мама. — Тому навіть немає що порівнювати.

— Точно! — підхоплює задоволена від влучної репліки матері Альона.

Ось що їх об’єднує, — думаю, — нелюбов до країни, у якій вони живуть. Добре, що кароокий цього не чує.

— Франческо, а тобі що тут подобається? — не вгамовується схриплий голос, певно, помітивши мою кислу міну.

— Ну... — вагаюся, чи взагалі варто починати цю розмову. — Мені тут люди подобаються, — викручуюсь.

Уся трійця хіхікає, наче я розповіла якийсь смішний жарт.

— Франческо, ти просто тут новенька й ще не розумієш багатьох речей. Запам’ятай, що люди — це найгірше, що є у цій країні, — мовить до мене мама Альо-ни, немов до дитини.

— До речі, ми повинні тебе попередити про те, що треба бути дуже обережною з усіма, кого ти тут зустрінеш! — додає тато.

— Особливо з хлопцями! — докидає й Альона своє слівце.

Ця репліка остаточно розбурхує мій гнів. Страшенно жалкую, що пристала на їхню пропозицію. Нехай скільки завгодно поливають брудом свою країну — мене це якось не дуже обходить, — але змусити остерігатись кароокого — єдиної людини, яка взагалі має для мене значення, — ніколи!

— Власне, я зустріла тут дуже хорошого хлопця, який, до речі, любить цю країну й нікуди не збирається з неї тікати, — даю я їм здачі. — Хоча й має таку можливість, — додаю задля підсилення ефекту.

Батьки Альони на передньому сидінні ошелешено переглядаються — наче привида побачили. Цей маневр знов запроваджує машину до ями.

— От холера! — скрикує батько, знову вдаряючи кермо долонею.

— Хто він? — по-діловому питає мене Альона. — Це хтось із нашої групи?

— Ні-ні, що ти?! — заперечую з надмірною силою, відчуваючи, як мої щоки вкриваються рум’янцем.

— Дитино, ти занадто наївна, — каже мама. — Звісно, я не знаю цього хлопця, але одразу тебе запевняю, що він бреше, як з книжки читає!

— А хто вміє брехати, той вміє і красти! — кидає тато у дзеркальце заднього виду.

— Він вигадав усю цю маячню про любов до країни, аби обдурити тебе, Фра, — переконує мене Альона з дитячою впертістю.

— Ну, він не просто говорить. Він багато чого робить для Донецька, — кажу з неприхованим задоволенням. — Ось нещодавно влаштував акцію прибирання сміття у парку. А ще він домагається, аби Донецький університет перейменували в університет імені вашого відомого дисидента Василя Стуса.

— Дисидент, дисидент, — клацає Альона пальцями. — Якесь знайоме слово, але не можу згадати, що воно означає.

— Що за нісенітниці! — вибухає геть розлючений тато. — Можна подумати, що назва університету — це найважливіша річ, яку треба змінити в цій країні! — гарчить він, ледве не втрачаючи голос.

— От-от! Франческо, цей твій знайомий — звичайний фашист. Таких тут, на жаль, теж вистачає, — вимовляє матір з огидою.

— Юрій — патріот, тобто людина, яка просто любить свою країну. Не бачу в цьому нічого поганого, — вимовляю, ледве стримуючись, аби не кричати.

Оце так поїздочка, — думаю. Пощастить, якщо усі повернуться з дачі живими.

— Юрій? — перехоплює Альона його ім’я — неначе м’яч з рук. — Значить, це той чорнявий хлопець із нашої групи! — її очі блищать, наче вона виграла у лотерею.

— Так, — здаюся нарешті. — Це він.

— А, — махає та рукою, наче небезпека виявилась оманливою. — Це той хохол, про якого я вам розповідала, — звертається вона до батьків.

— Що значить «хохол»? — питаю, набурмосившись, у передчутті почути щось образливе.

— Це ті росіяни, які називають себе українцями, — видає мати з таким спокоєм, наче таблицю множення пояснює.

— Але Юрій — не росіянин. Він — українець, — кажу я, геть розгублена.

— Франческо, закарбуй собі на носі, що українців не існує. Це вигадки, — вимовляє батько тоном, що наперед виключає подальші суперечки.

Майже всі вихідні ми проводимо у дражливому напруженні. Кожен із нас грузне у власних роздумах, остерігаючись порушувати будь-яке питання, адже воно — наче непрохідний лабіринт — неодмінно заведе нас у глухий кут.

Разом із тим, свіже повітря й підбадьорлива прохолодна вода річки таки впливають на мене. У поєднанні з вимушеною самотністю й після вибуху гніву у машині моє сум’яття й рештки злості на кароокого наче вимело залізною мітлою. Тепер я й справді усвідомлюю, на який опір і нерозуміння він наражається у цьому ворожому до всього українського середовищі. На тлі почутого те, що він відмовлявся йти на пиво з моїми друзями або змушений ночувати у симпатичної Аґнєшки, — здається мені суцільними дурницями. Натомість життєвий вибір Маленького принца — що викликає в мені все більший подив — свідчить про те, що кароокий — найвідважніша людина, яка коли-небудь траплялась на моєму шляху. Усвідомлення цього факту немов додає благородства й мені самій. Я знову відчуваю його міцний потиск на своїй долоні. Потрібно зробити все можливе, аби не втратити його. З цією ідеєю я нарешті повертаюся до міста.

Насамперед вирішую написати йому листа, але з подивом виявляю, що Юрій мене випередив. Щоправда, солодке передчуття радості перекреслює лист від Левана, що дамоклевим мечем зачаївся прямо над повідомленням від кароокого. Душа у п’яти тікає від цієї неприємної несподіванки, нещадно нагадуючи про фатальну помилку, якої я припустилась у відчаї, тобто у Грузії.

Лист Левана сповнений ніжності й погрозливої рішучості приїхати до Донецька. Він пише, що ні до кого ще не мав таких яскравих почуттів і що ніколи не забуде, як за всю ніч не стулив очей, милуючись моїм янгольським — з його слів — обличчям.

— Фра, я мушу з тобою поговорити, — несподівано вириває мене підлабузницький голос Клер із чіпких пазурів каяття й самозневаги.

— Що? — кидаю розгублено.

— Пам’ятаєш Ніколя? — каже та, всідаючись навпроти на моєму ліжку, тож мені доводиться розвернутись у її бік.

— Який Ніколя? — сутужно намагаюсь отямитись, але нічого не виходить.

— Наш сусід, — нетерпляче мовить француженка.

— Аааа, ну так, — пригадую ті сусідські відвідини, які чомусь здаються мені далеким минулим, неначе подорож на дачу тривала не кілька днів, а кілька довгих місяців.

— Ти повинна мені допомогти! — веде своє вона благальним тоном, про існування якого — у зазвичай шорсткої й холоднокровної Клер — я навіть не здогадувалася. Ця дівчина вміє заскочити зненацька.

— Що сталося? — питаю втомлено.

— Ну, як тобі пояснити, — каже вона, шаріючись (про цю її властивість я також не здогадувалась). — Одне слово, ти тоді поїхала, й кімната була вільна, тож ми з Ніколя... ну, ти розумієш, — видає та нервовий смішок.

— Ну, і що з того? — відчуваю себе найтупішою людиною на світі.

— Тепер його тато, — Клер робить смішну гримасу, пародіюючи гордість, з якою наш сусід хвалився сином, — приходить сюди й щось від мене хоче. А я нічого не розумію, — вимовляє та, знову ніяковіючи. — Адрі намагався з ним поговорити, але теж нічого не збагнув, — додає, розводячи руками.

Раптом лунає дзвінок у двері, що змушує Клер здригнутись від жаху.

— Ну от, це знову він, — вимовляє француженка, з острахом позираючи у бік коридору. — Поговори з ним, благаю, — ледве не плаче.

— Добре, — рішуче встаю з ліжка. Все ж таки я мала рацію щодо цих двох, — думаю, прямуючи до дверей.

Знову скипаю гнівом від цих жалюгідних спроб українців пошити у дурні кожного іноземця. Чи, на думку сусіда, Клер тепер повинна вийти заміж за цього студентика? Дійшовши до дверей, я вже не тямлю себе від люті, передчуваючи, що цим двом гівнюкам зараз буде непереливки. Але цього разу на порозі стоїть кароокий.

— Привіт, Фра, — каже він наче сам не свій. — Ти чого не відповідаєш на повідомлення? — видає, помітно нервуючи й дістаючи з-за спини чергову троянду. Цього разу розквітлу.

— Я ж не люблю квітів, — відповідаю з такою радістю й широкою усмішкою, наче кажу йому щось приємне.

— А мене? — повторює запитання двотижневої давнини. Невже всі наші розмови тепер розпочинатимуться саме так?

— А тебе люблю, — видаю, поки мій розум не встиг проаналізувати те, що я щойно бовкнула.

Ця фраза гумкою стирає у моїй голові всі справжні й надумані перестороги, і ми так гаряче притискаємось одне до одного — наче вже й не сподівались побачитися знову. Мені так багато хочеться йому сказати, що я волію промовчати, вдихаючи отой неповторний аромат його шкіри. Раптом відчиняються сусідні двері — певно, тато Ніколя веде вічко-спостереження за нашою квартирою.

— Доброго дня, — каже він, змішавшись, але не збираючись відступати. — Мені треба поговорити з Клер, — каже вже з обуренням.

— А в чому річ? — цікавиться Юрій, протягуючи йому руку й представляючись.

Від цього потиску — а може, від чистої російської мови кароокого, якої сусід аж ніяк не очікував почути з порога нашого помешкання, — останній помітно знічується й відступає. Жестом я запрошую старого до нас, аби нарешті поставити крапку в цій історії. Клер, побачивши, як ми утрьох входимо до квартири, — супиться, але не тікає.

Ми всі по-діловому проходимо на кухню, і поки сусід здивовано роззирається довкола, певно, дивуючись нашому безладу, — ставлю троянду до пляшки з-під вина й нагріваю чайник. На душі пташки співають.

Моя версія щодо очікувань сусіда виявляється слушною, але, на мій власний подив, уже не викликає колишнього гніву. Навпаки, мені навіть приємно, що я так добре починаю розуміти донеччан.

— Так же не можна, — обурюється наш сусід, — киваючи у бік Клер, яка сидить тихіша води, нижча трави, лупаючи на нього винуватими очима. — Вона звабила мого хлопчика й не хоче нести жодної відповідальності, — не вгамовується.

— А якої саме відповідальності ви очікуєте? — питає його кароокий серйозним, але приязним тоном. Один лише його голос здатен і вулкан заспокоїти, — блискавкою промайнуло у голові.

— Ну, вона повинна принаймні зустрічатись із ним, а там — хто їх знає, — розводить руками, — може, й одружаться колись, — закінчує він свою нехитру думку.

— Як звати вашого сина? — питає кароокий, наче ця інформація може суттєво змінити хід справи.

— Микола, — розгублено каже той. Його обличчя набирає стійкого фіолетового кольору.

— З усією повагою до вас, — веде далі кароокий, наче на переговорах, — мені здається, що Клер і Микола повинні розібратись у всьому самі. — Фра, у вас раптом горілочки не знайдеться? — кидає мені Юрій.

— Так, так, — відповідає йому Клер, квапливо дістаючи з морозилки пляшку «Немирофф» з перцем, що магічним чином розгладжує набурмосене обличчя сусіда, додаючи його очам радісного блиску.

Кароокий наливає чомусь лише дві чарки — собі й сусіду, а Клер хватькома дістає звідкись чіпси й турботливо ставить на стіл. Вони мовчки цокаються, спустошуючи одну чарку за іншою. Тим часом ми з Клер заклякаємо, витріщаючись на ці «переговори».

Врешті-решт Юрій відсуває пляшку вбік, на що сусід промовляє:

— Давай ще раз на коня, тобто мирову.

Кароокий з готовністю наповнює чарки по вінця — як колись горнятка вином, — і вони у цілковитій тиші розправляються із вмістом. Нарешті сусід — не без допомоги кароокого — підводиться на ноги, міцно тисне тому руку й перед тим, як вийти з квартири, обертається до Клер:

— Ти не соромся, заходь до нас іще. На млинці, — додає про всяк випадок, вичавивши з себе найбільш сердечну усмішку, на яку здатний.

— Ага, — розгублено кліпає Клер своїми сірими очима, сяк-так посміхаючись у відповідь.

Коли сусід нарешті виходить, француженка кидається на шию кароокому, дякуючи за все. Той усміхається, сп’яніло споглядаючи за мною. По його очах видно, що він волів би нарешті залишитись зі мною наодинці.

— Слухай, Фра, я сьогодні переночую в Адрі, — мовить Клер з ентузіазмом. — А ви собі залишайтесь у нашій кімнаті. — Можеш там хоч поселитись, — додає вона, намагаючись задобрити Юрія цим жартом.

— Дякую, Клер! Так і зроблю, — несподівано каже він. Звісно, ані вона, ані я не брали до уваги його згоди. Ми заклякаємо.

Не вірячи власним вухам, залишаю кароокого у кімнаті, аби швиденько прийняти душ після повернення з дачі й цілковито віддатися своєму щастю. Життя — воно таке: інколи бентежить, а інколи підносить такі дивовижні подарунки, про які й не мріялось — перефразовую подумки його вислів.

Врешті-решт ми з карооким зачиняємось у моїй — тобто відтепер нашій із ним — кімнаті, але всю його рішучість і жагучі погляди — що він ними жадібно обдаровував мене на кухні — наче водою змило. Він чомусь вимикає світло — хоча раніше ми завжди кохалися при світлі — й обережно відводить мою руку, яку я хочу покласти йому на груди. Протягом кількох хвилин ми просто лежимо поруч у пітьмі.

— Фра, що сталося у Грузії? Я хочу знати все до найменших подробиць, — вимовляє Юрій тремтячим голосом.

Трясця його матері, я залишила ноутбук відкритим на сторінці з повідомленням від Левана. Яка ж я дурепа! Це все через кляту Клер з її дурнуватими пригодами. Мене огортає таке сум’яття, що аж мову відбирає. Разом із тим, я відчуваю якесь мазохістське задоволення, адже тепер за мій злочин проти себе й, звісно, проти нас — мене буде нарешті покарано. Нехай навіть ціною наших стосунків. Інакше я все одно повсякчас вважатиму, що не варта кароокого, пожираючи себе зсередини. Тому набираю у легені повітря й, судомно ковтаючи гіркі сльози, розповідаю йому геть усе. Він заклякає

у цілковитій тиші, не рухаючись і не ставлячи жодного додаткового запитання. Я несміливо протягую долоню до його обличчя, пересилюючи паралізуючий страх знову бути відштовхнутою, але цього разу той не відводить мою руку. Його лице мокре від сліз.

14

В Італії кажуть: що більше щастя, то менше йому вір, або за одним радісним днем надходить тисяча сумних. Я ж наче потрапила до раю на зло всім святим. Так і не обмовившись жодним словом про мою витівку в Грузії, кароокий, як і обіцяв, перебрався жити до нас, а Клер — до Адріа-но. І хоч спільний побут таких різних людей в одному маленькому помешканні — що Юрію нагадує комунальну квартиру радянських часів, а мені — вавилонське стовпотворіння — не є ані приємним, ані легким, я ще ніколи не була такою щасливою.

Спекотні літні дні поступово вистигають і коротшають, перетворюючись на осінні, а кількість моїх учнів, як і мовних курсів, — росте, наче гриби після дощу. Тепер я приходжу до офіса щодня після обіду, викладаючи італійську й англійську одна за одною, тоді як у першій половині дня проводжу приватні заняття, поспіхом перестрибуючи — немов горобець з гілки на гілку — з одного помешкання до іншого.

— Уявляєш, я знайшла ще одного учня! — радісно кажу Юрію.

— Навіщо? Ти й без того маєш їх цілу ораву, — кидає він, набурмосившись.

— Ну як навіщо? Це додатковий заробіток...

— Тоді у тебе зовсім не залишатиметься часу для нас, — понуро мовить він.

Часу у нас справді катма, адже тепер, коли кароокий нарешті повернувся до школи вчити дітей історії, наші розклади розминаються, немов тролейбуси, що їдуть назустріч один одному. Коли я прокидаюся на ранкову пробіжку — він іще спить. Коли повертаюся — його вже й слід загув. Коли опівдні вирушаю на заняття — той досі у школі, а потім готується до наступних уроків. Коли ж по дев’ятій я нарешті приходжу з офіса, кароокий уже або носом клює, або спить непробудним сном. Тоді я тихесенько сідаю на край ліжка й дивлюся на його розгладжене найдорожче на світі личко, усвідомлюючи з гіркотою у серці, що оце вечірнє милування ним — насправді єдине, що у мене є, адже він цілковито належить чомусь іншому.

Попри позірне обурення щодо того, що я маю забагато занять, Юрій увесь вільний час і вихідні присвячує громадській діяльності. Разом із друзями вони далі влаштовують різноманітні акції, мітинги, флешмоби, прибирання й виставки. Кароокий каже, що відтоді як президентом України став виходець із Донецька — повсякчас забуваю його складне прізвище, — багато однодумців вийшло з «Поштовху», а ті, хто залишилися, — наражаються на щоразу більшу небезпеку. Наприклад, коли кароокий проводив виставку «Історія нескорених», яку вони нещодавно влаштовували у бібліотеці (єдине місце, де їм не відмовили), туди зненацька наскочили агресивні молодики, намагаючись розтрощити експозицію. Коли ж члени «Поштовху» взялися за відновлення облізлого пам’ятника Іванові Франку (це прізвище мені легко запам’яталося завдяки іспанському диктатору Франциску Франко), за що вперто не хотіла братися міська рада, — остання ні сіло ні впало змінила гнів на милість. Щоправда, лише до пам’ятника — не до членів «Поштовху».

В Італії кажуть, що зустрічний вітер гартує людину. Тепер я розумію, чому кароокий так уперто й далі займається тим, що суперечить поглядам більшості донеччан. Його найкращий друг Льоня — невисокий худенький хлопчина з коротким волоссям і великими очима — наче створеними, аби повсякчас дивуватися життю, — розповідав якось за пивом, що коли Юрій був ще студентом і організував літературний вечір при свічках, присвячений пам’яті українського поета — випало з пам’яті його прізвище (але точно не Шевченко, адже того я добре запам’ятала завдяки однойменному бульвару, що ним я щодня прогулююсь, крокуючи від одних студентів до інших), — то проректор університету потім попереджала усіх його друзів і навіть викладачів, аби трималися від Юрія подалі.

«Поштовх» наштовхує мене на ідею створити у Донецьку розмовний клуб російською мовою для іноземців. Сам факт, що я теж можу щось організувати, — дозволяє мені почуватися впевненіше.

Щодо куховарства, то як я не намагаюсь підсадити Юрія на свою веганську дієту, яка виключає більшість продуктів, до яких той звик, включно з м’ясом, рибою, яйцями, сиром, молоком, йогуртами, — він уперто готує собі щось «заборонене» або часто прямує до мами, аби та почастувала його нарешті людською — з його слів — їжею. Як це часто буває з карооким, він не просто відмовляється прийняти мої правила, а й намагається накинути власні.

— Фра, як же ти дітей народжуватимеш із такою дієтою? — часто каже Юрій, спостерігаючи, як я готую чергову веганську страву.

— А я не хочу дітей.

— Але я хочу, — мовить Юрій своїм безкомпромісним тоном.

— Ну то всиновимо.

— Частину всиновимо, а іншу частину — народиш. Я хочу багато, — каже кароокий, немов ідеться не про дітей, а про кількість макаронів на тарілці.

— А гроші, Юрію? На дітей потрібні гроші, — вкотре повторюю це заборонене у нашому з ним лексиконі слово.

— А, — зазвичай махає він рукою. — Гроші знайдуться, аби любов була.

На цих словах наші діалоги про майбутнє — яке чомусь усе частіше мене лякає — обриваються, адже я ніколи не насмілююсь висловити кароокому свої хвилювання й острахи. Я навіть не знаю, скільки він заробляє, окрім того, що його шкільна зарплатня разів у п’ять менша за мою. Але навіть її Юрій цілковито витрачає на свою справжню родину — «Поштовх». Я ж кручуся, як дзиґа, аби відкласти якісь гроші, адже невдовзі волонтерська програма закінчиться, і нам доведеться самим платити за квартиру. Його ж ці мої тривоги наче геть не обходять, а коли я довго нарікаю, він лише відказує тим своїм безкомпромісним тоном:

— Фра, ти ж італійка. Перед тобою відкрито стільки дверей. Не хвилюйся, ми все вирішимо.

Ця фраза — наче знеболювальне, дія якого щоразу невпинно слабшає. З кожним днем у моїй голові роїться щоразу більше питань без відповідей, на які кароокий не те що не може відповісти, але які я навіть не наважуюся поставити. В Італії кажуть: щастя легше знайти, ніж зберегти.

15

Разом із відчуттям самотності, що нестримся, стосунки з Адріано й Клер невблаганно псуються. Самим своїм перебуванням серед нас — легковажних і веселих — кароокий, хоча й дещо молодший, заряджає атмосферу недоречною тут серйозністю. Його зазвичай замислений вираз обличчя не пасує до нашого реготу й жартівливих посиденьок. У присутності кароокого мої друзі — і я сама — почуваються незручно й напружено. Попри те, що той часто жартує і завжди поводиться ввічливо, за ним невідступно слідує шлейф якоїсь — неусвідом-леної ним самим, але відчутної для інших — розважливості. Наче він безперестанку намагається розв’язати рівняння, що не має коренів. І якщо за думки мита не беруть — як кажуть італійці, — кароокий якимось чином змушує нас усіх вести розмови на кілька тонів серйозніші.

— А чому в Україні ніхто не платить податків? — якось питає Клер, коли ми сидимо на кухні за суботнім сніданком. — Франція би давно розвалилась, якби не податки.

— У нас їх платять, але переважно дрібні й середні підприємці, тоді як олігархи — це ті багатії, які володіють цілими секторами промисловості, — ні, — каже Юрій, помітно втішений тим, що Клер підняла серйозну тему замість дуркувати, як це зазвичай буває.

— А у нас навпаки: що багатший, то більше платиш, — кидає Клер, заохочена прихильністю кароокого й можливістю проявити себе.

— А я не вважаю це справедливим, — раптом втручається Адріано, який у кожній дискусії вдається до суперечки з Юрієм, навіть якщо для цього йому доводиться опонувати Клер. — Чому хтось, хто створює робочі місця, вигадує ідеї для бізнесу, бере на себе відповідальність і ризики, — повинен платити більше?

— Їхня праця має добре оплачуватись, але мусять бути межі, — каже Юрій. — От візьмемо, до прикладу, зарплатню у сто тисяч євро. На мій погляд, жодна праця на світі стільки не коштує. Те, що лікар заробляє менше за менеджера чи вчитель — менше за юриста, — знецінює працю одних і значно переоцінює — інших. Окрім того, жодній людині не потрібно так багато грошей, як, наприклад, заробляють менеджери великих корпорацій чи ті ж самі олігархи. Це ж мільйони й мільярди доларів. Що можна робити з такими грошима?

— Ну як це?! — докладаю і я слівце, адже тема грошей — одна з найбільш чутливих для мене, особливо у наших стосунках. — Гроші завжди можна інвестувати у якісь корисні проекти — ось, наприклад, якби твій «Поштовх» мав фінансову підтримку — скільки хорошого міг би зробити.

— Ой, не знаю, Фра, — несподівано відказує кароокий. — Боюся, що небайдужі люди «Поштовху» по-трібніші, ніж гроші. Там, де гроші, завжди виникають маніпуляції. Якби хтось нас фінансував, ми були б комусь щось винні. Одразу почалася б політика, інтереси, боротьба.

— Фра має рацію, — не вгамовується Адрі. — Ось, наприклад, Джордж Сорос — той заробив свій перший мільйон на скандальній банківській афері, а потім вклав мільйони доларів в освітні проекти, розвиваючи демократію у світі. В Україні теж мав би бути його фонд.

— Так, фонд «Відродження», — погоджується Юрій. — Ти правий, Адрі, але, на жаль, Сорос — радше виняток із правил. Він — філософ, приятель Карла Поппера — це той, який писав про відкрите суспільство, — кароокий демонструє обізнаність, яка заскочує зненацька нас усіх, тож ми, наче за вказівкою, переглядаємось між собою. — Його мотивація, може, й благородна, але з наших українських реалій випливає, що ті багатії, які начебто займаються меценатством, насправді ж або відмивають гроші, або ж, у кращому випадку, намагаються якось відкупити свої гріхи, що у порівнянні із тим, скільки шкоди вони завдали цьому нещасному суспільству, — крапля в морі.

— У нас теж меценатство — лише піар, — каже Клер.

— І в нас, — змушена погодитись і я.

Дискусія закінчується тим, що Адрі — чи то навмисно, чи то випадково — переливає свою каву на Юрія, джинси якого миттєво поглинають гарячу чорну рідину. Не сказавши жодного слова, він встає з-за столу і йде перевдягнутися, звертаючись до мене з проханням помити його тарілку.

— Давай, Фра, — каже Адрі з роздратуванням, коли кароокий зникає у коридорі. — Ти готуєш, прибираєш, носиш торби з продуктами, а тепер ще й митимеш посуд за цим філософом.

— Ну чого ти вишкірився? — раптом пирскає Клер.

Поки Юрій збирається йти на зустріч з однодумцями, я — як справедливо зазначив Адрі — рушаю за продуктами, аби присвятити решту дня готуванню й прибиранню, на що зовсім не маю часу у будні. Виходимо з дому разом із Юрієм — обоє понурені, з неприємним післясмаком від ранкової розмови й прикрого інциденту з кавою, за який Адріано навіть не вибачився, у той час як кароокий — із притаманною йому дипломатичністю а-ля слон не чує, як блоха кусає, — повсякчас намагається обходити гострі кути. Відчуваю, як щодня зростає напруга між нами всіма, загрожуючи моєму щастю. Іноді я панічно боюся, що кароокий — так само як зненацька до нас переїхав — може одного разу так само несподівано не повернутись, як його бабуся Тося, яка колись просто вийшла з дому й слід забрала з собою. Разом із тим, у мені також зростає невдоволення тим, якими стали наші стосунки. Вони радше тримаються на відсутності у нас часу, зокрема й на сварки.

На вулиці не просто віє пронизливий вітрюган, що невблаганно віщує наближення холодів, а й збирається на дощ. Темно-сіре — майже чорне — небо безпросвітно звисає над будинками. Раптом нашу увагу привертає тонесенький жалібний вереск, що лунає з дерева. Як виявляється, там причаїлось маленьке руде кошеня, яке, певно, залізло так високо вгору, що тепер не може злізти.

— Ну давай, маленький, — кажу я йому, протягуючи руки.

Дивлячись на це нещасне створіння, я хочу плакати, адже так само з переляку зависоко забралась нагору і — може, й хотіла б злізти назад, — але боюся цього не менш панічно, ніж ця руда грудка шерсті. Мій тремтячий голос, дивним чином, діє на кошеня, й крок за кроком, воно таки спускається донизу. Беру його на руки, пригортаючи до серця, наче немовля. Кароокий заворожено спостерігає за мною.

— Юрію, візьмімо його собі! — звертаюся до нього, немов до тата, одне рішення якого може принести або велику радість, або велике розчарування.

— Добре, — мовить він без найменшого опору, що здається мені аж незвичним.

— Ура, — вигукую на радощах. — Нарешті у нас буде щось спільне, — бовкаю, не подумавши, але кожен із нас добре усвідомлює, що це правда. Добре, що від слів не залишається синців.

— Сьогодні ж куплю йому все необхідне, — каже кароокий з перебільшеним ентузіазмом, аби розвіяти — наче сигаретний дим — мій недоречний вигук. Це вперше він пропонує щось купити додому, — думаю.

— А як назвемо? — питаю.

— Гм, дай подумати, — замислюється він. — Що ми знаємо про це кошеня? — питає так, наче з малою дитиною розмовляє. З нього буде чудовий тато!

— Лише те, що воно бездомне, — знизую плечима.

— Ну от, значить Бомжик.

Це смішне слово я часто використовую на адресу кароокого, хоча насправді він перший так себе колись назвав. Таким чином, у кота — наче у дитини від тата — буде щось від кароокого, — думаю з ніжністю і погоджуюсь.

16

Я прямую додому з кошеням на руках. Воно голосно мурчить, ховаючи й розпускаючи свої маленькі кігтики. На ліфт саме чекають дівчинка років семи зі згорбленою бабусею, яка міцно тримає її за руку. Дівчинка миттєво вириває свою долоню з бабусиної й занурює її у кота. Бабуся мовчки протестує, але нічого не каже. Раптом усвідомлюю, що вона німа або ж глухоніма.

— Яка гарна кішка, — вигукує мала. — А як її звати? — питає, не відриваючи руки, коли ми всі разом входимо до ліфта.

— Бомжик, — вимовляю, заливаючись рясним рум’янцем.

Мені добре відомо, що це слово — не для дитячих вух. Перехоплюю незадоволений погляд бабусі — значить, вона не глуха або ж добре вміє читати з губ.

— А тебе як звати? — звертаюся до онучки.

Зазвичай я не дуже люблю розмовляти з дітьми й, чесно кажучи, навіть трохи їх остерігаюсь, але ця дівчинка цілковито захоплює мою увагу. Великі вибалушені блакитні очі. Русяве довге волосся охайно заплетене у дві тонесенькі коси з рівним проділом посередині. Худенька, висока. Вдягнена надзвичайно бідно, але, здається, ця обставина анітрохи не впливає на її — на відміну від бабусиної — випрямлену поставу.

— Аліна, — відповідає та, переводячи свої витрішкуваті очі на мене.

У мить, коли ми зустрічаємось поглядами, мене охоплює таке сум’яття, наче я щойно у дзеркало зазирнула. В таких яскравих ясно-блакитних — немов картини Ван Гога з товстим шаром фарби — очах є щось, до болю мені знайоме. Вони скеровують до того часу в житті, коли вже знаєш, що страждання існує, але все ще сподіваєшся на те, що воно тебе омине.

— Аліно, а хочеш, я тобі подарую цього кота? — питаю, коли ми виходимо на одному поверсі.

Виявляється, ми — сусіди. Бабуся рішуче хитає головою, зиркаючи на мене, наче на чорта.

— Ну добре, а може, тоді завітаєш погратися з ним? — видушую для бабусі свою найчарівнішу усмішку, але та залишається непорушною.

— Дивіться, я ж ваша сусідка, — вимовляю якомога приязніше, киваючи у бік своєї квартири. — У мене багато мультиків на комп’ютері, — не вгамовуюсь. — Алі-но, ти любиш мультики? — з надією звертаюся до малої, яка заворожено кліпає на мене своїми — але такими моїми — очима.

Сама не знаю, чому згода бабусі тепер видається мені питанням життя або смерті, хоча одразу видно, що розмовляти з нею — що до моря воду носити. Італійці кажуть, що немає нічого гіршого, як просити й боятись, але я готова благати бабусю на колінах, жахаючись самої думки про майже неминучу відмову. Вона щось суворо показує Аліні мовою жестів, і я усвідомлюю, що ця безглузда впертість і підозрілість доводять мене до сказу. Ледь стримуючись, аби не вибухнути гнівом, переводжу погляд на нашу маленьку перекладачку.

— Бабуся сказала, що я можу прийти до вас після обіду, якщо добре поїм, і лише на півгодинки, — піднімає серйозна Аліна палець догори.

Видихаю з таким полегшенням, наче щойно виграла запеклий бій із власним минулим. Ми домовляємось, що о третій я зайду за дівчинкою, а потім відведу її додому. Відчиняю свої двері з невідомим раніше відчуттям, наче нарешті я маю можливість щось для когось зробити.

— Що це за гарнюня? — пищить Адрі, вириваючи кота з рук.

— Це Бомжик, — кажу, — він тепер житиме з нами.

— Чудово! Фра, давай це буде наш із тобою кіт? — благає той, немов дитина.

Згадую, як кілька хвилин тому я з таким самим дитячим ентузіазмом благала кароокого, а потім вперту бабусю про щось, що здавалося майже неможливим. Отримавши те, чого прагнула, — тепер сама маю відмовити.

— Але це наш із Юрієм кіт, — вимовляю розгублено.

— Ну так, відколи з’явився цей розумник, твій світ мов дошками забитий, — кидає Адрі з викликом. — Знаєш що, забирайся під три чорти разом зі своїм котом, — каже, мов батогом січе, повертаючи мені рудого.

— Фра, я до твого хлопця нормально ставлюся, — раптом встряє Клер, — але у цій квартирі затісно для чотирьох. Перед приїздом нам усім обіцяли, що кожен матиме окрему кімнату. Думаю, вам час подумати про те, аби зняти собі окреме житло.

Її слова зовсім мене не дивують. Лише зараз я усвідомлюю, що вже давно чекала на обидві ці розмови, і зараз навіть відчуваю втіху від того, що нарешті дивлюсь у вічі тому, від чого довго відводила погляд. Не видаючи ані пари з вуст, зачиняюся у поки що нашій кімнаті, безсило хапаючись руками за голову. І лише думка про маленьку гостю утримує мене від плачу.

Цього дня на вулиці ллє, як з цебра. У таку погоду й чорт по душу не піде, але я повинна купити цукерки для Аліни й щось поживне для кота. Ця нехитра ціль зараз видається мені вартою будь-яких поневірянь. Як же добре, коли є про кого піклуватися, тобто коли хтось цього справді потребує.

Рівно о третій іду по дівчинку. Запитавши, хто там, вона радісно відчиняє двері. Мене одразу ошелешує вигляд цього помешкання. Вдвічі менша за нашу, їхня квартира здається непридатною для життя. Обідрані шпалери, бетон, що подекуди виступає з-під лінолеуму цілими шматками. Усе це радше скидається на ремонт, але протертий до дір килим, що частково прикриває шпарини у підлозі, й, зрештою, відсутність робітників, які б щось ремонтували, — вказують на те, що жодного ремонту не ведеться. Мені — як і бабусі Аліни, яка дивиться на мене в усі очі, — відбирає мову. Тим часом дівчинка хапає мене за руку й виводить із жахливої квартири.

Я наспіх заварюю чай, дістаю цукерки й тістечка, які щойно купила у крамниці на розі. Мала позирає на солодощі з неприхованим апетитом. Не змигнувши оком з’їдає геть усе, навіть не дочекавшись чаю.

— А ви що, лише удвох із бабусею живете? — питаю, поки закипає чайник.

— Ага, — дівчинка виявляється не дуже багатослівною. Певно, звикла до того, що з бабусею особливо не побазікаєш.

— А де твоя мама? — питаю, заварюючи чай.

— Не знаю, — знизує та плечима.

— А тато? — відчуваю, як тремтить мій голос.

— А він — алкаш, — вимовляє мала таким незворушним тоном, наче каже: він — лікар або вчитель.

Мені дере у горлі від її слів. Наливаю чаю і собі. Кілька хвилин ми сидимо у цілковитій тиші, що не становить для малої жодної проблеми, тимчасом як на мене справляє гнітюче враження. Нарешті Аліна відволікається на кота, обережно гладячи його за шерстю. Той мурчить і вдячно влягається на бік.

— А у вас вдома зараз ремонт? — не вгамовуюсь я: язик повсякчас прагне доторкнутися до хворого зуба.

— Зараз уже ні, — відказує та. — Дяді, які повинні були його зробити, втекли з грошима, — розводить вона руками. — Тому бабуся нікому більше не вірить і каже, аби я також не вірила! Навіть вам, — додає та, піднімаючи палець догори.

Ці її слова або жест — навіть сама не знаю, що саме, — стають останньою краплею у тій напрузі, якою пронизане моє життя, що тепер радше нагадує очікування на буревій. Я кидаюся до своєї кімнати, відкриваю валізу, в якій, наче у сейфі, зберігаю всі відкладені за ці місяці гроші. У закутках свідомості лунає думка, що мрія — знімати з карооким окреме житло — щойно остаточно розчинилася у повітрі.

— Тримай, Аліно, — протягую їй стос кольорових папірців, повернувшись на кухню, — віддай це своїй бабусі, і нехай вона зробить ремонт. Мені можна вірити, — кажу, витираючи сльози, що їх уже несила більше стримувати.

Навіть не встигаю включити малій мультик, коли неприємний дзвінок у двері, за якими стоїть похилена й невдоволена бабуся, забирає від мене дівчинку. Решту вечора — власне аж до півночі, адже кароокий чомусь довго не повертається, а Клер і Адрі, як зазвичай щосуботи, пішли до клубу — я на самоті намагаюсь розв’язати чергове рівняння без коренів: як нам вирішити ситуацію з житлом і грошима? Вчергове ловлю себе на думці, що розмова на цю тему принесе Юрію нову порцію приниження, а мені — відчаю. Разом із тим, неможливо далі жити так, наче цих питань не існує. І я не можу безкінечно тягнути все на собі. А можливо, він узагалі більше не повернеться? — спадає мені на думку щоразу, як позираю на годинник.

Раптом здригаюся від грюкоту за дверима. У коридорі на мене чекає така сцена: Адрі зі зламаним носом, численними синцями та наклеєними пластирами опирається на Юрія, тимчасом як до стіни прибилась перелякана до смерті Клер.

— Що сталося? — питаю приголомшена.

— Мене побили під під’їздом, а Юра саме в цей час повертався додому.

— На щастя, — встряє Клер.

— Одне слово, цей вечір ми провели у лікарні й міліції, — підсумовує кароокий.

— Але хто тебе побив? — лопочу схриплим голосом.

— Судячи з усього, місцеві хулігани. Не зовсім толерантні, — обурено мовить Адрі. — Фра, я знав, що рано чи пізно це станеться. Дякую, що допоміг, — звертається до Юрія, хлопаючи його по плечу тією ж рукою, якою обхопив його довкола шиї. — Я їду звідси, Фра, — продовжує приятель безапеляційним тоном, що його, мабуть, підхопив від кароокого. — Так буде краще для всіх, — додає, дивлячись на Клер.

І все-таки це правда, що за одним радісним днем надходить тисяча сумних. Як і те, що сум і радість — наче кава з молоком — подекуди розчиняють одне одного. Цей день здається мені маленьким прожитим життям, після якого неодмінно розпочнеться нове.

17

Зазвичай, донецькі бізнесмени не закінчують заняття, доки не вичавлять з мене олії.

Сьогодні ж, через якусь тривожну новину, що відбилась на зморшкуватому обличчі моєї горе-учениці, — вперше вдається вислизнути на вулицю раніше. Раптом заклякаю, милуючись величною будівлею у стилі бароко й класицизму, що стоїть прямо навпроти будинку, у якому живуть надокучливі старигани. Це ж треба: багато місяців я не звертала уваги на цей величезний палац, що простягає свої крила на вулицю Артема й на бульвар Шевченка, владно намагаючись захопити якомога більше простору.

Зазвичай, я одразу повертаю праворуч, навіть не підводячи очей — аби лишень відбігти від них подалі. Тепер же стою перед цим дивного кольору — ані світлим, ані темним — будинком, роззявивши рота від подиву. А можливо, річ у стилі, який нагадує італійську архітектуру з її монументальністю, помпезністю й величчю. Як видно, сталінський ампір не погребував ані колонами, ані пілястрами, ні куполами. Цієї миті нарешті усвідомлюю, як я скучила за італійським краєвидом, затишними вуличками, за італійською мовою з вуст перехожих і, звісно, за щедрим італійським сонцем, що, на відміну від жадібного донецького, світить і гріє протягом цілісінького року. Особливо тепер, коли пронизливий листопад заповідає ранню й нескінченну зиму, — мені, як ніколи, хочеться перенестися додому з його теплом і зрозумілим для мене життям.

Аби наблизитися до загадкового будинку, який виявляється бібліотекою імені Крупської, доводиться пірнути в підземний перехід. На виході мене зустрічають три пари важких дерев’яних дверей, що над ними височіють білі колони... І я знову заклякаю. А скільки ж дверей у моєму житті? Всього двоє: залишаюсь у цьому місті або полишаю його назавжди. У грудні моя волонтерська програма добігає кінця. Нам з карооким уже не буде де жити, хоча я матиму більше вільного часу, аби заробляти. І якщо з такою величезною завантаженістю я ще якось можу дати собі раду, то з самотністю, яка дихає в потилицю, — ні. Коли був Адрі, то я принаймні знала, що завжди можу постукати у його двері, запитати поради чи просто відчути поруч живу душу. Тепер, коли кароокий ще більше заклопотаний справами «Поштовху», мені набридає щодня задовольнятись його чорним волоссям на подушці або ж профілем, цілковито поглинутим новинами, що він їх безперестанку читає в інтернеті. Складається враження, що Юрій живе на якомусь вулкані, що з дня на день може вибухнути.

Раптом згадую про свою ідею організувати розмовний клуб російською мовою для іноземців. Тягну на себе важкі двері. В середині будівлі просторо й якось урочисто. Аби знайти когось, хто міг би поспілкуватися зі мною у справі розмовного гуртка, доводиться простояти в кількох чергах і зіштовхнутися з повними нерозуміння й роздратованості поглядами працівниць бібліотеки — старших пань з об’ємними зачісками й рясно намальованими губами. Коли я вже вирішую махнути на все рукою, до мене звертається якась привітна бабуся.

— Це ви — італійка, яка хоче організувати тут зустрічі для іноземців?

— Так, чи не могли б ви виділити нам якусь залу на кілька годин раз на тиждень?

— Звичайно, з великою радістю, — каже вона, запрошуючи жестом слідувати за нею.

Хутко чимчикую за бабусею. За хвилину ми опиняємось у просторій залі з дерев’яними столами й м’якими стільцями. На стінах висить декілька картин і якісь плакати. Зала охайна й затишна, наче щойно після ремонту.

— Чи можемо ми прийти сюди в неділю о 17-й? — питаю, все ще не вірячи своїм очам.

— Звісно. На охороні скажіть, що ви до Галини, і я вас сюди проведу, — каже старенька.

Повільно крокую вулицею Артема. Новенький тротуар відділяють від шумливої дороги поодинокі тоненькі клени, що втрачають пожовтіле листя, яке свавільно носить над головами розбуялий вітрюган. Згадую, як зовсім нещодавно я по-дитячому раділа, коли голі зимові дерева нарешті позеленішали, а тепер вони знову хилять свої змерзлі голови. Я теж.

Пригадується Адріано, який поїхав з Донецька два тижні тому. Разом із жалем, що він більше не тут, починаю шалено заздрити тому, що він там, у рідній Італії, де немає ані маршруток, ані стосів сміття, ані бездомних тварин, ані розбитих доріг, ані понурих клонованих будинків. Де люди на вулиці привітно усміхаються, голосно сміються, емоційно жестикулюють, насолоджуються життям і не переймаються проблемами всесвітнього масштабу, як це робить мій Юрій. Де тебе не хочуть ошукати на кожному кроці тільки тому, що ти — іноземець. Де на тебе не чекає банда молодиків під під’їздом лише тому, що комусь не подобається твоя орієнтація. Де смачне вино, тепле море, пристойний заробіток і квартири з ремонтом. Де мене по-справжньому люблять і розуміють.

Варто було Адрі повернутися до Італії, як він не йде мені з думок. Лише зараз усвідомлюю, яким близьким і важливим був для мене цей примхливий задирака. Він єдиний, з ким я могла говорити відверто, жалітися на кароокого, реготати, подорожувати й просто слухати якісь нісенітниці про кабалу, Бога, призначення і все таке. Яка ж я була дурепа, що не цінувала цього, коли він був поруч. Ба більше, відколи Юрій переїхав до нас, я заледве перекидалась із приятелем кількома фразами на день, що напевно дуже йому боліло. Якщо тоді наше маленьке помешкання здавалось надміру тісним, а життя разом — суцільним гармидером й іноді пеклом, — тепер там засіла пустка й ностальгія за добрими веселими часами. Без Адрі мене щодня охоплює нестерпна нехіть повертатися додому. Квартира тепер порожня й сумна.

Завертаю ліворуч на Театральний проспект. Обабіч на мене позирають сірі п’ятиповерхові будинки з химерними маленькими балкончиками й не менш дивними колонами під дахом. В’їзд у деякі подвір’я обрамлений арками, а перші поверхи кожного дому обсіли дорогі магазини, цілодобові ломбарди упереміш із численними оголошеннями про грошові позики. Цікаво, де Юрій позичає гроші на свої акції й подорожі до Любліна? У мене він ніколи не взяв ані копійки. Щоправда, ані копійки також не доклав. Виняток становить лише кіт Бомжик, про якого він ретельно піклується, одразу зробивши тому всі необхідні щеплення й навіть змушуючи його ковтати якісь пігулки проти глистів. Звісно, кіт слабкий і безсилий перед цим жорстоким світом.

Впираюсь у трамвайні рейки і вирішую повернутися назад на вулицю Артема, аби не заблукати. Класно було б жити на цьому затишному Театральному проспекті, але нам ніколи не вистачить на це грошей, — зітхаю. Опиняюся біля кінотеатру імені Шевченка й лаунж-холу під назвою «Третій Рим». Дарма я прочитала цю назву: тепер знову нестримно тягне до Італії. Нарешті завертаю на довжелезний проспект Гурова, який веде прямісінько до офіса.

Вероніка самотньо похилилась над комп’ютером. Відтоді як Адріано поїхав, її геть не впізнати. Замість високих підборів, яскравого макіяжу, відвертого декольте і коротких спідниць — лише синці під очима, немите волосся й повільні, позбавлені енергії рухи. Здається, що вона от-от безсило гепнеться на підлогу, випустивши нарешті з долоні річ, із котрою не розстається ні вдень, ні вночі, — знайомий кольоровий носовичок.

— Веро, зробити тобі кави? — питаю лагідно. Серце мені терпне від її страждань.

— Фра, зроби мені краще ціаністого калію. Це єдине, на що я заслуговую, — промовляє та з гіркою посмішкою, втомлено звішуючи голову, наче несила більше тримати на шиї важкий тягар.

— Що ти верзеш? Ти ні в чому не винна! — кажу, відводячи її руки від обличчя, аби упевнитися, що та мене чує.

— Ні, це Бог мене покарав, — мовить Вероніка цілком серйозно.

У цих українців як не чорт, то Бог у всьому винний, — думаю.

— І за що він тебе покарав? — питаю, ледве стримуючи посмішку. — За декольте й високі підбори?

— Фра, я маю тобі щось розповісти, — промовляє Вероніка, немовби не зауважуючи мого запитання. — Перед тим, як ви з Адріано приїхали сюди, у нас працював один хлопець. Низенький такий, ввічливий, — каже вона, ледь не схлипуючи, але очі уже блищать від наближення чергової хвилі сліз. — Так от, він також був гомосексуалом, через що його звільнили. Тобто, — вона глибоко вдихає носом, стримуючи сльози, але й тримаючи носовичок у готовності, — це я зробила так, що його звільнили. І от тепер бачиш, як я покарана, — підсумовує вона.

— Веро, а який зв’язок між цими двома подіями? — питаю задумливо, але та зиркає на мене так, наче я — найтупіша на світі людина.

Лунає дзвінок. Починають сходитися на заняття студенти. Вероніка поспішно витирає сльози, намагаючись приховати сліди розпачу. Мені й справді дуже її шкода, особливо тепер, коли я й сама наковталась трохи смутку. Попри те, що я не розумію ані причин, ані мотивації жодного з її вчинків, відчуваю, що маю спробувати якось їй допомогти. Останнім часом лише допомога іншим рятує мене від власного болю.

— Веро, замість грозити небу кулаком, пропоную зробити щось конструктивне, — промовляю з удаваним ентузіазмом. — Якщо слідувати твоїй логіці, себто якщо Бог — як ти кажеш — тебе покарав за поганий вчинок, потрібно зробити гарний вчинок і відкупити свої гріхи, — кажу, розводячи руками, немов до дитини. Усе частіше ловлю себе на думці, що з мене також могла б вийти непогана мати.

Та витріщається так, наче цей елементарний висновок жодного разу не спадав їй на думку. Дивні ці українці: можуть знайти зв’язок між подіями, що геть між собою не пов’язані, і водночас не в змозі скласти два плюс два.

— А що ж я маю зробити? — кліпає та своїми очима без стрілок, що чомусь здаються мені незнайомими.

— Ну як — що? Виправити скоєну кривду, — пояснюю, наче маленькій дівчинці. З мене точно буде гарна мати. Треба таки подумати про дітей, — блискавкою проноситься у голові.

— А як виправити? — питає Вероніка тремтячим голосом. Здається, вона вже й сама не рада, що розкрила мені душу. А я думаю: у чужій душі — мов серед ночі.

— Ну як-як? — не витримую. — Принаймні попросити вибачення в того хлопця або, ще краще, взяти його назад на роботу, — вимовляю нетерпляче.

Вероніка заклякає, а мені час іти на заняття, тож залишаю її зі зрадливими думками й вірним носовичком у пальцях без манікюру.

Слава Богу, щодня настає вечір, який також минає. Після одного заняття з англійської й другого з італійської — і це якщо не лічити донецьких бізнесменів і ще двох учнів від десятої ранку — я не чую ані ніг, ані язика. Виходячи зі спорожнілої зали після останнього студента, знаходжу Вероніку на тому ж місці й у тій же позі, у якій залишила її кілька годин тому. Ця бідолаха й справді потребує допомоги — зітхаю, нахиляючись над нею.

— Веро, давай я проведу тебе додому, — кажу своїм схриплим після кількагодинного говоріння голосом. — Ти далеко живеш?

— Фра, я не можу попросити в нього вибачення, — каже вона так, наче ми продовжуємо незакінчену розмову. — Він ніколи не погодиться зустрітися зі мною, — промовляє та не так із сумом, як з якимось прихованим ентузіазмом. — Давай ти з ним поговориш і перепросиш за мене? — благає.

— Що? Я? — перепитую розгублено, але несила більше дивитись на це розбите серце, що мені чимось нагадує і своє. Ловлю себе на думці, що останнім часом видивляюсь своє віддзеркалення у кожній парі сумних очей. — Ну добре, вмовила. Завтра ж зустрінусь із ним.

Коли я нарешті дістаюся додому, відчуваю, як мене наздоганяє непереборна втома. Єдине, чого я потребую, — це просто влягтися у ліжко й заплющити очі. Без важких роздумів, обговорень чи обміну враженнями за день. І якщо раніше я сподівалась на те, що кароокий ще не спить, то сьогодні я прислухаюсь до тиші у квартирі з надією, що той таки перебуває в обіймах Морфея.

— Фра, нарешті ти вдома! — вигукує Юрій, виходячи з кімнати разом із котом на руках. — Сьогодні був надзвичайний день, — каже він із неабияким ентузіазмом. — Пам’ятаєш, я розповідав тобі про Левка Лук’яненка?

Я лише втомлено знизую плечима й хитаю головою. Не пам’ятаю я ніякого Лук’яненка.

— Це наш український Нельсон Мандела, який відсидів двадцять п’ять років у таборах, — не вгамовується, геть не зауважуючи моєї втоми.

— А, ну так, щось таке пригадую, — мовлю схриплим голосом, повільно набираючи води у чайник.

— Так от, сьогодні він був у школі й розповідав про своє життя і боротьбу, — каже Юрій, ледь не захлинаючись від емоцій.

І звідки у нього стільки енергії? — думаю.

— Фра, якби ти бачила, якими очима школярі дивились на Левка, як уважно слухали! Він говорив про такі важливі речі. У Донецьку багато хто вважає, що Україна здобула незалежність незаслужено, без боротьби. Але ж такі, як Лук’яненко, віддали за неї найкращі роки свого життя.

— Ти теж віддаєш найкращі роки, — лише й вилітає у мене з вуст.

— Як ти не розумієш, завдяки таким, як він, наша країна взагалі існує, — каже той з невичерпним запалом.

Шкода, що я не маю ані дещиці цієї енергії. Та що там енергії, мені навіть немає за що боротися — окрім як за нас із ним.

— Ти знаєш, усі й справді перейнялися тим, що сказав Лук’яненко, тимчасом як у нас в школі вчителі часто навіть відмовляються вести уроки українською. Фра, я сьогодні вперше відчув, що все це не дарма, розумієш, — вимовляє він з такою втіхою, наче у лотерею виграв. Якби ж я не була такою вичавленою, то певно також утішилася б разом із ним.

— А головне — потім сам Левко підійшов до мене і сказав: слава Богу, що Донеччина починає бути українською, — мовить кароокий очима, що блищать від задоволення. Я ще ніколи не бачила його таким щасливим, — думаю.

— Чудово, — лише й видушую з себе, дмухаючи на гарячий чай. — Сподіваюся, тебе не виженуть після цього зі школи, — додаю, не в змозі стримати уїдливий коментар.

— Виженуть, то й виженуть, — вимовляє розгублено, немов лише тепер з гіркотою усвідомлює, з ким говорить.

— Скоро закінчується волонтерська програма, — додаю, поки гаряче. — Ми більше не зможемо тут жити, — дивлюся на нього в усі очі, наче кидаючи виклик.

— Щось придумаємо, — Юрій видає два свої улюблені — ненависні мені — слова, залишаючи кухню. Бом-жик невідступно слідує за своїм господарем.

П’ю свій чай, а на душі шкребе. Мені слід ухвалити якесь рішення: я не можу постійно перебувати у цьому підвішеному стані під назвою «щось придумаємо», який для кароокого є природним і комфортним. Після неймовірних зусиль, яких я докладаю, аби ми були разом, одним цим висловом він жорстко вибиває мені землю з-під ніг. От би й про мене хтось подбав. Як шкода, що поруч немає Адрі.

Падаючи з ніг, нарешті перевдягаюсь і готуюся до сну. Кароокий лежить на ліжку, накрившись ковдрою, і мовчки за мною спостерігає. Він завжди любить дивитись, як я роздягаюсь.

— Фра, а що це в тебе за дивна піжама? — питає зненацька, хоча я сплю в ній уже другий тиждень. Одразу пригадується той великий будинок з колонами, який я вперто не помічала місяцями.

— Це мені Адрі залишив, — кидаю. — На пам’ять про себе.

— І ти спиш зі мною у його піжамі? — питає Юрій таким тоном, наче це щось немислиме.

— Так, — протягую задумливо, з усіх сил намагаючись зрозуміти, що у цьому поганого. Даремно.

— Піднімай руки, — каже — що наказує, енергійно підводячись із ліжка.

Я ошелешено кліпаю здивованими очима, поки Юрій буквально зриває з мене піжаму. Від його рішучих рухів мені хочеться то сміятись, то плакати. Залишаючи мене стояти посеред кімнати у трусиках, він бере зіжмаканий одяг і кудись виходить. Чую, як повертається замок у вхідних дверях. Невже пішов на вулицю? У самих шортах і капцях. Та він несповна розуму!

18

Наступного дня дзвоню Олегу, через якого Бог розізлився на Вероніку, надіславши їй у кару недосяжного Адріано. Що більше про це думаю, то менше мене дивує ця логіка, хоча я знаю, що в нормальному психічному стані ніколи б не сприйняла щось таке всерйоз. Зараз також не сприймаю, але хочу допомогти Вероніці принаймні позбутися докорів сумління, які, у поєднанні з муками кохання до Адрі й вимушеним розставанням, доводять дівчину до сказу.

Олег приязним голосом погоджується на зустріч, що одразу пробуджує у мені цікавість. Після того, як Адріано зник з мого життя, я, наче бездомний пес, шукаю прихильності в очах перехожих. Ми домовляємося зустрітись о другій, коли я маю невеличке вікно перед тим, як знову бігти до офіса.

Опинившись після заняття з Альоною (з якою й далі займаюся задля заробітку) на бульварі Пушкіна, йду у напрямку Університетської, аби згодом завернути праворуч на пішохідний міст, де на мене має чекати Олег. На домовленому місці ані душі, та ще й на додаток збирається на дощ. Раптом мене гукає якийсь молодик — лисий, мов більярдна куля, у круглих окулярах і значно нижчий за мене. Він простягає свою маленьку — майже жіночу — руку. У другій руці, дякувати Богу, парасолька, яку Олег одразу розкриває й піднімає догори. Задля зручності я переймаю керування парасолькою над нашими головами, а той бере мене під руку, вказуючи дорогу.

Я вперше опиняюсь на пішохідному мосту в Донецьку. У місті, де машини мають відчутну перевагу над перехожими, повсякчас зазіхаючи на їхній життєвий простір на тротуарах, — міст без автівок одразу ж підіймає мені настрій попри понуру погоду.

Наша розмова точиться так невимушено, наче ми з Олегом — давні знайомі, які довго не бачилися. Він безперестанку жартує, перестрибуючи з теми на тему, а я, вперше за довгий час, перебуваю у товаристві людини, з якою легко дихається й весело сміється.

Доходимо до центрального парку — місця, у якому я досі не встигла побувати. Оскільки сьогодні будній день і погода не дуже сприяє прогулянкам, ми з Олегом почуваємося так, наче цей величезний парк цілковито до наших послуг. В око впадають великі фонтани — що знову нагадують про Італію. Територія парку зусібіч оздоблена триєдиними ліхтарями, яких так багато на бульварі Шевченка й Набережній. Численні клумби охайно висаджені квітковими композиціями, а листя не так шелестить — як хлюпає під ногами. Дощ не припиняється, але й не посилюється, створюючи нам камерну, затишну для спілкування атмосферу.

— Отже, я прийшла на прохання нашої спільної знайомої Вероніки, — намагаюся перейти до головного, набираючи повітря у легені.

— Здогадуюся, — вимовляє він, заливаючись рясним рум’янцем.

— Вона не змогла особисто з тобою зустрітися, — починаю обережно. — Але хоче запропонувати тобі повернутися назад, — видихаю, завмираючи.

— Справді? — його маленькі очі під окулярами помітно розширюються. — Це ж треба, — протягує.

— Слухай, я в курсі, що вона повелась із тобою не найкращим чином, — додаю хватькома, — але, повір, їй дуже прикро.

— Та, — махає той рукою, — порівняно із тим, як зі мною повелися власні батьки, Вероніка просто мати Тереза, — каже, нервово хіхікаючи.

Далі ми прогулюємося парком у важкій мовчанці, яка разюче відрізняється від веселого тону, заданого на початку нашим знайомством.

— Знаєш, не лише геям погано у Донецьку, — нарешті наважуюсь перервати затяжну тишу. — Мені теж тут погано. Дуже погано, — додаю тремтячим голосом.

І раптом під цією затишною парасолькою й попід руку з людиною, яку я бачу вперше в житті, мене охоплює невгамовний потік слів. Я ні сіло ні впало починаю розповідати Олегу про Давіде, своє розбите серце, про переїзд у Донецьк, знайомство з карооким, нашу поїздку на італійський цвинтар, спробу забути Юрія, його подорож до Любліна, мою пригоду в Грузії, про Адріано, Клер, про друзів кароокого, про «Поштовх», Бомжика і навіть про піжаму. Хлопець уважно слухає кожне моє слово, зітхаючи й співчуваючи моїй історії. І коли я нарешті замовкаю, відчуваю, що мені вже давно не було так легко на серці.

— Ти знаєш, я наче живу чужим життям, яке викликає у мене повагу, але яке ніколи не буде моїм, — підсумовую. — А найгірше — це те, що сам кароокий живе життям, яке навряд чи щось змінить у цій країні. З розмов з моїми учнями і навіть їхніми батьками випливає, що ніхто в Донецьку не думає так, як Юрій. Ніхто тут не вболіває ні за що українське, нікому не цікаво будувати тут Україну, і, зрештою, ніхто Донецьк Україною не вважає. В Італії кажуть: один голос — це ще не народ. Так от мені здається, що голос Юрія — це той голос, якого не чути. Так, він робить якісь там акції, запросив до школи відомого дисидента — не пам’ятаю, як його звати, — але ж, по суті, це нічого не змінює. Тут ніхто не потребує України, тут досі Радянський Союз. Може, він і повинен тут бути? Може, цих людей просто треба залишити в спокої з їхньою ментальністю й настановами? Нехай живуть, як хочуть! Нехай розмовляють тією мовою, якою звикли. Силою ж нікого не зміниш і нікого не врятуєш, — видихаю.

Олег кліпає на мене своїми вузенькими очима під окулярами так, наче я розповідаю йому про снігову людину.

— Ти знаєш, я думаю, що він справді винятковий, цей твій Юра, — лише й веде хлопець.

— Ну от бачиш, і ти туди ж, — кажу докірливо. — Я усвідомлюю, що таких, як він, — одиниці, але не вірю — от просто не вірю, — що він може щось тут змінити. Натомість своє життя — і моє на додачу — кидає собаці під хвіст.

— Таких людей мало, зазвичай мало хто наважується протистояти більшості, — зітхає. — То чому ж ти сама йому не скажеш про це все? Може, твоя думка, як іноземки, щось змінить? — питає Олег, наче розгадав якусь складну загадку.

— Боюся, що він розчарується в мені, якщо я висловлю свої сумніви. Зрозуміє, що я не така ідеалістка, як він, і знайде собі когось, хто краще його розумітиме. Насправді цього я боюся найбільше.

— Але ж це обман, — не здається Олег. Здригаюся від цих слів. — Ти не можеш увесь час удавати, наче віриш у те, що він робить, а всередині вважати, що це дурня.

— Так, ти правий, я мушу йому сказати. Я мушу все йому сказати...

Коли я пізно ввечері повертаюся додому, то прокручую у голові свою промову. Від самої думки, що я нарешті виллю всі сумніви, що поїдають мене останнім часом, — стає легше на душі. Я повинна сказати Юрію все як є, поділитися з ним своєю зневірою і перестати нарешті удавати ентузіазм. Може, йому справді не вистачає якогось зовнішнього погляду? Може, всі його друзі лише й роблять, що підлабуз-ницьки з усім погоджуються, говорячи лише ті речі, які той хоче почути? Може, якщо я поділюся своїми власними враженнями про Донецьк і Україну, це відкриє йому очі на правду і він нарешті перестане боротися з вітряками? І хоч ця думка лякає своїми наслідками, вона раптом здається мені єдиним правильним рішенням.

Повільно відчиняю двері, набираючи в легені повітря й відваги. Юрій з котом виходять у коридор. Кароокий дивиться на мене ошелешено і нарешті мовить.

— Фра, почалося! У Києві люди вийшли на Майдан!

— Не може бути, — лише й видаю я у відповідь.

19

В Італії кажуть: добре милуватися морем з берега. Десь так у нас із карооким. Він — постійно у своїх перегонах із цілим світом, а я спостерігаю за ним з порога нашої, тепер ненависної мені, квартири. Проте після того, як незадоволені українці раптом наважились на протест, я вперше за весь час відчула, що мій кароокий, можливо, не відчайдушний Че Гевара, боротьба якого — наперед програна справа.

Час кароокого нарешті настав: те, у що він, вперто і наперекір усім, вірив, почало викристалізовуватися, набирати певних форм — наче візерунок на вікні. Як він і казав, люди не пішли з Майдану, продовжуючи стояти там на знак протесту проти політики президента, який вперто не хоче підписувати угоду з Європейським Союзом. Якби Україна почала змінюватися, то я б також погодилась у майбутньому жити тут разом з Юрієм. З якоюсь особливою урочистою радістю визнаю, що він був правий. Звісно, у Донецьку кароокий все ще в меншості, але у своїй країні, цілком імовірно, може виявитись у більшості. Значить, не все так погано, як я думала, і, можливо, колись Юрій стане ще одним президентом зі сходу. Цього разу — українського.

Поки їду тролейбусом до центру на заняття з донецькими бізнесменами, на серці пташки співають. Уявляю собі, як колись, коли кароокий буде відомим політиком, а я — його дружиною, ми розповідатимемо про ті сутужні роки, коли доводилось на всьому економити, витрачаючи кожну копійку на флешмоби, демонстрації, виставки й акції прибирання. Як ніхто не вірив у те, що нам пліч-о-пліч вдасться змінити це місто, цих людей, цю країну — як не вірили колись Нельсону Манделі, Махатмі Ґанді й Вацлаву Гавелу. Ми розповідатимемо, як скрутно було мені, італійці, у цих непростих умовах, підтримувати Юрія, відмовляючись від того забезпеченого життя, яке мала в Італії. «Але я знала, що ця самопожертва необхідна, що вона служить чомусь вищому, що ми не маємо права здаватися», — саме так у моїй уяві я закінчую інтерв’ю закордонному журналісту. Ми увійдемо в історію, будемо на «Вікіпедії», у підручниках, на телебаченні і в газетах. Мене раптом охоплює неймовірна гордість за те, що я поруч із таким, як кароокий. За те, що не вибрала якогось багатія або альфонса, чи музиканта, як Давіде. Відчуваю, як чесноти Юрія переливаються до мене — наче донорська кров — від самої цієї думки. Відтепер, коли я переконалася у тому, що він — не просто мрійник, потрібно робити все, аби підтримувати його, зціпивши зуби.

— Що за ідіоти — ці кияни?! Знову їм щось не подобається, — раптом чую розмову двох чоловіків, що схилилися наді мною.

— Це точно! Мало їм помаранчевої чуми — тепер у Європу захотілось. Та кому ми там треба? Про нас лише Росія дбає: дешевий газ продає, без віз до себе пускає.

— Не вистачає на них сильної руки. Он Путін усіх взяв в кулак, і ніхто навіть не рявкне.

— Але ж Болотна площа... — не витримую і втручаюся до розмови, одразу ж про це пожалкувавши.

— Га? — ошелешено питає перший. На вигляд йому не більше сорока, а зуби — що він їх мимохіть оскалює при розмові — гнилі й де-не-де відсутні, наче у старого діда. Яке море, така й риба — кажуть у нас в Італії.

— Ну, не так давно росіяни у Москві виходили з багатотисячними протестами, — уточнюю, знітившись. Боже, ну чому мене чорт весь час за язика тягне?!

— Та, — махає рукою старший, з сивим волоссям і дуже зморшкуватим обличчям. (Взагалі у Донецьку чоловіки близько сорока й більше виглядають моторошно. Втомлені життям, часто згорблені, беззубі й вкриті зморшками — наче мумії. Сподіваюся, кароокий таким не стане!) — І що тепер, усіх розігнали, а найактивніші — у в’язниці або під прицілом, — підсумовує той.

— От-от, — підтакує перший. — Путін узяв і навів лад!

— Їх ще десять років тому треба було всіх до в’язниці всадити або розстріляти. Тоді їм не сподобалось, що Янукович став президентом. Тепер їм не подобається, що він відмовився лягати під Європу. Що це за мода — щоразу, як щось не подобається, виходити на Майдан?! — долинає суворий голос якоїсь жінки позаду мене.

Від цих жорстоких слів аж у животі холоне. От чому я так погано почуваюсь у Донецьку: тут звідусіль — неначе протяг — віє якоюсь прихованою агресією. Такої розмови ніколи не почуєш в італійському автобусі. Ми живемо у зовсім іншій тональності.

Нарешті дістаюсь помешкання донецьких бізнесменів. Проблеми починаються уже на порозі, коли дідусь перехоплює мій плащик і сумку, поки я роздягаюсь.

— А що це у тебе за стрічка? — здивовано питає він, зиркаючи на жовто-блакитну смужку, яку я почепила на сумку за прикладом кароокого.

— Це на знак підтримки тих, хто вийшов на Майдан за угоду з Європейським Союзом, — відказую повільно.

— Який ще Союз? — втручається дворянка, тримаючи своїми розкільцьованими пальцями горнятко чаю. — Росія — це наш єдиний союз, — відрізає.

— Але ж ви самі їздите до Італії... — вимовляю здивовано.

— Це бізнес, — відказує та. — Окрім того, Європа розвалюється, гниє. Франческо, ти була колись в Амстердамі? Це ж Содом і Гоморра. Легальна проституція, гомосексуалісти на кожному кроці, наркотики.

— От-от, — підтакує колишній веселун. — У Росії все-таки духовність, сімейні цінності. Зрештою, усі ми слов’яни...

— Франческо, — суворо каже дворянка. — Ти нічого не розумієш. Цій країні потрібен хазяїн, який триматиме все міцною рукою.

Після двох годин коптіння над діалогами з теми «У крамниці», нарешті опиняюсь назовні. За звичкою хочеться наосліп мчати якнайдалі від цих стариганів, але раптом згадую про бібліотеку, чий величний вигляд діє на мене заспокійливо. Італійці говорять, що правда лише одна. Але кожен українець, здається, має власну.

Дивлюся на годинник. Через поганий настрій бізнесменів мене випускають на півгодини раніше, ніж зазвичай, тобто лише на півгодини пізніше, ніж потрібно. У такому разі можу уникнути переповненого тролейбуса і пройтися до свого учня — школяра Антона, який мешкає недалеко від Південного автовокзалу, — пішки. Минаючи бульвар Пушкіна й проспект Гурова, опиняюсь на довгій Університетській. Сьогодні тут приємно. Сонце витискає рештки свого проміння — наче пасту з тюбика, а вітру немає. Як і угоди з Європейським Союзом. Знову й знову крутяться у голові слова незнайомців у ранковому тролейбусі й донецьких бізнесменів про те, що Європі не потрібна Україна, а Україні — Європа. Мені й справді важко сперечатися із тим, що ця відстала країна з її нетолерантністю, корупцією і бажанням більшості громадян звідси втекти за першої-ліпшої нагоди — навряд чи потрібна Європі. Для нас взагалі все, що на схід від Німеччини, — окраїна і провінція. Але кароокий, який провів увесь минулий рік у Польщі, казав, що після розпаду Радянського блоку поляки також перебивалися з хліба на воду, аж доки вступ до ЄС їх не змобілізував, дозволивши зробити неймовірний поступ. Саме тому він покладає такі надії на підписання угоди про асоціацію з ЄС, чого категорично не хоче інший виходець з Донецька — Янукович. Мені ж така нелюбов Донецька до заходу здається іронічною, адже це місто, тобто містечко Юзівка, колись постало завдяки валлійцю Джону Юзу, який приїхав до Російської імперії, аби організувати виробництво металу. До речі, тепер цьому Юзу встановлено пам’ятник на вулиці Артема — єдиний, котрий відрізняється від усіх цих ленінів (навіть, якщо це Шевченко).

Минаю невеликий скверик, у якому ми колись гуляли з карооким ще влітку. Тоді також було сонячно й дуже тепло. Юрій влаштував екскурсію старими цвинтарями Донецька, розповідаючи принагідно історію цього міста. Так я дізналась, що цей сквер названо на честь науковця Берві-Флеровського, який називав свою дружиною квіткою, з чого й народився його псевдонім — Флеровський. А мене кароокий називає або серденько, або просто Фра. Це на псевдонім не потягне, — зітхаю. А добре було б, якби у його історії з’явилась якась згадка і про мене.

Неймовірно, як багато Юрій знає про своє місто. Навіть мене захоплюють ці його незліченні історії про різних історичних персонажів. Особливо, коли йдеться про його улюблені постаті. Як, наприклад, колишній священик Свято-Преображенського собору (який раніше розміщувався не на перетині вулиці Артема й Богдана Хмельницького, а біля центрального універмагу) Олександр Матвієвський, котрий боровся з пияцтвом й активно займався просвітою. А коли у місті починалися погроми, священик неодноразово зупиняв розбурханий натовп.

Кароокий розповідав, що в Любліні, де він намагався об’єднати православну й греко-католицьку громади, також є український священик, Степан Батрух, який усіма способами намагається побудувати діалог не лише поміж українцями різних традицій, але й поміж поляками й українцями, які жорстоко нищили одне одного у часи Другої світової війни.

— Коли йдеться про історію, найважче — визнати власні помилки й попросити вибачення, — любить повторювати кароокий. — Навіть одна людина не завжди здатна на це — що вже казати про цілий народ?!

Мене завжди дивує, як у нього лишень вистачає терплячості й запалу, аби, попри численні проблеми сьогодення, ще й копирсатись у смердючій шафі історії. Я ж настільки вразлива до жаху минулих подій, що кожна згадка про війну або історичну несправедливість вмить викликає в мені відразу. Так, наче десь глибоко всередині я переконана у тому, що все, що сталося з людством по цей день, — навідріз заперечує його право на існування. Тож єдиний відомий мені спосіб не впадати у відчай — це всіляко уникати будь-якого зіткнення з минулим, дивитися в яке — наче споглядати у прірву, над якою звисаєш.

Ще одна річ, яка значно ускладнює мої стосунки з історією, — це позиція винного. Який би культурний спадок не несла Італія, одним з її горе-здобут-ків був саме фашизм, і від цього неможливо відмитися навіть у третьому поколінні. Я завжди заздрила людям «з правильною історією», як-от англійцям, данцям або навіть росіянам чи українцям, які справедливо вважають себе переможцями над тим злом, яке прийшло з заходу. Натомість, на мій превеликий подив, Юрій також дивиться у минуле аж ніяк не з позиції переможця. Більше того, він не лише почувається винним перед поляками за злочини Української повстанської армії і шкодує щодо самої УПА за те, що українці не оцінили її внесок у боротьбу за незалежність (чому й була присвячена нещодавня виставка «Історія нескорених»); щодо євреїв, які зазнавали поневірянь у Російській імперії і Радянському Союзі; щодо тих українців, які поклали життя, аби колись постала ця, незрозуміла мені, країна, — але й докладає неймовірних зусиль, аби цю історію пригадати, переосмислити, використати у добрих цілях. Тимчасом як я усіляко намагаюсь історію не чіпати, оминати й просто забути про неї. Мене вона затягує у журбу, а його надихає, наче біле полотно — художника. Для мене історія — не більше ніж розповідь про занепад людства, а для кароокого — протиотрута, необхідна для того, аби цьому занепаду завадити.

— Юрію, от дивись, — якось кажу йому під час чергової прогулянки містом, — людство вигадало спосіб, аби за п’ять хвилин у друзки розтрощити цю планету. Думаю, саме цим і має закінчуватись кожен шкільний підручник з історії. Фініта ля комедія.

— Фра, той факт, що цей світ досі існує, радше свідчить про перевагу добра над злом, — каже він так невимушено, наче це й дитині зрозуміло. — Зрештою, історія як така — це вже перемога, — промовляє він, ніжно торкаючись вказівним пальцем мого носа. У нього завжди на все є відповідь.

І хоч у такі хвилини я справді почуваюсь так, наче це правда і все на світі має сенс — навіть страждання, варто мені знову залишитись наодинці (як тепер), і давні тривоги захоплюють мою голову, наче ворожа армія — столицю. Умить наші стосунки, життя в цьому агресивному місті й мої ледь не відчайдушні спроби влаштувати наш із карооким побут раптом видаються мені цілковитим безглуздям, наперед приреченим на поразку. Окрім того, я не можу погодитися з тим, що Юрій так мало, та ще й жадібно і неохоче — немов Скрудж Макдак — гроші, — видає мені крупинки своєї уваги. Мені доводиться конкурувати за нього не просто з якоюсь однією дівчиною, а з усім світом. На додаток я ще й відчуваю постійні докори сумління, адже ця облізла й обідрана Україна — яку багато хто навіть за державу не вважає — потребує його більше, ніж я. І від цього я недолюблюю її ще більше. Вона завжди нещасна, стражденна і ніколи нічого не дає взамін. Вона має таку трагічну історію, що, певно, ніколи не загоїть своїх ран, змушуючи всі наступні покоління безперестанку стояти на колінах. Чути більше не можу про ті поневіряння, яких вона зазнавала протягом віків. Іноді мені здається, що кароокий просто не здатний любити когось іще. Когось, кого не потрібно постійно рятувати й заради кого жертвувати собою.

Раптом бачу, як молода жінка голосно сварить дитину на вулиці. Малий хлопчина зі світлим волоссям, років трьох — може, чотирьох — жалібно хникає, спустивши очі додолу.

— У мами немає грошей, щоб купити тобі машинку! Скільки можна влаштовувати мені концерти у магазині?! От я ввечері розповім усе татові — той дасть тобі заслуженого прочухана, — вимовляє вона з такою люттю, що мені хочеться самій купити малому ту машинку або навіть задзвонити в поліцію — як вчинив би на моєму місці перехожий у Штатах.

Але раптом я усвідомлюю, що річ не в іграшці і навіть не у грошах. Тут панує якась інша атмосфера, інші береги дозволеного, геть інший больовий поріг вразливості — що, наче низька огорожа, не здатен захистити це місто ані від всеохопного цинізму, ані від такої пронизливої жорстокості — що від неї аж мороз дере поміж лопатками, — але яка одночасно здається тут чимось природним.

Ці сумні думки не полишають мене, навіть коли я викладаю Антону італійську. Автоматично підкидаю йому прості вправи для початківців, а той — сумлінно вимальовує у зошиті італійські слова, кумедно пихкаючи носом. Зрештою, я не зобов’язана любити цю країну — вистачить любові до кароокого. Ділити його з нею і є найбільшою жертвою, на яку — вимушено — але доводиться йти. Та ніхто не може змусити мене любити Донецьк, який навіть сам себе не здатен любити, заперечуючи будь-які спроби — і навіть саму ідею — розвиватися у згоді з рештою країни. Таке враження, що все, що робиться у Києві, — як ті ж протести на захист підписання угоди з Європейським Союзом — наперед не подобається донеччанам. Важко позбутися враження, наче Донецьк — навіть з їхнім президентом, який, з того, що я чула від кароокого, перевіз до столиці всю місцеву еліту — оточений ворогами і постійно, як те болото, змушений відстоювати власну екосистему. І ця його болотистість, що ладна занурити у себе живцем кожного незгодного, — викликає в мене огиду й небажання співчувати нічому й нікому тут. Хочеться лише вигукнути у вічі тому беззубому чоловіку в тролейбусі, тій собакуватій мамусі на вулиці, всім, хто стіною відстоює тут застій, — гляньте лишень на себе! Не в екран телевізора, не в обличчя сусідів, не на пасажирів у транспорті, готових завжди підтакнути. Лише у дзеркало.

Ці гіркі думки, що не відступають протягом усього дня, так само нав’язливо — наче настирний залицяльник — проводжають мене додому. Але вдома я зненацька застаю геть іншу атмосферу. Кароокий і Клер мило щебечуть на кухні. Насторожуюсь.

— Ми тут розмовляємо про серіали й мультики з дитинства, — каже Клер, сміючись. — Ти знала, що в Україні у дев’яностих показували «Елен і друзі»?

Юрій намагається наспівати мелодію саундтреку.

— А «Перші поцілунки»? — не вгамовується Клер. — Це ж треба, французькі серіали пішли на експорт до Радянського Союзу! Ой, вибач, Юро, до України, — знічується та.

Це ж треба! Кароокий навіть Клер видресирував. Невже вона на нього запала? А може, це він на неї запав?

— Фра, а ти знаєш, що в Україні дуже люблять вашого Адріано Челентано?

— Кого? — перепитую. Вперше чую це прізвище.

— Ну як це? — не вірить кароокий моєму замішанню. — Це ж відомий італійський співак і актор, якого всі тут знають.

— А я не знаю, — відказую здивовано.

— Чекай, зараз принесу ноут і поставлю тобі його пісню, — Юрій вмить зникає за дверима.

— Фра, а скажи нам, чому всі черепашки-ніндзя мають італійські імена? — питає Клер, хіхікаючи.

— Звідки я знаю?

— Фра, уявляєш, у Франції Чіп і Дейл перекладаються, як Тік і Так?! — долинає до мене бадьорий голос кароокого, який незабаром знову з’являється на кухні й енергійно шукає для мене в інтернеті якогось Адріа-но щось там.

Після дня важких роздумів ця веселість здається мені недоречною. Які черепашки-ніндзя? Які Чіп і Дейл, коли країну треба рятувати?! Мабуть, я справді занадто переймаюсь не своїми справами.

— А що там на Майдані? Які новини? — питаю, перекрикуючи незнайому італійську пісню, яку увімкнув кароокий.

— Стоять, — відповідає Юрій з гордістю. — І я також до них приєднаюсь, — додає обережно, остерігаючись моєї реакції.

— Вимкни, будь ласка, музику. Я теж хочу приєднатися, — несподівано чую власний голос.

— Фра, це не дуже гарна ідея, — мовить він розгублено. — Тобі краще залишитися тут. Ніхто не знає, що буде далі, — дивиться змішано. — Окрім того, я їду презентувати нашу працю про польсько-українське примирення навколо пам’яті про Волинь. Пам’ятаєш, я тобі розповідав, що займався цим проектом у Любліні?

— Аґнєшка також приїде? — ціджу крізь зуби, спостерігаючи боковим зором за Клер.

— Так, — каже, ніяковіючи.

— Я все одно хочу поїхати, — вимовляю, втомлено опускаючись на стілець. Мене вже навіть не обходить те, що Клер присутня при нашому з’ясуванні стосунків.

— Добре, Фра. Подивимось, — мовить кароокий, закінчуючи обговорення.

— Подивимось — значить — ні, — не вгамовуюсь я.

— Подивимось — значить — подивимось, — відрізає Юрій, закриваючи ноутбук. Коли він розмовляє зі мною таким тоном, душа у п’яти втікає.

— А що це за свічка? — раптом мою увагу перехоплює мирне сяйво на підвіконні.

— Це на річницю Голодомору, — вистрілює Клер мені у скроню. Чи ж вона при своєму розумі?

— Я просто вже встиг розповісти Клер про те, що у цей день ми відзначаємо річницю Голодомору, який забрав життя мільйонів людей в Україні, — мовить кароокий.

— Ясно, — вибухаю чи то від образи, що Клер тепер більше знає про Голодомор, ніж я — дівчина українського патріота, чи то від того, що Юрій знову побачиться з красунею Аґнєшкою, чи то від того, що з мене вже досить цих безкінечних трагедій, про які несила більше чути. — Я втомлена і йду спати, — гучно гримаю дверима, залишаючи цих двох розумників наодинці. Нехай далі розмовляють про мультики, французькі серіали і ту нескінченну мильну оперу під назвою «поневіряння бідної України», кожна серія якої трагічніша за попередню і якою я вже сита донесхочу.

Юрій не намагається перепросити, і ми лягаємо спати у цілковитій тиші. Його ненав’язливість — на відміну від моїх думок — діє, як заспокійливе. Іноді мені навіть хочеться, аби він змусив мене до чогось жахливого, поставив перед вибором чи зобов’язав робити щось, що мені не подобається. Він же, навпаки, навіть нічого не розповість, доки сама не запитаю. Впевнена, що якби я не зауважила тієї клятої свічки на підвіконні, тема Голодомору навіть не спливла б на поверхню цього вечора. Так само, як новини з Майдану. Виходить, я ще й сама винна у тому, що мої думки тепер невідступно кружляють навколо України, адже лише так я можу бути ближче до нього. Ще мить, і я почну ненавидіти їх обох: кароокого і його країну.

20

Наступного дня почуваюся наче з важкого похмілля. Може, Юрій правий, що це італійська кров змушує все драматизувати? Звісно, мені прикро, що я так переймаюсь карооким, який зосереджений лише на своїй боротьбі, не звертаючи ні на кого уваги. Насправді, своєю появою у його житті я зробила Аґнєшці велику послугу. Впевнена, що жодна при здоровому глузді не хотіла б опинитися на моєму місці. Навіть вона. Але я не можу змиритись із тим, що Юрій вперто не хоче брати мене з собою до Києва. Чи все-таки, бува, не через неї? Якщо вже мені теж болить ця його країна і я хоч-не-хоч пройнялася її долею, то повинна бути на передовій разом із ним.

З важким серцем крокую на заняття до Альони, стосунки з якою зіпсувалися остаточно. Сама не знаю, чому вона далі запрошує мене — мабуть, мрія вийти заміж за італійця сильніша за особисту неприязнь.

— І що, певно радієте тепер? Он ці хохли у Києві повиходили на Майдан. Хочуть жити краще — то нехай пашуть, а не пісеньки співають, — кидає та злостиво.

Чи ж вони всі змовились між собою? — думаю.

— Ти, здається, також хочеш жити у Європі, — вимовляю з таким само презирством. — То чому іншим заборонено?

— Щоб жити у Європі — треба туди поїхати. Тут Європи ніколи не буде, — відрізає та.

— З такими, як ти, — точно не буде! — гарчу, залишаючи останнє слово за собою.

Всередині я давно вже змирилась із тим, що ніколи не зможу поводитися так, як вчить кароокий, — спокійно і поблажливо. Зрештою, я — італійка, тож маю право на емоції. Раптом відчуваю вібрування телефону. Про вовка промовка.

— Юрію, я не можу зараз розмовляти — я на занятті, — шепочу у слухавку під прискіпливим поглядом розгніваної Альони.

— Я знаю, серденько. Лише хотів сказати, що я вже у поїзді.

— Як? — тільки й видушую з себе. Альона нетерпляче стукотить олівцем по обкладинці підручника.

— Ти не хвилюйся, я скоро повернусь. Не хочу тебе відривати від заняття, — кидає він невимушено.

— Не хвилюватися?! — вимовляю вголос, але не у слухавку, котру кароокий завбачливо встиг покласти. — Як же мене дістали ці слова: не переживай, Фра; не хвилюйся, серденько; все буде добре, кохана; ми щось придумаємо, — вимовляю з плачем. — Як же я втомилась від усього цього!

Альона — єдиний свідок цієї істерики — дивиться на мене ошелешено. Трясця її матері, я таки мушу навчитися тримати себе в руках.

— Вибач, — вимовляю, витираючи сльози паперовою серветкою. — Зараз почнемо заняття, — кажу, глибоко вдихаючи носом, аби якнайшвидше заспокоїтись.

— Фра, та він — дебіл, — вигукує вона радісно. — Я ж тобі казала! — додає, навіть не намагаючись мені поспівчувати. — От бачиш, немає у цій країні нормальних хлопців — треба валити звідси! До речі, у мене кілька питань з приводу домашки.

Заняття з Альоною проходить наче у тумані, але я з усіх сил намагаюся зосередитись. Мені б ентузіазм і енергію цієї дівчини. А взагалі — проноситься у моїй голові — заради чого я всю себе віддаю на чужу боротьбу?! Яка мені, в біса, різниця, підписуватиме Україна угоду про асоціацію чи ні? Будуть ці беззубі люди жити краще чи угрузнуть у своєму болоті? Та нехай усе це йде під три чорти разом з Альонами, донецькими бізнесменами й усіма недоброзичливими донеччанами, яких я щодня зустрічаю у тролейбусі разом з непересувними й ображеними на увесь світ кондукторшами! Якого милого я все це терплю без жодної подяки й навіть уваги з боку кароокого?! З ним я лише ворогів собі шукаю, які роблять моє — і без того не дуже радісне життя — нестерпним. А той візьме собі й чкурне до Києва — шукай вітру в полі. Та кому треба таке щастя?!

Ця чергова нав’язлива думка не полишає мене цілісінький день. Ввечері в офісі розмовляю з Веронікою, до заплаканого образу якої уже встигла трохи звикнути.

— Веро, я не знаю, що робити з Юрієм. Іноді мені здається, що він не сповна розуму. Ну чому всі, кого я знаю, думають одне, а лише Юрій і його друзі з «Поштовху» — інше?! Ну не може ж так бути, що всі навколо помиляються, а він один — правий?! — питаю, закриваючи обличчя руками.

— Ну чому ж один? — вимовляє та з лагідною усмішкою. Повільно підводжу на неї очі.

— А чому ти так дивуєшся, Фра? Я хочу жити у нормальній країні, а не у цьому совку, — каже та сама не своя. Такого повороту я точно не очікувала.

— І скільки у Донецьку таких, як ти? — лише й видає моє пересохле горло.

— Ти знаєш, не так і мало, — каже Вероніка, не дивуючись моєму здивуванню. — Коли я ще була студенткою, то у нас в університеті молодь часто виступала з різноманітними ініціативами. Просто тут це не так просто: постійно ложку з рота вибивають, адже місцеві політики — це або ще радянські чиновники, або просто бандити. От Ренат Ахметов, наприклад, це той, який побудував «Донбас Арену», «Донбас Палас» і якому, фактично, належить усе місто. Він же колишній бандит. Був правою рукою одного мафіозі, якого підірвали на стадіоні під час футбольного матчу — лише по годиннику й розпізнали потім. Так от його помічник успадкував цілу імперію, а раніше, кажуть, узагалі був картковим шулером. У нас іще десять років тому вбивств за один місяць було стільки ж, скільки в решті країни — за рік. Тут не політика, а розборки бандитів — майже як італійська мафія. Ти що думаєш, Фра, я хочу, аби мої діти жили в такому місті і в такій країні? А коли прийшов Янукович, то тут узагалі всі гайки позакручували таким, як твій Юра. Тому про свою справжню позицію тобі не кожен розповість, розумієш? Люди бояться і мовчать, мовчать і бояться — це замкнене коло. Тож на твоєму місці я б ним пишалась. Таких сміливців тут одиниці.

21

— Фра, прокинься! Сталося щось жахливе! — спросоння чую переляканий голос Клер, щонайменше на п’ять тонів вище, ніж зазвичай.

Ледве розплющую очі. Сьогодні суботній ранок — єдиний день, коли я можу виспатись і нікуди не бігти: ані до учнів, ані до офіса. До того ж кіт солодко спить у мене на голові, підігріваючи вистиглі сни.

— Що, знову Ніколя? — питаю із роздратуванням.

— Вмикай інтернет: на Майдані у Києві побили студентів, — кричить та.

Картинки у моїй голові чергуються з такою швидкістю, що нагадують калейдоскоп. Вмить зіскакую з ліжка. Одразу ж кидаюся до ноутбука, який мирно дрімає на столі. Хвилини, доки він завантажується, тривають вічність, якої вистачає, щоб уявити собі найгірше. Знайти потрібний сюжет в інтернеті не становить жодної проблеми — його крутять на кожному сайті новин.

Ми з Клер заклякаємо, не дихаючи. Раптом від побачених кийків, чорних анонімних шоломів, за якими, здавалося б, не можуть ховатися людські обличчя — лише якийсь залізний механізм, наче у робота, — від крові на потилицях, вухах і скронях молодих людей, відданих на поталу чорним головам, починає паморо-читися у власній. У цю мить вони здаються особливо беззахисними. Беззахисними за власним вибором. З гіркотою розпізнаю той блиск у їхніх очах, оте суцільне нерозуміння і нездатність припустити, що так може бути. Разом із тим, якась спокійна покора, оте розведення руками — мовляв, вийшло як вийшло. Цієї миті ми з Клер, наче за вказівкою, заходимось плачем, який змиває всі попередні непорозуміння поміж нами. І хоч чужа душа — темний ліс, я чомусь абсолютно впевнена, що вона також плаче не від методичних ударів кийками, не від жорстокого гамселення студентів ногами і навіть не від сцени, коли двоє чорних шоломів тягнуть якогось молодого хлопчину по землі, а саме від цього розведення руками, від цього погляду з недовірою щодо того, що відбувається довкола. Цього майже дитячого замішання, розгубленості перед злом. Саме так виглядав би і Юрій. Юрій?! Господи, він же міг бути серед них! Хватькома переводжу стрілку на початок відео з побиттям і ретельно відслідковую кожен клаптик, схоплений камерою, кожне обличчя протестувальників, кожен профіль битих і тих, кого тягнуть по землі безжалісні чорні голови. Шукаю інші відео і якийсь час невідривно продивляюся кожне з них. Телефон?

Я нічого не тямлю від переляку. Чому ж я раніше не подзвонила кароокому? Невже я так образилась на нього, що за весь цей час мені навіть на думку не спало його набрати через ту дражливу витівку з дзвінком з потяга і болісну мовчанку, що запала поміж нами протягом останніх кількох днів?! Чи просто я панічно боюся, що він знову не відповість, і тоді доведеться уявляти найгірше? Може, він сам уже написав, що все нормально? Дістаю з сумочки телефон. Нічого. Тремтячими пальцями набираю номер Юрія, відчуваючи, як з кожним довгим гудком моя душа летить вниз, наче обірваний ліфт.

Зненацька мене охоплює такий щільний розпачливий страх, крізь який неможливо продихнути. Серце калатає немов скажене, раптом уповільнюючись і потім знову ґвалтовно стукотячи у грудях. Кидає то в жар, то в мороз, паморочиться у голові, охоплює задуха. Відчуваю, як мене цілковито напомповує страх — мов кульку повітря. І я більше не в змозі йому опиратись. На додаток починає жахливо нудити. Усе навколо здається мені нереальним, наче якась бутафорія. Не можу позбутися враження, що спостерігаю за собою ззовні, поза межами власного тіла. Обриси кімнати зливаються, немов я жену на великій швидкості. Нарешті сили полишають, і я непритомнію.

Відчуваю, як Клер трусить моє тіло, наче якусь ляльку, напхану сіном. Ну чому вона не залишить мене у спокої?!

— Але ж ти мене налякала, дурепо! — каже та, коли я нарешті роблю над собою зусилля і піднімаю важкі повіки.

Зблідла Клер сидить на моєму ліжку й важко дихає, наче щойно повернулась після пробіжки. Тендітні плечі похилені вперед, легка майка без ліфчика пришвидшено піднімається й опускається. У сірих очах прочитується жах і докір.

— Все добре з твоїм патріотом, — каже вона, наче забиває гол у мої ворота. — Живий-здоровий. Виступає з якоюсь книжкою — принаймні так він позначений на фейсбуку на сторінці якоїсь Аґнєшки. Ти її знаєш? — забиває контрольний гол.

— Так, це його колишня, — кажу слабким голосом. Лише зараз, коли намагаюся підвестись на ліктях, відчуваю, що моє тіло не просто важке, а непідйомне.

— Колишня? — витріщає Клер свої здивовані очі. — А чого він зараз із нею? — забиває вона одне пенальті за іншим. Трясця її матері, чи це дівчисько колись дасть мені спокій?!

— Вони разом робили проект і тепер представляють його результати у Києві, — тараторю, переконуючи радше себе, ніж француженку.

— Ааа, — протягує та з недовірою у голосі.

Раптом до мене повертаються сили. Принаймні на те, аби зайти на фейсбук і самій переконатись у словах ненависної тепер Клер. На жаль, вона права. І це після всього, що я через нього пережила. Після тих місяців, коли я не покладаючи рук заробляла гроші і намагалась підтримувати його ідіотські задуми. Здається, такої дурепи, як я, ще пошукати треба. Це остання крапля. Фініта ля комедія. Прощавай, смердючий Донецьк разом з усіма твоїми мешканцями. Забирайтесь усі під три чорти! Тобто це я заберусь під три чорти й більше ніколи не повернусь у це гадюче кодло!

— Фра, мої батьки дуже хвилюються, тож я повертаюся до Франції. Тут може бути небезпечно, — промовляє француженка.

— Я теж. Сьогодні ж куплю квиток, — відказую, навіть не дивлячись у її бік.

Рішучість, з якою я вирішила повертатися до Італії, остаточно повертає мені сили й ту частку незалежності, яку я втратила, відколи погодилась на ці хворі стосунки з карооким. Тепер рішення їхати додому видається мені таким правильним і незворотним, що приносить неабияке полегшення. Я раптом відчуваю, що немає нічого легшого, аніж просто купити квиток, спакувати валізу, викликати таксі й забратися назавжди з цього клятого міста й триклятої країни. Тим не менше, я повинна закінчити деякі справи. Спершу телефоную до Вероніки. Одразу ж кажу про те, що їду звідси, тож не зможу вести заняття до середини грудня, як домовлялися раніше. Вероніка довго мовчить у слухавку, а потім просить мене зустрітись. Оскільки сьогодні вихідний, ми домовляємось про зустріч біля пам’ятника Шевченку рівно о другій годині.

Аби вбити час і не отруювати свої останні дні в Донецьку виснажливими сварками у тролейбусі, пішки дістаюся Театральної площі. Пронизливий вітер, що віє назустріч, поволі видуває з голови сум’яття останніх годин, а гіркі думки осідають на дні, мов розбурханий пісок у морі. Прогулянки завжди діють на мене заспокійливо. Театральна площа була одним з перших місць, куди відвів мене кароокий. Пам’ятаю, що тоді був теплий весняний день, і ми радісно прогулювалися, тримаючись за руки. Я думала лише про те, який приємний Юрій на дотик, тимчасом як той безперестанку щось теревенив про своє місто, розмахуючи вільною рукою так, наче це його особисті володіння.

Театральна площа, зі слів кароокого, була головною у місті, доки не з’явилась площа Леніна. А Театральною її назвали саме німці, коли перейменовували вулиці під час окупації. Зрештою, це було логічно, адже тоді на ній уже був кінотеатр імені Шевченка і будівля театру опери й балету, який відкрили за кілька місяців до того, як Друга світова перекинулась на терени Радянського Союзу. Обидва будинки вціліли. На відміну від скромного кінотеатру, театр, що від минулого року називається «Донбас Опера», побудовано з відчутним розмахом. Велична будівля у жовтому та білому кольорах, виконана у класичному стилі, з високими колонами при головному вході. Від одного погляду на театр знову починає шалено хотітися додому.

Аби дійти до пам’ятника Шевченку, доводиться минати будинок донецьких бізнесменів. Хоч би випадково не натрапити на цю парочку, — думаю. І, як на те, вони саме виходять з дому. Трясця їх матері, не щастить так не щастить.

— Ти диви, Франческа, — вигукує веселун.

— Що, на мітинг прийшла? — злостиво кидає дворянка.

— Який мітинг? — лише й встигаю пролопотіти, але, схоже, мене ніхто не слухає.

— Приїхала до чужої країни і будеш тут революцію влаштовувати? — вона майже кричить. Ніколи не чула від неї такого тону. — Уже тиждень не даєте нам спокою своїми протестами, — гарчить.

— Протестами? — питаю з такою щирою радістю, що вона геть не пасує до цієї розмови. — Ураааа! Значить, Донецьк також протестує! — вигукую.

От чому Вероніка призначила мені зустріч біля пам’ятника Шевченку — це донецький майдан! Ну звісно ж, Юрій розповідав, що більшість проукраїнських акцій відбувається саме на цьому місці.

— Франческо, у тебе з головою все добре? — питає мене нарешті дворянка, несхвально розмахуючи власною макітрою з боку в бік.

— Насправді я йшла до вас, — починаю плести на ходу, — аби попередити, що їду з Донецька і не зможу більше приходити на заняття.

Вони заклякають, дивлячись на мене в усі очі.

— А тепер, завдяки вам, ще й на протест потраплю! — вигукую на весь окіл.

Знайти Вероніку вдається не одразу, адже та стоїть посеред невеликого натовпу — у кількасот людей. Бліде обличчя без макіяжу, вицвілі — певно, від сліз — очі й помітно схудле тіло. Без підборів вона зовсім трошки вища за мене. Це вже не та ефектна краля, яка в лютому забирала нас з Адрі з аеропорту. Як усе змінюється. Невже і я так виглядатиму після того, як поїду від кароокого? Цілком можливо, — зітхаю.

— Дивись, Фра. Ці люди також прагнуть змін, як і Юрій! Їм теж не все одно, — промовляє Вероніка.

— Я вже чула, що тут щодня демонстрації.

— Не лише демонстрації. Кілька днів тому відбувся автопробіг на підтримку Євромайдану. А коли сюди приїхали комунальники, аби розігнати людей, щоб начебто вимити пам’ятник, то учасники демонстрації самі його вимили. Ми теж вміємо боротися, — повідомляє вона, наче її слова можуть мене затримати.

— Веро, я розумію. Але зрозумій і мене: я не можу постійно жити проблемами України — у мене є власні. У Юрія голова забита всім, чим завгодно, — лише не нашими стосунками. Я тут цілковито самотня, Адрі-ано поїхав, Клер також їде. У мене нікого немає, окрім

Юрія, але навіть той не звертає на мене уваги. Знаєш, де він зараз? У Києві. Я не можу постійно так жити.

— Фра, наш донецький Євромайдан також рушає сьогодні до Києва — там зараз найбільше потрібна підтримка. Завтра відбудеться народне віче проти побиття студентів. Люди нарешті пробуджуються, — мовить дівчина тихим голосом, дивлячись на мене своїми безпросвітними очима. Раптом усвідомлюю, що ці події — єдине, що тримає її на ногах, не дозволяючи занепасти духом. Як несподівано люди можуть змінюватися, — думаю.

— Веро, але я тут до чого?! Це ваша країна, і вам за неї боротися. Я — італійка! Увесь цей час я була тут заради Юрія. Ти бачила, як я старалась. А той навіть не задзвонить, навіть смску не напише, що з ним усе добре! Він чхати на мене хотів — у нього зовсім інші проблеми в голові. І я вже втомилася від них. Я більше не можу бути на двадцять п’ятому місці у його житті після України, «Поштовху», друзів, акцій, виставок, Майдану, польсько-українського примирення і бозна-чого ще. Все, з мене до-сить!

— Хотіла б я бути на двадцять п’ятому місці у житті Адріано, — зітхає та, витираючи сльозинку, яку — очевидно, вже давно, але даремно — стримувала.

Дорогою додому я відчуваю, що вода у моїй голові знову каламутна. До мого відчаю примішалась радість від того, що молодь збирається на мітинги, від того, як ефектно мені вдалося розпрощатися з донецькими бізнесменами, і навіть від того, як змінилась Вероніка. Правду кажуть, що мудрість приходить з печаллю. Невже зі мною буде так само? Може, зі мною вже так? Уважно вдивляюсь у дзеркало в передпокої: щоки запали, на лобі з’явились якісь зморшки. Обличчя стало прозорим: вени розтягнулися під шкірою, наче черв’яки після дощу.

Вдома якось підозріло тихо. Цікаво, де може бути француженка у суботній день? Напевно, не біля пам’ятника Шевченку. На столі у кухні знаходжу записку, в якій Клер — почерком, що зіжмакує англійські слова не менше від французького акценту, — сухо повідомляє, що повертається додому і бажає мені щасливо залишатись у Донецьку. Дідька лисого! Я теж збираю валізу, й завтра ж мене тут не буде. Раптом чую жалібний голосочок Бомжика, який певно зголоднів.

Хай йому грець! Мені ж немає на кого залишити кота! От лихо! І через малий камінець великий віз може перекинутись. Решту дня ламаю голову над тим, де подіти Бомжика. Як завжди, сама собі створила перешкоди. Чорт мене потягнув взяти його додому.

О сьомій хтось несподівано дзвонить у двері. Може, Клер спізнилась на літак або рейс скасували у зв’язку з революцією? А може, вона передумала?

Не одразу впізнаю хлопця на порозі. Коли я бачила його востаннє, він здавався набагато молодшим. Тепер же сусід Ніколя радше скидається на чоловіка, ніж юнака. Це ж треба: як швидко все змінюється у цьому місті.

— А Клер вдома? — питає той, тримаючи щось за спиною.

— Ні. Вона повернулась до Франції.

— Як? — той витріщається на мене з таким подивом, наче йому є до цього якесь діло.

— А тобі що?

— Не може бути, — він ледь не заїкається, і тут я знову впізнаю юнака, що шарівся за столом, коли татусь вихваляв свого синочка. — Вона мені нічого не сказала, — вимовляє, ковтаючи кожне друге слово.

— А мені сказала. Точніше, написала.

— Можна подивитися? — питає той перелякано.

— Звісно, — кажу, відкриваючи двері ширше, щоб блондин міг протиснутись разом з усіма своїми м’язами.

Як виявляється, за спиною в нього ніжні рожеві троянди. У Донецьку що, інших квітів не продають?

— На кухню, — кажу у відповідь на його питально-благальний погляд.

Ніколя перечитує записку, кинуту на столі, протягом кількох мовчазних хвилин. Цікаво, проблема у почерку чи в його поганій — якщо мені не зраджує пам’ять — англійській?

— Я думала, що ви не спілкуєтесь, — вирішую нарешті порушити цю незручну мовчанку.

— Як це? Вона тобі нічого не розповідала про нас? — дивиться той у всі очі.

Схоже, сьогодні всесвітній день пошиття у дурні.

— Ми весь час були разом. А після того, як поїхав Адріано, я навіть у вас ночував, — каже той, вкриваючись — у відповідь на мій здивований погляд — рясним рум’янцем.

— Ночував? — повторюю, аби переконатися, що він не марить.

— Так, тільки Клер щоразу просила мене піти, коли ти виходила на пробіжку, — пояснює той, усе ще ніяковіючи. — Але ми щодня бачились, — каже так, наче це щось доводить. Он ми з карооким живемо під одним дахом, але це не заважає йому вважати мене порожнім місцем.

— Ну, мабуть, вона вирішила, що краще буде поїхати не прощаючись, — тільки й видаю у відповідь на його відчайдушний погляд.

— Цього просто не може бути! — каже той, розпачливо обіймаючи голову руками. — Я знайшов роботу і хотів запропонувати їй переїхати до нас із татом після того, як закінчиться волонтерська програма.

Оце так поворот, — думаю. Он для чого квіти — зробити пропозицію у вигляді його стерильної квартири і татових млинців. Як це не дивно, я шалено заздрю Клер, яку принаймні хтось любить.

— Це жорстоко, — промовляє той кудись у повітря. — Постав хоча б квіти до вази, — протягує, розвертаючись у бік виходу.

— Вази у мене немає, але пляшка з-під вина повинна знайтися. Чекай, ти не можеш так піти, — кажу, похопившись.

Дістаю з морозилки недопиту пляшку «Немирофф», яким Клер частувала кароокого і батька Ніко-ля. Наливаю. Ми випиваємо у такій само тиші, як і вони. Тільки не чаркуючись. Блондин поминає свою любов, а я — свою. Коли горілка закінчується, той, хитаючись, дістається дверей і, навіть не попрощавшись, виходить геть.

— Чекай, — вигукую. Блондин обертається до мене каламутними очима. — Тобі кіт не треба? — питаю, усвідомлюючи, що це найбільш недоречне запитання з усіх можливих. Але ж час і про себе подбати.

Він струшує головою, очевидно намагаючись збагнути, про що я. Зрештою хитає заперечно головою.

— Алергія, — кидає, остаточно зникаючи за дверима.

22

Протягом цілісінької неділі, не відриваючись, споглядаю в інтернеті за київським віче. Мама мія! Скільки там людей! Це ж тисячі й сотні тисяч карооких. Від усвідомлення того, що Юрій опинився нарешті серед численних однодумців, мені хочеться всміхатися й плакати одночасно. Тепер він наче на одній планеті, а я — на іншій.

Трясця їх матері, які ж красиві ті українки! Камера часто зупиняється на рішучих усміхнених жіночих обличчях, вони крокують пліч-о-пліч зі своїми мужчинами, тимчасом як я, осиротіла, самотня, покинута всіма, — копчуся у цій дірі, заворожено спостерігаючи за тими, хто на Майдані. На тлі тих українських красунь Аґнєшка відступає на другий план. Вона не жила в Донецьку, тож поняття не має, що це за країна. Але ті дівчата, що співають українських пісень, розмовляють українською мовою, з радістю носять вишиванки й знають українських письменників, — серйозні суперниці. Ну звісно ж, кароокий знайде собі когось, хто розумітиме всі його поневіряння й любитиме його так само безвідплатно, як той любить Україну. Мені краще першій здати зброю — інакше може бути занадто боляче.

Думки виходять з-під контролю, вивільнюючи уяву. Ось я бачу кароокого з вродливою україночкою, які танцюють разом якийсь традиційний танець. Обоє у вишиванках, які не лише їм пасують, а й не прилипають до тіла, як мені. Вони усміхаються, обмінюються пристрасними поглядами і, кохаючись, вигукують найважливіші слова рідною мовою. Правду кажуть: яка голова — такі й думки. Ці картинки у моїй уяві такі яскраві й справжні, що тепер я не можу позбутися їх навіть за бажання. Це ж так очевидно, що кароокий мене не любить. Як я взагалі могла так довго мати ілюзії щодо цього?! Коли любиш — не зникаєш без попередження, а дзвониш, пишеш, згадуєш. Коли любиш — не ставиш кохану на останнє місце. Господи, нарешті я збагнула: він уже давно зрозумів, що мене не любить, але йому не вистачало дипломатичності сказати мені про це, і він вирішив перечекати, аж закінчиться моя волонтерська програма, аби ми розійшлись якомога безболісніше — так само, як він чекав, поки мине восьме березня, аби розійтися з Аґнєшкою. Тож тепер, коли він нарешті вивільнився від обов’язку бути при мені у Донецьку — навіть і думати забув про те, що я тут: самотня й нещасна. Як же це жорстоко й несправедливо!

Певної миті я відчуваю те ж саме, що й учора: задуху, калатання серця, нереалістичність того, що відбувається. Усе навколо пливе від сліз, руки тремтять, мене охоплює неконтрольований страх. Сама не знаю, чого саме я так панічно боюся. Втратити кароокого, повернутися до свого безсенсового італійського життя, щоночі лягати у порожнє ліжко, щодня слухати порожні розмови? Розумію, що зараз знову зомлію. Раптом до мене долинає звук смски. Пише кароокий: що мав розряджений телефон, що скучає за мною. Життя миттєво розвиднюється, а серце — наче марш — змінює тривожне калатання на радісне. Від цих слів аж світ угору піднімається. Замість непритомніти, я засинаю солодким міцним сном, який стереже Бомжик.

Наступний день починається з двох важких слізних розмов. Перша — з матір’ю, яка не те що благає — а наказує мені негайно повертатися додому. Друга — з сестрою, яка не менш наполегливо намовляє до того ж самого. Ми так давно не спілкувалися по скайпу, наче минула ціла вічність. На екрані мого комп’ютера їхнє життя здається таким легким, радісним, безпечним. Попри те, що надворі уже грудень, яскраво світить пескарське сонце і ніщо не натякає на апокаліпсис або кров ні в чому не винних студентів, які всього-на-всього прагнуть змін. Боже, як я хочу назад у це тепло, домашній затишок, до своїх друзів і родини. До свого життя. Вчорашні сумніви щодо Донецька знову відступають, залишаючи лише одне очевидне рішення — повертатися.

Наступний день минає наче у якомусь тумані. Я розгублено блукаю містом, прощаючись із ним назавжди. Згадую всі наші прогулянки з карооким, усі місця, де ми встигли побувати разом, усі історії, які він встиг мені розповісти. Мене на шматки розривають суперечливі почуття і безкінечні питання: залишитись чи поїхати? Самій покинути кароокого чи дочекатися, доки той зробить це першим? Жити тут його життям чи повернутися до свого власного? Боротися за нас до кінця чи піддатися тому, що і так неминуче?

Мені, як ніколи, важко зосередитися на заняттях, учнях, італійській, англійській. Я повсякчас вимикаюсь із того, що відбувається довкола, уявляючи, як розгорнуться події у випадку моєї втечі від Юрія. Оскільки після тієї смски Юрій не написав більше ані слова, всі мої попередні страхи повертаються зі свого тимчасового забуття на круги своя. І знову мені здається, що його почуття несправжні, натягнуті, неглибокі. Що на його місці я б поводилась зовсім інакше. Що так не люблять. Зрештою, натрапляю у фейсбуку на чергову фотографію, де кароокий сидить біля колишньої (чи це слово тепер радше стосується мене?), закинувши руку на крісло позаду неї, як і тоді, в Любліні. На мій власний подив, я реагую на це стримано й навіть з якоюсь мазохістською радістю, адже це додає мені відваги втекти до Італії. Може, й запізно, але інстинкт самозбереження все ж таки вмикається.

Вичавлена, наче лимон, після чергового заняття крокую повз головну площу міста — площу Леніна, і перед моїми очима постає неочікувана картина. Щонайменше кілька тисяч демонстрантів з неприємними обличчями й плакатами на кшталт «Ми любимо Україну, але не підтримуємо Євромайдан», «Тисячі мітингують — мільйони працюють» і «Європейські цінності — розпуста й виродження». Коли побачила ці слова, ці озлоблені обличчя, символічне місце, де вони вирішили зібратися — немов відьми на горі, — у мені раптом піднялася вся та огида до цього міста і його відразливих мешканців, що довго скупчувалася всередині. І я чітко усвідомлюю, що навіть якби кароокий ставився до мене, як Ніколя до Клер, то я все одно не протягнула б з цими людьми більше кількох років. З цією агресією, озлобленістю, жорстокістю. І жодне співчуття, емпатія чи просто жаль тут не допоможуть. Я хочу до тих своїх — веселих, усміхнених, легких і щасливих італійців.

Аби остаточно покласти край всім своїм ваганням і сумнівам, вирішую купити квиток додому прямо зараз. Краще зробити це, поки кароокого немає вдома, адже коли я його побачу, то можу втратити контроль над собою, як це завжди буває у його присутності. А кіт — ну що ж?! Підкину його маленькій Аліні з бабусею — раптом зглянуться й візьмуть до себе. А як ні, то він повернеться на вулицю — зрештою, він же Бомжик.

Насамперед щедро — про запас — годую кота і пишу мамі й сестрі про те, що вирішила повернутися додому. Заходжу в інтернет і знаходжу потрібний рейс, квиток на який зчищає з мого рахунка — наче пил з полиці — останні гроші в євро. Коли кидаєшся у прірву, то краще не дивитися, куди летиш. Я ж чомусь почуваюсь напрочуд спокійно — наче холоднокровний хірург, який вирізає ракову пухлину. До півночі збираю валізу, що висотує з мене останні соки. Потім приймаю швидкий душ і падаю на ліжко, миттєво забуваючись глибоким сном.

Але як це буває після перевтоми й нервового напруження, мій сон не глибокий, а тривожний і поверховий. Відчуваю, як кіт пригортається до мене бочком. Пригадую поцілунки кароокого на своїх очах, щоках, шиї. Як він ніжно знімає з мене футболку й трусики. Як пестить мене — спраглу його тепла. Запах і важкість його тіла такі реальні, що я не хочу розплющувати очі, аби не розвіяти міраж. З іншими завжди доводилось обирати поміж ніжністю й пристрастю. З карооким виходить ці дві речі поєднати: то він лагідно проводить рукою по стегнах, то боляче стискає губами мої пипки. Спочатку мокро цілує у шию, а вже за мить ґвалтовно пронизує мене собою — наче ніж. Але цієї миті моє збудження поступається місцем іншому, не менш сильному й дуже несподіваному бажанню. Я шалено хочу, аби в мені залишилось щось від нього. Тоді мені більше не доведеться його з кимось ділити або відпускати. Тоді я привезу додому найкращий з усіх можливих сувенірів з Донецька — малюка. Ця шалена, цілковито нова для мене думка таки остаточно вириває мене зі сну. Моторошно від блиску очей кароокого. Ми кінчаємо одночасно.

23

Щоб сказати правду — багато слів не треба. А щоб приховати правду — взагалі не потрібно слів. Я так і не наважуюсь зізнатися кароокому, що їду назавжди, що більше ніколи не повернуся до нашої квартири, будинку, району, міста. Що ніколи не повернуся до нього. Якби ці слова прозвучали, я й сама мусила б повірити у таку болісну правду, а до цього я ще не готова.

І от ми стоїмо у залі новісінького донецького аеропорту. Він усміхнений, але очі сумні. У мене ж, навпаки, очі веселі — як буває, коли робиш відчайдушний крок, наслідки якого ще не в змозі цілком оцінити, — а на серці непідйомною цеглиною лежить розпач. Так буває, коли прощаєшся назавжди з тим, хто лише каже тобі до побачення. Ловлю себе на думці, що це вперше я знаю про майбутнє більше за кароокого і, наче ворожка, могла б розповісти щось таке, чого краще не знати.

— Маю тобі щось сказати, — мовить він, вагаючись.

Може, це і є та мить, коли кількома словами можна змінити долю, наче напрямок руху на вулиці. Просто взяти й розвернутися. Попри те, що заважаєш іншим у натовпі, попри недоумкуваті погляди перехожих, попри все на світі.

— Мене звільнили з роботи, — промовляє кароокий, знітившись. — Через поїздку на Майдан, — додає хватькома.

Помітно, що йому соромно за це. Він усвідомлює, що не виправдав моїх очікувань, адже у порівнянні з тими зусиллями, яких доводилось докладати мені, аби ми могли жити разом, — його внесок дорівнює майже нулю. А тут ще й це. Звільнили. Хто б сумнівався?! Логічне — щоправда, не дуже романтичне — завершення нашої історії. Оце і є ті останні слова, які він мені каже на прощання, — хоча й не здаючи собі з цього звіту.

Мовчки знизую плечима. Не хочу, аби мої останні до нього слова звучали, як «нічого, знайдеш нову». І так ясно, що знайде нову. Роботу, дівчину, квартиру. Нове життя. Хоча ні! Життя у нього завжди буде таким, як раніше. Такі, як цей, ніколи не починають усе спочатку. Їх не цікавить те, що буде потім, або те, що є зараз. Вони заворожені лише минулим, яке тягнуть за собою по життю — мов старий мотлох, що його ані напнути на себе, ані викинути.

— Мені час іти, — зітхаю, простягаючи руку до рюкзака, який тримає Юрій.

— Фра, я ж бачу, що щось не так, — промовляє той, перехоплюючи мою долоню.

— Щось не так? — піднімаю на нього очі, гірко посміхаючись. — Все не так! — вибухаю, ловлячи боковим зором — наче метеликів сачком — погляди допитливих подорожніх.

— Фра, я ж тобі казав, що зі мною нелегко, що я не хочу миритися з тим, що тут коїться. Не хочу бути ще одним рабом у цій країні, а це вимагає боротьби.

— Боротьба, боротьба, боротьба — більше не можу чути цього слова. Життя — це не лише боротьба, Майдан, Голодомор, протести й акції прибирання. Ти стільки всього прекрасного пропускаєш! І я разом з тобою, — вимовляю, схлипуючи.

Він не розуміє цієї несподіваної істерики, адже не знає, що я оплакую не лише ті речі, які озвучую, але й ті, про які не наважуюсь сказати вголос. Хоч би він мене до цього не змусив — інакше я ризикую нікуди не полетіти, не маючи грошей на ще один квиток. Ця перспектива викликає панічний страх.

— Фра, йди до мене, — каже той, лагідно простягаючи обидві руки. — Ходи ближче. На хвилинку, — розмовляє зі мною, наче з дикою тваринкою, яку потрібно приборкати. Досить з мене цих приборкувань.

— Посадка скоро закінчується, — промовляю обурено.

— Я знаю, — майже шепоче. — Але ми не можемо розійтися от так. Я не настільки дурний, аби не думати, що ти можеш більше ніколи не повернутися.

Від його слів я навіть перестаю плакати. У мене вмить терпне все тіло й зникають відчуття. Значить, він усе розуміє. До горла підступає клубок.

— Якщо вже я ризикую ніколи тебе більше не побачити, то розкажу тобі на прощання — можливо, прощання назавжди, — підіймає палець догори, — мою улюблену притчу.

Мені перехоплює дихання. Серце починає калатати, мов шалене, а все тіло — тремтить, наче на вібро-тренажері. Ніколи більше не побачити. Прощання назавжди.

— Якось у лісі сталася страшна пожежа. Охоплені жахом тварини в розпачі спостерігали, як вогонь пожирає їхню зелену домівку. Й лише маленька пташка колібрі літала над лісом і, набираючи в дзьобик по кілька крапель води, намагалася загасити пожежу. Тоді інші тварини запитали:

— Колібрі! Це ж божевілля! Думаєш, можна загасити полум’я декількома краплями води?

— Ні, — відповіла пташка. — Але я роблю все, що можу.

Раптом чую, як у мікрофон оголошують моє прізвище. Це — наче клацання пальцями гіпнотизера — виводить мене з трансу. Й лише слова «прощання назавжди» наполегливо крутяться в голові.

Легко притискаюся своїми солоними від сліз губами до його губ — обережно, аби можна було відірватись, відклеїтись, відрізатись. Кароокий подається вперед, але, зрештою, залишається стояти на місці, спостерігаючи за тим, як я щодуху мчуся у протилежному від нього напрямку. Востаннє обертаюсь, аби запам’ятати його образ. Рідний і такий мені дорогий. Тепер з велетня він перетворюється на маленьку фігурку у натовпі — як та пташка. Колібрі. Чао, Донецьк, — шепочу й різко відвертаюся.

Після такого емоційного прощання літак забирає з Донецька не лише моє фізичне тіло, але й, як не дивно, думки. На свій превеликий подив, мене миттєво — наче телевізійним пультом — перемикає на інший канал. Мабуть, останнім часом я пережила забагато нервових потрясінь, аби й далі перебувати у напруженні й тривозі. Берґамо, де я роблю пересадку, зустрічає яскравим сонцем, яке щедро струмує з усіх вікон довкола. Після негоди сонце світить яскравіше.

На обличчях подорожніх — радісне передчуття пригоди або ж повернення додому на свята, які вже — у буквальному сенсі — звисають над головою у вигляді штучних ялинок та різдвяних прикрас, де-не-де розвішених у залах аеропорту. У магазинах — святкові розпродажі й заохочення купувати новорічні подарунки. Усі кудись поспішають, метушаться, але не так, як у Донецьку, а з усмішками і розслабленістю, притаманною жителям заможних країн. Як же я скучила за цією невимушеною ввічливістю, за тим, що ніхто не бореться за право пройти без черги, що не треба повсякчас відстоювати власні права. Ніхто не кричить на дітей, не витріщається, не оцінює поглядом твого вигляду, не провадить агресивних чи філософських розмов. Нікому немає до тебе діла. І мені немає діла ні до кого.

24

Невдовзі я з неабияким полегшенням вдихаю свіже повітря Пескари, де я вчилась і де зараз живе моя сестра зі своїм нареченим. Містечко ж, де я народилась (і де досі мешкає моя мама), — Кам-побассо, міститься за сто п’ятдесят кілометрів звідси. Оскільки вже пізно, доведеться дочекатися завтра, аби рушити далі. А поки що Барбара везе мене додому знайомими вуличками. Відчуваю себе Маленьким принцом, який після довгої мандрівки повернувся на найдорожчу йому планету.

Щоправда, не так легко перебувати під одним дахом із Джузеппе, нареченим сестри. Той навіть не намагається удавати гостинність чи бодай ввічливість. Радше навпаки, у будь-який спосіб показує, чим і як саме ти йому заважаєш: то затуляєш екран телевізора, то за-голосно говориш, то сидиш на його улюбленому кріслі, то невчасно займаєш ванну кімнату. Він завжди нелюбо зиркає, коли я щось їм — наче забираю йому з тарілки. Найцікавіше, що Джузеппе багатий, як море, тільки от щедрий, мов калюжа. В Італії кажуть, що бідність не заважає бути ввічливим. Але багатство іноді заважає.

Згадую про кароокого, який нічого не має, але останню сорочку ладен віддати нужденному. А коли до нас приходили гості — він завжди викладав на стіл усе, що було у холодильнику, навіть якщо запрошували тільки на чай. Взагалі, в Україні гості — це святе. Культура гостинності в Західній Європі значно відрізняється від української. Залишитися на ніч у друзів чи навіть рідних може далеко не кожен, оскільки цим ти створюєш клопоти іншим і самому собі, адже доведеться підлаштовуватись під умови, настрій і розклад іншої людини, тобто узалежнитись від когось, хто, у свою чергу, також буде залежним — або принаймні обмеженим — твоєю присутністю. В Україні все навпаки: ночівлі у друзів в іншому місті — це можливість підтримувати й поглиблювати контакти між людьми. Маючи друзів по всій країні, Юрій розповідав сотні захопливих історій про такі відвідини. Тепер, поруч із Джузеппе, я почуваюся так, наче відбираю тому дім. Краще піду прогуляюсь.

Затишними вуличками Пескари виходжу на набережну з пальмами при дорозі, яка розтягується аж на шістнадцять кілометрів. Саме тому влітку сюди з’їжджається багато туристів і просто охочих побути біля моря. Зараз тут порожньо й самотньо. Чому, куди б я не подалась, — там порожньо й самотньо? Усім тілом вбираю у себе звуки й запахи моря. Як же мені цього не вистачало! Як давно я не бачила цього заспокійливого краєвиду. У якому б настрої я не опинялася біля моря — воно завжди очищає мої думки від непотрібного мотлоху. Я жадібно поглинаю його спокій, а воно — моє сум’яття. Як можна проміняти цей краєвид, цей запах, цей спокій і благодать на брудний, метушливий і зухвалий Донецьк?!

Біля пляжу видніється сосновий гай Pineta d’Avalos з витонченими віллами у стилі ліберті — це італійський відповідник модерну з його химерними плинними формами, асиметрією й стриманими тонами на кшталт кольору зів’ялої троянди, сіро-блакитним або світло-бузковим. Літні відпочинкові будиночки на березі моря завмирають в очікуванні туристів. Витвори мистецтва, смачна їжа, море, ресторани, музеї, парки, довершена архітектура. В Італії цим насолоджуються не лише мафіозі й корумповані політики, а й звичайні люди, яким не треба влаштовувати революції. Коли після дев’яти місяців у Донецьку потрапляєш до чарівної Пескари, то розумієш, чому українці хочуть втекти кудись за всяку ціну. Як же добре, що я народилась і виросла саме тут, а не у будь-якій інші точці земної кулі. Як же добре нарешті бути вдома.

Наступного дня їдемо з сестрою до матері у Кам-побассо. Барбі узяла вихідний на роботі, аби п’ятницю й вихідні провести з нами. Джузеппе, дякувати Богу, залишився вдома і приїде до нас аж на різдвяний вечір. Нарешті ми лише вдвох, як колись. Тоді ми з сестрою ділилися усім і знали одна про одну кожну дрібничку. Тепер я навіть не уявляю, що відбувається у неї в голові і як вона зносить свого нестерпного нареченого.

— Як там підготовка до весілля? — питаю з удаваним ентузіазмом.

— Цим займаються здебільшого батьки Джузеппе, — каже та стримано.

— Порівняно з ними ми — лише жменька жебраків, — вимовляю, не в змозі стримати сарказм.

— Фра, ти несправедлива до них. Вони все роблять для свого сина, — веде далі та якимось новим для мене, повчальним, тоном, натякаючи на те, що наш власний батько нічого для нас не зробив. — До речі, вони також приїдуть на різдвяний вечір, аби познайомитися з мамою і Анто перед весіллям.

Антоніо — згадка про нього одразу підіймає мені настрій.

— Ти знаєш, ми всі за тебе дуже хвилювалися, щодня дивилися новини з України, — каже сестра уже з докором. — Добре, що ти вирішила повернутись.

— Я ще не вирішила, — кидаю.

— Як це? Фра, припини дурникувати. Ти була рік у Лондоні, майже рік у Донецьку. Куди ще тобі потрібно поїхати, аби усвідомити, що від себе не втечеш?!

— А я не втікаю — я шукаю себе, — вимовляю замріяно.

— Краще б ти щастя шукала, Фра. Я так хочу, аби ти нарешті була щасливою.

— Так, як ти? — гірко усміхаюсь.

Нашу розмову перериває телефонний дзвінок від матері, яка цікавиться, коли ми будемо. Знайомі краєвиди занурюють мене у забуття. Я більше не хочу нічого з’ясовувати, обговорювати чи, тим паче, сваритися. Я хочу просто розчинитися у тому, що мене оточує, забувши про все, що сталося протягом останніх десяти місяців. За морем — як за горем.

Зустріч із мамою — мов паличка невидимого диригента — повертає мелодію до знайомого музичного програшу. У її житті нічого не змінюється вже багато років. Не змінилось і за той час, що мене не було. Вона так само не змінилась. Це одразу підіймає мені настрій, залізною мітлою змітаючи сумні думки до смітника. До слова, на відміну від Донецька, в Італії сміття сортують. Тут взагалі усе сортують. Емоції, стосунки, почуття й людей, що їх після використання викидають у різні кошики, а не в один. Цивілізація.

25

Протягом наступних днів я не можу опам’ятатися. Прокидаюся, а всередині все спить міцним сном. Мені важко пригадати, що було вчора, який зараз день тижня і які плани я мала на сьогодні. Повсякчас відчуваю непереборну втому й важкість у всьому тілі. Навіть коли виходжу на прогулянку — швидко закінчуються сили. Хочеться повернутися додому й з головою зануритися під теплу ковдру. І як я лишень стільки часу літала по Донецьку, викладаючи то одному учню, то іншому, то цілій групі, а то й двом за вечір?! Іноді навіть без вихідних. Звідки я мала стільки енергії? Зараз це здається мені неможливим. Без крил не полетиш.

Наступні кілька днів проводжу на самоті — так, наче лише зараз, після багатьох місяців буревію, нарешті настав штиль, і я можу почути власний голос, що його раптом не перекрикує жоден інший. І хоч цей голос досі не сказав ані слова, внутрішня мовчанка теж приносить неабияке задоволення. Так, наче між зовнішнім і внутрішнім світом встановилась рівновага, затишшя, статус-кво. На морі й на душі тиха вода.

У Кампобассо дуже зручно ховатися від світу. Це мініатюрне містечко саме заховалося серед пагорбів на висоті близько 800 метрів над рівнем моря. Окрім того, тут можна довго й на самоті (особливо взимку) блукати безкінечними вузенькими вуличками, що ними — наче мурашник — пронизано все місто. А середньовічний замок Монфорте, що погрозливо звисає над лабіринтами, — додає враження потойбічності й задзеркалля. Тут тебе ніхто не знайде. Навіть ти сам. Хоча, за якимось чудернацьким збігом обставин, раптом натрапляю на знайомого фотографа, який саме намагається схопити об’єктивом те єдине, чого тут немає — реальність навколишнього.

— Марсе? — промовляю його ім’я, аби самій переконатись у тому, що це справді він.

— Фра? Не можу повірити! Що ти тут робиш? — вигукує той, кидаючись мене вітати, наче ми — близькі друзі.

Насправді ж ми з Марселло познайомились у фейсбуку, коли той шукав моделей для своїх численних фотопроектів, в одному з яких колись запропонував взяти участь і мені. Оскільки тоді я була в Лондоні — нічого не вийшло, але сам факт, що він звернувся до мене з такою пропозицією, дуже мені лестив. Взагалі за цим кремезним пекучим брюнетом в’ється слава бабія і звабника.

Очі Марсе — наче об’єктив — дивляться на мене уважно, немов наводячи фокус. Мені незручно за своє бліде личко, прозору шкіру, немите волосся й нуль макіяжу.

— Я повинен нарешті зробити тобі суперські фотки, — каже той, під’юджуючи.

— Коли? — відказую, все ще вагаючись.

— Сьогодні ввечері у мене, — каже він, дивлячись «тим» поглядом.

В мені несподівано відкривається друге дихання, і я, наче кулька, напомпована повітрям, лечу приводити себе до ладу. Мені знову хочеться жити й бути у чиїхось обіймах, а не самій. З кимось справжнім, а не вимріяним. Тут, а не у Донецьку.

— Привіт, Фра, — цілує мене Марселло вже за кілька годин у передпокої своєї квартири майже в губи. — Щось вип’єш?

Від нього віє приємними дорогими парфумами і якоюсь тваринною перевагою у силі. Наче він в змозі зробити з тобою все, що завгодно, але чемно вичікуватиме, аж ти сама його про це попросиш. Думаю, у жодного з нас немає ілюзій щодо того, що насправді я роблю у його маленькому холостяцькому помешканні в центрі міста.

Марселло вручає мені бокал вина, наповнений більше, ніж потрібно. На відміну від кароокого, цей усе робить навмисно. Парфуми, поставлені погляди, продумані фрази, відповідне світло. Попри те, що у його квартирі — гармидер, якщо придивитися пильніше, то у всьому є певна закономірність. Кожна річ на своєму місці, включно зі мною. Десь на фоні тихенько грає джаз, що його час від часу перебивають радіореклами.

Марсе хоче, аби я позувала на камеру. Яка вишукана прелюдія до тілесних утіх. Мене це одразу заводить, адже тепер, у приталеній блузці з відвертим декольте, джинсах, що міцно обповивають помітно схудлі ноги, і яскравішим, ніж зазвичай, — навіть дещо вульгарним — макіяжем я почуваюся по-справжньому повабною. Брюнет це відчуває. І вичікує.

Після першого бокала випиваю другий. Потім третій. І от ми вже примостилися на його ліжку, дихаючи одне на одного білим італійським вином і хіттю. Марселло робить свій останній кадр, а я — ковток вина. Ми обоє відчуваємо, що чекати більше несила. Добігає кінця не лише витримка, батарейка у його камері й алкоголь, а навіть джазова мелодія з приймача. Він повільно схиляється наді мною, немов розтягуючи задоволення, а я — п’яна й розпалена — заплющую очі від передчуття його дотиків.

Раптом вакуум — що утворився від моєї самоізоляції від усього світу, вимкненого телефону, комп’ютера, телевізора, відключених спогадів, емоцій, снів і думок — заповнюється ледь чутними словами, які повертають мене до дійсності, наче електрошок запускає завмерле серце. Нейтральний чоловічий голос ведучого повідомляє про те, що наметове містечко на Майдані штурмує поліція, але активісти тримають оборону. Від цих новин я підскакую на ліжку, ледь не зіштовхуючи з нього приголомшеного фотографа.

Незграбними рухами натягаю на себе светр, куртку і чоботи. Хоч місяць злив залишився позаду, але в грудні у Кампобассо вогко й пронизливо холодно.

Навіть не намагаюся пояснити брюнету, що відбувається, бо як можна пояснити щось, чого сама не розумієш? Той всіляко демонструє своє розчарування і певної миті навіть стає мені поперек дороги, намагаючись силою перешкодити вийти. Цей його тваринний рух мобілізує рештки моєї енергії — або ж інстинкту самозбереження, — і я відштовхую його так міцно, що той аж рота роззявляє від несподіванки. Свіже повітря надворі протвережує мою голову, але не вносить жодної ясності у думки. Не знаю, що і чому я роблю, але знаю одне: треба тримати оборону.

До самісінького Різдва я день і ніч сиджу 20 в інтернеті, невідступно слідкуючи за новинами. Мене нічого не цікавить, ніщо не може відірвати від цього заняття. Перше, що я перевіряю зранку, — це українські сайти, аби дізнатися про все якомога детальніше. Потім переглядаю сторінки на фейсбуку й твіттері усіх знайомих донеччан, включно з карооким. З того, що мені вдалося дізнатися, мітинги й демонстрації у Донецьку під пам’ятником Шевченку тривають, попри те, що комунальні служби — після невдалої спроби помити пам’ятник — ні сіло ні впало почали міняти плитку на площі.

Кілька днів тому біля Шевченка зібралося близько двохсот п’ятдесяти протестувальників і навіть відбувся автопробіг за Європу. З кожним наступним днем кількість донецьких майданівців починає спадати, але до самого католицького Різдва вони наполегливо приходять щовечора. Київський Майдан не збирається нікуди розходитися, приваблюючи все більше небайдужих з усієї країни.

На різдвяну вечерю приїжджає Антоніо з дружиною — мовчазною, як і мій брат, мініатюрною блондинкою, і батьки Джузеппе разом із нареченими. Це вперше у нас буде такий урочистий різдвяний вечір, адже зазвичай ми втрьох вирішуємо, хто цього року залишається з мамою, а хто — святкує Різдво з родиною своєї половинки. Наш малесенький будиночок аж тріщить від надміру людей. Я ж повсякчас тікаю нагору, аби перевірити новини й рідкісні та стримані вісточки від кароокого. Таке враження, що той намагається тримати мене на відстані, аби не тиснути на моє рішення повернутись. Або ж йому просто байдуже.

Піввечора ми ведемо якісь дурні, занудні балачки ні про що. Безперестанку позираю на годинник, міркуючи, коли я можу знову піти нагору, аби не здатися занадто неввічливою.

— Франческо, ти щойно з України повернулася, — заскочує мене зненацька питання матері Джузеппе — його майже точнісінької копії. Вузько посаджені очі сповнені пихою і дражливістю, а руки — якими вона безперестанку жестикулює — наче прагнуть керувати усіма навколо. — А це правда, що протестувальники на Майдані — неонацисти?

— Не більше, ніж ми з вами, — промовляю роздратовано. — Як ви не розумієте, люди вийшли на протест проти свого президента, який не хоче розвивати країну, а лише продається Росії. Спочатку віддавав на відкуп підприємства, бізнес, потім продовжив контракт російському флоту у Криму, потім змінив конституцію, а тепер от відмовився від угоди з Європейським Союзом, на яку дуже розраховувала молодь. Українці, які вийшли на протести, прагнуть бачити свою країну європейською й розвинутою, а не частиною відновленого Радянського Союзу, як хотіла б Росія, — тараторю на одному диханні.

За столом западає приголомшлива тиша. Видно, запал, з яким я все це говорила, геть не відповідає невимушеній святковій атмосфері, де немає місця ані складним питанням, ані серйозним розмовам.

— Фра, Барбара розповідала, що у тебе є хлопець у Донецьку, — схоже, мати Джузеппе обрала мене своєю жертвою на цей вечір. — А чим він займається? — не вгамовується вона.

— Він — вчитель, — вимовляю розгублено. Котрого звільнили з роботи, — додаю подумки.

— А скільки в Україні платять вчителям? — встряє тато Джузеппе, відомий лікар, завдяки якому його синочку добре ведеться на світі.

— Сто п’ятдесят євро, — промовляю тремтячим голосом. Цю цифру я знайшла в інтернеті, коли намагалась прикинути, скільки кароокий може заробляти у школі.

За столом знову западає незручна тиша. Дарма я приїхала — лише викликаю у веселого товариства неприємне зніяковіння.

— Не в грошах щастя, — раптом чую ніжний голос Антоніо, який, схоже, тут єдиний мене розуміє.

— Ну, гроші ніколи не завадять, — не здається мати Джузеппе.

— Але й не допоможуть, — кажу з викликом.

— Ну чому ж, дуже навіть допомагають, — чую голос нареченого сестри. Ну так, яблуко від яблуні...

Жодна розмова не клеїться у цей вечір. Або ж це просто моє суб’єктивне враження, адже всі інші безперестанку жартують, безтурботно сміються. Єдине, що їх всіх по-справжньому обходить, — це майбутнє весілля Барбі й Джузеппе. Повсякчас намагаюся переключити себе — мов коробку передач в автівці — з п’ятої на першу швидкість, але нічого не виходить. Подумки я мчуся звідси щодуху. Подалі від пустопорожньої балаканини, поверхових обговорень по-справжньому важливих проблем і всеохопного гедонізму, що за ці кілька тижнів уже вилізає мені через вуха.

## 2

Частина третя

27

— Фра, я щасливий, що ти повернулася, — каже кароокий, зустрічаючи мене в аеропорту.

Та сама вицвіла куртка, під якою той самий смугастий светр, під яким той самий запах тіла, потрібніший мені більше за морське повітря. Більше за будь-яке повітря. Втуплююся у нього очима, усвідомлюючи, що можу безкінечно милуватися цим рідним личком. І довго мовчу. Щоб сказати правду — багато слів не треба. А іноді вона взагалі не потребує слів.

— Куди ми їдемо? — питаю у Юрія, який обіймає мене правою рукою за плече, притискаючи до себе на задньому сидінні таксі.

— Додому, — каже той, наче й не було нічого.

— Куди додому? — питаю підозріло. Волонтерська квартира була в нашому розпорядженні лише до середини грудня, а сьогодні вже 31.

— До мене додому. Тобто до мами, — промовляє той.

— Справді? — вигукую радісно.

Мама мія! Нарешті моя мрія про близькі стосунки — які у мене, як в італійки, нерозривно пов’язані з родиною — здійснюється. Значить, у нас усе серйозно! Одразу згадується, як кілька тижнів тому я заздрила

Клер, яку запрошував до себе Ніколя. Тоді мені здавалося, що я ніколи не дочекаюсь чогось подібного. Що з карооким це просто неможливо.

— А Бомжик? — питаю, похопившись. — Ти казав, що вона не любить котів.

— Не любить, але нічого не вдієш?! — знизує плечима.

Не тямлю себе від радості. Навіть у найсміливі-ших фантазіях я не дозволяла собі мріяти про те, що кароокий наважиться запросити мене жити з його мамою. Тут, в Україні, це ж майже як пропозиція вийти заміж. Принаймні так казала мені Вероніка, коли я розповіла їй про Клер і Ніколя. Іноді після сумних днів настають от такі радісні, неймовірні хвилини, коли руки тремтять не від панічного страху, а від не-очікуваної вимріяної радості. Значить, Юрій прагне лише мене. Жодні інші дівчата — навіть гарні українки у вишиванках на Майдані — йому не потрібні. Лише я.

Донецьке сонце, яке взимку працює неповний робочий день — як колись кароокий у школі, — стрімко зникає, хоча на годиннику заледве третя. Згадую, що єдине, чим Донецьк випереджає Західну Європу, — це час, який тут чомусь переведено на годину вперед. Жадібно вдивляюсь у вікно, намагаючись схопити у сутінках, що насуваються, обриси свого нового життя. Нашого життя.

— А що це за район? — питаю з ентузіазмом. Кароокого завжди тішать мої запитання на тему міста.

— Це Широкий.

— Що — широкий? — не розумію.

— Район так називається. Тобто це мікрорайон, який входить до Ленінського району.

— Що за чортівня?! Пам’ятник Леніну, площа Леніна, Ленінський проспект, вулиця Леніна, парк імені Ленінського комсомолу. Чому ви досі не змінили цих назв?!

Цієї миті водій таксі, який саме призупинився на світлофорі, обертається до мене з промовисто незадо-воленою міною.

— Нікому тут Ленін не заважає! Це ж історія, — гарчить.

— Це історія Радянського Союзу, — ціджу крізь зуби у відповідь, але Юрій промовисто на мене зиркає.

— Не треба, Фра, — мовить він лагідно. — Кожен має право на власну думку, — плескає мене по плечу.

Хоча його слова заспокоюють, але всередині знову прокидається напівзабуте відчуття іншості кароокого — і мене разом із ним — у цьому місті. Мабуть, за роки боротьби той уже звик до такого свого статусу, але я й далі болісно реагую на усвідомлення цього факту.

Кількість баюр на дорозі свідчить про те, що ми під’їжджаємо. Що далі від центру, то частіше й інтенсивніше нас підкидає. За вікном такі ж сірі багатоповерхівки, як і в Калінінському районі, за тим винятком, що тут дуже багато гаражів (таких в Італії майже не існує), які рівнесенько примостились вздовж дороги, наче горобці на гілці: один темно-коричневий, два сірі, один зелений, два червоні. Попри те, що все щільно вкрите донецьким снігом (який, на відміну від сонця, працює цілодобово), тут набагато більше простору довкола. Таке враження, що район іще не встиг розростися, повільно й невпевнено розповзаючись метр за метром. Широкий здається зовсім свіжим, не-обжитим, маленьким. І хоч кольорів тут зовсім небагато, але зараз ніщо не може затьмарити мою радість від того, що ми будемо жити, як справжня родина.

А може, невдовзі у нас навіть буде малюк? Від цієї думки відчуваю холодок у животі — як буває на «російських гірках». Якщо зовсім нещодавно я стрімголов летіла вниз, то тепер стрімко мчуся нагору.

— Максима Козиря скільки? — перепитує водій.

— Сорок дев’ять, — відповідає кароокий.

— А хто такий Максим Козир? Найближчий приятель Леніна? — питаю голосно, аби подражнити водія наостанок.

Тим часом ми в’їжджаємо у двір поміж десятиповерховими будинками світлого кольору з карміновими смугами, що вишикувались за периметром величезного прямокутника. Посередині — простора площа з майданчиком для гри в баскетбол з прикріпленими з обох боків щитами (щоправда, без сітки), кількома залізними турніками (на яких у нашому попередньому дворі, на Червоногвардійському проспекті, вибивали килими) й дитячим майданчиком з гіркою, пісочницею, залізними гойдалками й дерев’яними лавками. Усе це рясно посипане снігом, тож виглядає недоторканим або ж закинутим.

— Фра, Максим Козир був генералом Радянської армії, який брав участь у всіх війнах і революціях.

— Як і ти, — кидаю, посміхаючись, але реакція таксиста — який незадовільно крутить з боку в бік головою — свідчить про те, що цього не варто було вимовляти вголос.

Витягнувши з багажника мою валізу, водій називає суму, яка, з огляду на вираз обличчя кароокого, не відповідає початковій домовленості. Після Італії я вже й забула, що тут немає лічильників у таксі, а сума залежить від того, на якого таксиста натрапиш. Окрім того, цей сивий худий чолов’яга з випнутими вилицями й хитрими вузенькими очима чомусь звертається до кароокого на «ти». Це зіткнення з безжалісною донецькою дійсністю — де панують правила, яких я ніколи не зрозумію, — миттєво завдає мені різкого, неначе удар під дих, болю. Раптом Юрине обличчя стає суворим і рішучим, немов він готується до оборони чи нападу. Я не можу знести тону цієї розмови, попри те, що всього кілька хвилин тому сама намагалась роздражнити цього вимагача. От і розізлила. Завжди я все псую, — думаю, поспіхом дістаючи гаманець і протягуючи водієві бажану суму. Гроші ладні затьмарити навіть таку радісну мить, як ця.

— Фра, не треба було цього робити, — звертається до мене кароокий не менш суворим тоном, ніж до водія хвилину тому, — від нього мені аж душа у п’яти ховається. — Я би сам усе владнав! — темнішає, мов хмара, натискаючи обпалену кнопку ліфта.

— Я лише хотіла допомогти, — мугикаю собі під ніс, кривлячись від застояного запаху, що, схоже, просочується з незакритого сміттєпроводу поміж поверхами.

Раптом чую, що хтось входить у під’їзд і підіймається сходами. Хоч би не водій, якому й нової суми могло виявитися недостатньо. Перед нами з’являється хлопчина нашого віку в обшарпаному брудному пуховику, в’язаній чорній шапці і невідповідних до погоди кросівках. В око впадає його погана координація рухів, що одразу ж викликає тривогу. Той вітається з карооким і заходить з нами до ліфта, притуляючись до обдряпаної й обписаної матюками стіни так, наче не в змозі втриматися на ногах. Піднімаємось на п’ятий поверх під гуркіт ліфта, що час від часу доповнюється звуками важкого неритмічного дихання молодика. Він виходить першим, але дуже повільно — так, наче пересувається у воді. Нарешті зупиняється біля коричневих дверей і повільно тягнеться до дзвінка. Ми ж оминаємо його і йдемо вперед.

— Тримайся від нього подалі, Фра. Це — наркоман, — шепоче Юрій, поки позаду нас відчиняються й голосно грюкають важкі двері.

Коридор з квартирами обабіч здається мені значно довшим, ніж на Червоногвардійському проспекті. Але атмосфера — особливо після зустрічі з наркоманом, який до того ж виявився нашим сусідом, — важка й безрадісна. Та нарешті кароокий власними ключами відчиняє мені двері у його життя.

Довгий вузький коридор, що на нього — немов на спицю — нанизані прилеглі кімнати, закінчується дверима до якогось невеликого приміщення — напевно, ванної. Праворуч кухня, посеред якої стоїть висока статна жінка — не худа, але й не повна — з коротким темним волоссям, веселими очима й темною помадою. Автоматично намагаюся вловити її подібність до кароокого, чи то пак — його до неї, але дарма.

— Привіт, Франческо, — промовляє та, широко всміхаючись і протягуючи мені руку з нафарбованими темним кольором з перламутром нігтями.

На якусь мить гублюсь, але швидко оговтуюсь. Раптом чую знайомий нявкіт уже зовсім дорослого кота. Як же я за ним скучила!

— Можеш називати мене просто Таня! Або мама, — весело сміється та, підморгуючи Юрію.

— Дуже приємно.

Тілом розливається дитяча радість від цього теплого привітання.

Я неначе стаю частиною родини кароокого. Важко повірити, що мене прийняли так природно, без жод-

ного опору — що без нього у Донецьку, здавалося б, не буває нічого. Більше за все я хвилювалась, чи вдасться нам поладнати з мамою Юрія, адже він розповідав, що їхні стосунки не завжди безхмарні. А тут такий приємний сюрприз. Значить, із сестрою буде ще легше. Мені так не вистачає справжньої подруги у цьому місті.

28

Батьки кароокого розлучились, коли тому було вісім, після чого тато — зі слів мами, бабій і шелихвіст, — переселився ближче до своїх батьків, у Вінницю. Попри те, що Юра з сестрою — так, як і я, — росли без батька, кароокий завжди оповідає про нього з теплом і ніжністю. Я ж невідступно стою на боці покинутих жінок — наших із ним матерів, яким довелося самотужки виховувати дітей у скрутних умовах. Після того, як тато нас покинув, моя мама припинила доглядати за собою і не мала ані найменшого бажання комусь подобатись. Вона й досі не оговталась після його зради й втечі, тож живе життям кого завгодно — тільки не власним. Тато ж, наскільки мені відомо, ледь не блискавично одружився вдруге — наче у нього ніколи й не було дружини і трьох дітей. Батько кароокого теж одружився вдруге і має вже дорослу доньку, з якою Юрій — на мій превеликий подив — підтримує зв’язок. Я б ніколи не погодилась спілкуватися

3 новими дітьми свого батька (як і з ним самим), адже це через них моє дитинство було таким порожнім, болісним і самотнім. Це через них і їхню матір моя власна перетворилась на тінь, назавжди втративши жіночність і довіру до чоловіків.

Кароокий стверджує, що я все драматизую (адже я — італійка), що життя не чорно-біле. Що він не тримає зла на батька (а навіть частково його розуміє), адже мама — теж не подарунок. А для мене — ще й який подарунок! Від Тані віє веселістю і надзвичайною жіночністю, якої так бракує моїй матері. Видно, що вона стежить за собою з особливою старанністю. Її трохи старомодна трикотажна бузкова сукня до колін доповнена рубіновими сережками й такою ж каблучкою на пальці з великим каменем. Її плавні й жіночні рухи підказують, що переді мною жінка, яка насолоджується тими перевагами й маленькими втіхами, що їх дарує наша стать. Якби ж моя мама теж була такою, — зітхаю.

Поки ми роздягаємось, а кароокий заносить мою валізу до кімнати, що сховалась в кінці коридору праворуч, Таня метушиться у кухні, підіймаючи залізні кришки то однієї каструлі, то іншої.

— Чи я можу вам допомогти? — питаю, закочуючи рукава свого светра і підносячи руки до раковини з кількома немитими тарілками.

— По-перше, звертайся до мене на «ти», а по-друге, нічого не чіпай! Ти щойно з Італії прибула і хочеш одразу тарілки мити? — випроваджує мене Таня з кухні. — Зачекай у залі, там хоч ремонт зроблений. Але спочатку мити руки, — додає по-опікунськи.

Кароокий чекає на мене в кінці коридору так, наче стоїть біля вівтаря, а я, мовби вбрана у білу сукню, з букетом ніжних квітів у руках, повільно крокую йому назустріч. Ловлю себе на думці, що це вперше у житті я мрію не лише про дитину від нього, а й про весілля. На заході вже виросло нове покоління дівчат (окрім моєї сестри), яких цілком влаштовує життя разом без жодних обітниць, документів і білих суконь. Я завжди вважала себе однією з них. Тим паче, який може бути вівтар, якщо я навіть у Бога не вірю?! Але з карооким усе інакше. Від думки про те, що він — такий вродливий, бажаний, недосяжний і зосереджений на високих цілях — хоча б один день безроздільно належатиме мені, дивитиметься лише на мене, не думаючи ні про що інше, присягатиметься мені у вічному коханні й вірності, — аж мороз дере поміж лопатками. І тоді всі навколо переконаються, що — поміж усіх красунь і патріоток — він обрав саме мене.

Намилюю руки і передаю мило кароокому, який раптом бере мої слизькі долоні у власні. Його рухи такі ніжні, м’які, наче обполіскує китайську порцеляну. Мене з новою силою охоплює ніжність до нього, що супроводжується нездоланною хіттю. Кожен його дотик посилює це бажання, наче педаль газу — швидкість. Якби ж можна було замість намилити — приклеїти його до себе. Раз і назавжди. Аби він уже нікуди не міг піти один. Ані до ліжка, ані на мітинги до пам’ятника Шевченку, ані на Майдан.

Нарешті ми всідаємося за святковий стіл, накритий у залі. Там справді зроблено ремонт, але велика кімната виглядає досить порожньою і набагато менш затишною, ніж кухня. М’який диван, стіл і телевізор. Усе інше або ще не встигло повернутися на місце, або геть відсутнє. Телевізор є не лише у залі, але й на кухні. Обидва увімкнені на мінімальній гучності. Я помітила, що в українців часто телевізори стоять у кожній кімнаті, що мені здається надзвичайно дивним. В Альони, донецьких бізнесменів й інших моїх учнів було так само.

— Мамусю, я ж казав, що Франческа не їсть м’яса, — мовить кароокий з посмішкою.

— Але ж не може бути, щоб зовсім не їла! — промовляє та голосно, підморгуючи мені змовницьки.

— Власне, Юрій каже правду. Зовсім не їм, — відказую, знітившись. Вагаюся, чи одразу сказати їй про те, що я також не їм риби, яєць, сиру, масла, майонезу, сметани і йогуртів, чи все ж таки почекати з цією новиною.

— А чому ти називаєш його Юрій? Це ж так офіційно! — промовляє вона, відволікаючи мою увагу, аби вкинути до тарілки смажений кусень м’яса й овочевий салат з ковбасою і яйцями, рясно приправлений майонезом, що його чомусь в Україні називають «Олів’є» (хоча в перекладі французькою це слово означає «оливкове дерево»). Це при тому, що самих оливок у салаті якраз і немає.

Я автоматично прикриваю від неї тарілку рукою, наче обличчя — від удару, але Таня демонструє неабияку наполегливість. От звідки взялася впертість кароокого, — думаю. Знітившись остаточно, дивлюся на свою наповнену тарілку, намагаючись вигадати, як мені вийти з цієї ситуації, аби не образити завзяту господиню.

— Мені дуже подобається його ім’я, — протягую. Я насправді дуже люблю оце поважне Юрій, яке так відповідає образу кароокого. Натомість скорочене Юра — так само, як і Фра, — звучить якось легковажно, по-простацькому.

Тим часом помічаю, що Таня і Юрій ведуть якусь підкилимну боротьбу, перестрілюючись докірливими поглядами. Раптом переді мною з’являється уже чистесенька тарілка без жодного сліду м’яса чи салату, тимчасом як моя перекочовує до кароокого. От чому вони перезиралися. Юрій захищає мої принципи, навіть якщо сам їх не поділяє. Як же це приємно. З вдячністю кладу йому руку на коліно. Мама помічає цей рух, але поспіхом відводить очі вбік.

— Як же ти дітей народжуватимеш з таким харчуванням? — питає та, сплескуючи долонями. От звідки кароокий почув цю божевільну ідею, — думаю.

— Фра не хоче дітей, — встряє Юрій, відбираючи у мене можливість сказати йому при нагоді, що я змінила свою думку.

— А, з тобою і так онуків не дочекаєшся, — махає Таня рукою. — То у нього «Поштовх», то у нього Люблін, то у нього демонстрації, — каже, докірливо дивлячись у карі очі Юрія. — Ні, щоб займатися серйозними справами, як усі інші!

— А якими-такими серйозними справами займаються всі інші? — намагаюсь відвести увагу від кароокого, як той хвилину тому відсунув від мене тарілку.

— Ну як це? Гроші заробляють. Він же мужик. Повинен заробляти, а не революції влаштовувати. Ти зрозумій мене правильно, Франческо, я не проросійська якась там, боронь Боже. Але те, що Юра тут дурницями займається замість того, аби знайти гарну роботу і створити родину, — це правда. Скільки ж можна?! Коли студентом був — я ще розумію. Але зараз уже дорослий мужик, час заробляти, а не дурникувати.

Від її слів серце мені холоне, як котячий ніс. Не тому, що вона бовкає щось, не подумавши. (В Італії кажуть, що говорити, не подумавши, — це наче стріляти, не цілячись.) Найгірше те, що Таня щойно озвучила мої власні думки. Ті, якими я ні з ким не наважувалась поділитися, окрім Олега (до речі, треба буде йому подзвонити). І тепер по очах кароокого — які, наче бокал вина, по вінця наповнились сумом — я нарешті усвідомлюю, якого болю завдає йому така реакція. Виходить, його не розуміють не лише у Донецьку, а й у власній родині. А я, дурепа, весь час вважала, що це батьки і найближче оточення сформували у Юрія цей потяг до опору. Насправді ж, він став таким наперекір усьому й усім. Від цього відкриття аж серце терпне.

Раптом дзвонить телефон. Таня поспіхом виходить з кімнати. Я беру кароокого за руку і, несподівано сама для себе, цілую її. Цієї миті мені більше за все хочеться висловити йому свою підтримку й віру в нього. Він ніжно усміхається і прикладає свою долоню до моєї щоки. Потім другу, цілком обхопивши моє обличчя своїми довгими пальцями.

— Фра, не звертай уваги на неї, добре? Це тимчасово! Невдовзі ми виберемося звідси! Щойно все закінчиться і Майдан переможе, я знайду гарну роботу, і тобі нічого не бракуватиме! Дозволь мені лише довести цю справу до кінця.

Мені бракує повітря, аби висловити всю ту радість і полегшення, які я відчуваю від цих слів. Це зворушує мене навіть більше, ніж його обітниця про вічне кохання біля вівтаря у моїй уяві. Про таке я навіть мріяти не могла. Значить, це життя скоро закінчиться. Значить, він таки думає про мене, про нас. Виходить, кароокий не збирається провести все життя біля пам’ятника Шевченку. І колись ми будемо жити так, як інші: спокійно, впевнено, щасливо.

— До нас сьогодні приїде Юрина сестра з чоловіком і донькою, — каже Таня, влітаючи до кімнати, наче громовиця.

— Чудово! Я думав, що вони збиралися святкувати Новий рік з батьками Ігоря, — промовляє кароокий.

— Спочатку так, але Оля дуже хоче познайомитися з Франческою, — повідомляє Таня, задоволено всміхаючись до мене.

Її слова — наче мед на серце. Значить, сестра кароокого стане мені подругою, і ми всі будемо однією великою родиною. Сьогодні, мабуть, найщасливіший день мого життя.

Поки Таня метушливо доробляє салат й інші страви, аби вистачило на всіх, а Юрій рушає до магазину, аби докупити шампанське, я приймаю душ і розкладаю валізку в нашій новій кімнаті. Серце мені калатає, а думки несуться вперед — наче коні на скачках. Моя уява щедро вимальовує найяскравіші образи, не шкодуючи фарб, як ті імпресіоністи на картини. Як добре, що я повернулась!

Наша нова кімнатка — хоч і малесенька, але здається мені дуже затишною. Ліворуч біля стіни стоїть ліжко — невеличке, але точно більше за моє попереднє ліжко-розкладачку. Посередині вікно, що виходить у двір, а праворуч — старий дерев’яний лакований стіл зі стільцем і шафа, куди я обережно розкладаю привезені речі.

Раптом здригаюся від дзвінка у двері — точнісінько такого ж, як був у нашому попередньому помешканні на Червоногвардійському. Цей звук несподівано викликає у мене вкрай тривожні й сумні спогади. Таке враження, що це було зовсім інше життя, в яке не дуже хочеться повертатись, навіть подумки.

В Олі я також не знаходжу подібності з карооким — натомість вона здається мені схожою на маму. Висока, статна, жіночна. Світле міліруване волосся (багато хто у Донецьку так фарбується), великі — трохи обурені — очі й пухлі губи, що, на перший погляд, виражають певну примхливість. Не знаю, чому, але мене не полишає враження, наче ця молода дівчина — яка лише на кілька років старша за кароокого — має претензії до всього світу: то високий, надзвичайно юний на вигляд чоловік Ігор не так роздягнув їхню донечку, то не там став, затуляючи прохід, то вчасно не схопив її куртки, то незграбно повісив, то мала Іларія (до слова, це італійське ім’я) погано їсть, то забруднила нову сукню, то капризує, то не слухається — і так повсякчас. На мене ж вона не звертає жодної уваги, тож під кінець святкування я геть гублюся: навіщо було приходити, аби познайомитися зі мною, якщо тепер вона не виявляє до моєї персони ані найменшого інтересу? Ігор увесь вечір сидить мовчазний, наче кам’яна статуя.

— Франческо, а як тебе батьки відпустили на Новий рік до України? У вас що, немає традиції проводити свята у родинному колі? — нарешті звертається до мене Оля.

— У нас найголовніше свято — це Різдво, — промовляю розгублено.

— І що ви робили на Різдво? — питає та, наче вчитель на іспиті.

— До нас приїхала родина нареченого моєї сестри, і ми теж довго сиділи за святковим столом і розмовляли.

— А чого ти Юру не запросила? Він же твій хлопець, — питає та, звужуючи очі і хитро посміхаючись із тією втіхою, коли раптом знаходиш якусь непомічену раніше деталь, що цілком змінює суть справи.

— Оля, припини, — встряє кароокий. — Ти чудово знаєш, що я не міг поїхати, — каже кароокий.

— Ну так, так, ти ж у нас увесь у боротьбі. Намагаєшся змінити світ, — каже та, розпалюючись іще більше. — Такими темпами, то він до тебе ніколи не приїде, Франческо, — промовляє та уже веселим тоном, широко посміхаючись, але чомусь від цієї посмішки мені аж мороз дере поміж лопатками.

Нарешті мама вмикає телевізор на повну гучність, і ми всі разом затихаємо перед екраном, з якого до нас промовляє нахабне, відразливе обличчя Януковича. Я розгублено кліпаю очима, адже вся ця ситуація здається мені сюрреалістичною. Наче якийсь колективний гіпноз. Так, мабуть, колись слухали Сталіна.

— Мамо, переключи, будь ласка, на трансляцію з Майдану, — каже Юрій, наче читаючи мої думки.

— А я не хочу дивитися на Майдан, — мовить Оля безапеляційним тоном (от що у них спільного!). — Ти і без того нас усіх налякав до півсмерті, коли туди поїхав. Ще й без роботи залишився. Франческо, на що ви жити будете?

Тоді Таня просто вимикає телевізор, весело поглядаючи на нас — мовляв, компромісу досягнуто.

— Я зараз узявся за один проект Європейського Союзу. Називається «Молодь у дії», — пояснює Юрій, перехоплюючи її запитання.

— Ну так, черговий проект. А роботу ти коли знайдеш? Справжню роботу, — промовляє Оля.

— Це справжня робота! — не витримую. — У нас в Італії багато людей задіяно в проектах, — кажу якомога переконливіше.

Та припинає язика і, здається, злиться ще більше, неласкаво позираючи у мій бік. Нарешті ми голосно чаркуємося за початок нового року.

— Як його зустрінеш — так і проведеш, — вимовляє Таня, усміхаючись.

Не приведи Господи, — думаю, але десь всередині відчуваю, що так воно і буде.

29

Намагатися переконати родину кароокого у важливості його діяльності — все одно, що туман мішком носити. Мені вистачило одного вечора, щоб у цьому впевнитися, тож вирішую докласти всіх зусиль, аби витягнути нас із цієї фінансової ями. Поки Майдан не закінчиться і кароокий не знайде роботу, як обіцяв, — я мушу потурбуватися про те, щоб ми якомога швидше знову замешкали окремо і Юрій перестав слухати нескінченні докори на свою адресу.

Таня, на відміну від Олі, ставиться до мене дуже добре: постійно готує, прибирає, нічого не дозволяє робити по дому: мовляв, я ж — італійка. Ця логіка мені не до кінця зрозуміла, але її розпорядження — які більше нагадують накази — розумію з півслова. Ми навіть заприязнилися. Коли кароокий пропадає десь вечорами — що трапляється дуже часто, — я купую кілька пляшок пива, і ми всідаємось на кухні, передивляючись старі фотографії. Або ж робимо цілу миску вінегрету, який я обожнюю. В Італії майже не їдять буряк, а він, виявляється, так божественно смакує у салаті. Часто Таня прохоплюється:

— Франческо, що ж ми на кухні сидимо?! Ходімо до зали, там хоч ремонт є!

А я вмовляю її залишитися, адже на кухні — хоч і без ремонту — набагато затишніше й тепліше. Загалом, ремонт для Тані — немов обов’язковий пунктик життєвої програми. Вона буквально зациклена на ньому, скрізь і повсякчас вбачаючи його необхідність. Вона може надовго затримати на чомусь погляд посеред розмови і зовсім недоречно бовкнути щось на кшталт «дивися, Франческо, яка пляма на шпалерах — їх негайно треба поміняти» або «не знаю, коли ми вже нарешті поставимо нові вікна — далі так жити не можна».

Одного разу, коли я готувала млинці, вловила на собі шорсткий погляд Тані, яка не любить, коли я роблю щось по дому, адже я — італійка. Тим не менше, якщо вже через веганство я не їм більшість із того, що вона готує, — без куховарення власноруч аж ніяк не обійтися. Згодом, коли я вже була на занятті зі студентом, раптом отримую смску від неї: «Франческо, для млинців потрібно брати іншу сковорідку». Ввечері вона страшенно перепрошувала за той випадок — мовляв, не наважилася зробити мені зауваження.

Попри таке дипломатичне ставлення до мене, Таня не в змозі втриматися від болісних кпин на адресу власного сина. Щоразу, як кароокий перетинає поріг помешкання, вона напружується — немов кіт перед стрибком — і вичікує. Оскільки у цих дискусіях про «справжню роботу» я завжди стою на боці Юрія, вона тримається з останніх сил, аж поки я не вийду в туалет, до іншої кімнати чи ще краще — на заняття, і вже тоді видає йому все, що думає про його боротьбу, акції, Майдан і проект. Повернувшись, я щоразу застаю їх обох набурмосеними й темними, мов хмара.

Саме тому я вирішую активізуватись і працювати на повну силу. Вероніка запропонувала мені й далі викладати англійську й італійську у волонтерському центрі, але за окрему платню. Окрім того, всі попередні студенти, включно з Альоною, радісно відре-агували на моє повернення. Єдині, кому я вирішила не дзвонити, — це донецькі бізнесмени.

І знову почалося оце моє літання поміж студентами, прогулянки містом, цілковито оповитим зимою.

Іноді, вистрибуючи з одного помешкання й поспішаючи до іншого, на вулицях Донецька перестріваю колону юнаків з українськими прапорами, які вигукують «Україна — це Європа», або вервечку автомобілів, що беруть участь в автопробігу на підтримку підписання угоди з ЄС. Попри те, що на вулиці сніг і холод, місто нарешті прокинулось і заворушилося. Донецький Євромайдан майже щодня збирається під пам’ятником Шевченку, то скандуючи свої гасла, то просто спілкуючись і знайомлячись (Юрій розповідав, що одного вечора юнак і дівчина, які познайомились на демонстрації, оголосили про заручини), то запрошуючи українських письменників (нещодавно там був Сергій Жадан) і музичні гурти (скоро мають виступити «Гайдамаки»). І хоч я пропускаю все це через мовні курси щовечора, атмосфера якоїсь зміни висить у повітрі. Донецьк ще ніколи не був таким.

Кароокого, який вже не мусить щодня ходити до школи, знову цілковито поглинає «Поштовх», донецький Євромайдан і проект Євросоюзу «Молодь у дії», який полягає в організації серії тренінгів для молоді — як української, так і іноземної — у Свято-гірську, місті на півночі донецької області. Юрію доводиться займатись усіма бюрократичними й організаційними питаннями, починаючи від програми заходів і закінчуючи проживанням, приїздом і розміщенням учасників. Окрім того, багато молоді з-за кордону відмовилось приїздити в Україну через події на Майдані. Аби добре зорганізувати виїзд, що має відбутися уже на початку лютого, кароокий змушений коптіти над паперами й імейлами багато годин на день. Коли Таня приходить з роботи й застає його за цим заняттям, то починається знов за рибу гроші: «Ну чого ти сидиш вдома, наче волоцюга? Іди працювати».

У відповідь на ці безкінечні закиди Юрій намагається за кожної нагоди втікати з дому. Нагод для цього довго шукати не треба, адже це час — на який той, певно, чекав усе своє життя, — коли можна вийти з тіні й заявити про власну позицію. На жаль, Донецьк відбирає у мене кароокого не лише вдень, але й вночі, коли вони з друзями розмальовують місто у графіті. А ті ночі, коли він вдома, все одно витрачаються на читання новин або проект. І знову наші графіки роз-синхронізовуються, як раніше: коли зранку я йду на заняття, він ще спить після ночі за графіті чи комп’ютером, коли повертаюся після мовних курсів — іще на мітингу або з друзями з «Поштовху». І лише Таня й Бомжик — які все частіше знаходять спільну мову попри взаємну нелюбов з першого погляду — чекають мене на затишній кухні з чимось смачненьким. Тоді, змучена й сумна, я сідаю навпроти і розповідаю їй про свій день, про студентів, про Вероніку, про місто. Дедалі частіше ловлю себе на думці, що, попри все, я дуже тішуся, що ми живемо разом, адже, хай там як, — саме Таня рятує мене від всеохопної самотності, слухає мої історії, розповідає власні і завжди виявляє до мене таку ласку й зичливість, що аж світ вгору піднімається.

Іноді в розпал наших посиденьок на кухні дзвонить Оля, Таня бере слухавку й, дивлячись на мене, прикладає палець до губ — мовляв, тихо будь, інакше та ревнуватиме. На місці сестри кароокого я б також ревнувала, адже Таня швидко стала мамою і для мене, а оскільки через спільне проживання ми проводимо увесь вільний час разом — то швидко перетворилися на близьких подруг. І лише питання, пов’язані з тим, хто нас об’єднує — Юрієм, постійно призводять до суперечок. Щоразу, як Таня заводить свою пісню про те, що той нічого не робить, займаючись суцільними дурницями, я незмінно стаю на захист коханого, що зазвичай лише розпалює суперечку. Щоразу вона додає до дискусії нові аргументи, тож мені доводиться постійно бути насторожі, аби відбивати чергову атаку. Гірше, коли я сама починаю на нього жалітись.

— Я взагалі не бачу Юрія, — якось кидаю засмучено. — Ми наче живемо окремими життями. Ніколи нікуди не ходимо, не їздимо. Коли цей Майдан уже закінчиться?!

— Франческо, Майдан ніколи не закінчиться. А якщо й закінчиться — буде щось інше. Ти думаєш, що річ у Майдані? Ні, річ у тому, що він не хоче брати на себе відповідальність, ставати дорослим, заробляти гроші. От хоч би ремонт зробив у кухні — дивись, як стеля закоптіла. А ця підлога? Так соромно, що хоч у сірка очі позичай! Я йому одразу казала: куди ж ти дівчину приведеш у таку квартиру?! А він: а що нам приховувати — нехай бачить, як я живу. Я йому: ти хоч одяг собі гожий купи — що ти всі гроші на цей «Поштовх» витрачаєш, а він на те — анічичирк.

— Юрій пообіцяв, що після Майдану знайде роботу, — промовляю, гірко пожалкувавши, що дала Тані привід вчергове понарікати. Хто мене знову за язика тягнув?!

— Ага, — махає та рукою. — Він те саме казав нам з Олею перед Любліном: мовляв, приїде і знайде роботу. І що тепер? Де робота?

— Але його проект у Святогірську — це і є робота, — відказую.

— Ні, Франческо, робота — це коли щоранку кудись ходиш і щовечора повертаєшся — як ми з тобою! Ось це робота. А якісь там проекти-шмекти — це ніяка не робота, а так — аби лишень подурникувати.

Цієї миті я вкотре переконуюся, що її думки не зміниш. Що потрібно робити, як кароокий: одним вухом слухати, а другим випускати. Тим не менше, у чомусь я погоджуюся з Танею: його життя навряд чи можна назвати нормальним. І якби вона не чекала на мене, замість сина, щовечора на кухні — я б, мабуть, знову втекла до Італії. Я тут заради того, кого навіть не бачу ані вдень, ані вночі. Мої власні мама з сестрою щодня пишуть мені жалібні повідомлення, благаючи повернутися, тож я всіляко намагаюсь їх переконати, що у Донецьку мені добре й безпечно. Я перестала спілкуватися з італійськими друзями, бо всі вони — наче за вказівкою — вторять те саме. Окрім Тані й Бомжика, у мене тут взагалі нікого немає. Вероніка, цілковито поглинута донецьким Євромайданом, вважає, що я маю бути на сьомому небі від щастя, що мій хлопець такий активний, і на двадцять сьомому, що він — не гей, тож я всіляко намагаюсь її уникати. До слова про геїв: єдиний, з ким я можу поговорити відверто, — це Олег, який знову почав працювати у волонтерському центрі, перебираючи на себе обов’язки зайнятої революцією Вероніки.

30

Запрошую Олега зустрітись, аби вилити душу. Цього разу хлопець пропонує показати мені «Донбас Арену» — стадіон, що його донецький олігарх і поплічник теперішнього президента Рінат Ахметов звів у 2009 році. Саме там відбувалось Євро-2012. І от суботнім ранком ми зустрічаємося з Олегом у білому від снігу парку імені Ленінського комсомолу, що здається безкінечним — саме гаразд, аби вдосталь набалакатись. Овальної форми стадіон — зі скляним фасадом і дахом — нагадує величезну літаючу тарілку — так, наче сам Ахметов прилетів сюди з космосу, щоб покращити життя простих донеччан, а не висмоктати з них же власні статки — як це сталося насправді.

— Знаєш, Фра, футбол — це особлива річ для мене, — каже Олег, беручи мене під руку. — Тому я часто приходжу у це місце. Тут грає футбольний клуб «Шахтар Донецьк», і все місто шалено вболіває за цю команду. Це також одна з причин, чому ми так недолюблюємо Київ і їхнє «Динамо». Це наш одвічний суперник.

— Справді? Я і не знала, — кидаю, усвідомлюючи, що ми ніколи не розмовляли з карооким про футбол. Останнім часом ми взагалі майже не розмовляємо.

— Бути донеччанином і не бути футбольним вболівальником — це аномалія. А я ще у дитинстві збагнув, що не люблю футбол. Та що там не люблю — я його просто ненавиджу, адже у футбол грають справжні чоловіки. Так само з уболівальниками — справжні чоловіки повинні бути вболівальниками, розумієш?

— Не дуже, — кажу розгублено. — У нас хто хоче — любить футбол, хто не хоче — не любить.

— Тільки не у Донецьку. Тут не любити футбол — значить, не бути патріотом свого міста, — відказує Олег. — Мій тато з дитинства тягнув мене на всі можливі матчі, змушував слідкувати за чемпіонатами й вивчити напам’ять назви всіх команд світу. Потім навіть віддав мене до футбольної секції. Він мріяв, що я стану футболістом, — вимовляє тремтячим голосом. — А я...

— Гей, — закінчую речення замість нього. — Олеже, ми ніколи не виправдовуємо надій своїх батьків. Моя мама не хотіла, щоб я вчила російську, і не хоче, щоб жила в Україні, мама мого Юрія — взагалі вважає його невдахою й волоцюгою.

— А мій тато навіть не розмовляє зі мною. Якось я наштовхнувся на нього в центрі, і він зробив вигляд, що мене не впізнав, — Олег витирає сльозу, що несподівано виступала на обличчі, знайомою хусточкою. Невже Вероніка позичила йому свою?

— Моєму татові навіть прикидатися не треба було б: він би і так мене не впізнав, адже востаннє ми бачилися більше двадцяти років тому, — кажу, аби його підбадьорити, але той мене навіть не слухає.

І хто з нас сюди прийшов вилити душу?

— Якось ми пішли на черговий матч, — продовжує хлопець, — і в перервах поміж голами, вигуками, хвилями й аплодисментами я сказав йому про свою орієнтацію. Ніколи не забуду той погляд: наче він дізнався, що я — маніяк чи інопланетянин. Потім сказав, що додому повернеться сам, а я маю піти іншою дорогою. А вдома він відгамселив мене так, що мама вночі мусила викликати «швидку». Коли через кілька днів я повернувся з лікарні, він не сказав мені ані слова й повсякчас робив вигляд, наче мене не існує.

І ти знаєш, Фра, краще б він далі мене лупцював, зате я для нього існував би. Адже ніщо так не болить, як байдужість. Це найгірше, що може бути, — підсумовує він.

— Олеже, мені дуже шкода, — кладу руку йому на плече.

Про байдужість цілком погоджуюсь. Іноді мені здається, що саме так кароокий ставиться до мене.

— Фра, а ти про що хотіла поговорити? — питає Олег, раптом спохватившись. — По телефону ти казала, що хочеш про щось побалакати.

— Так, дурниці, — відказую якомога веселіше.

Після його зізнання мені аж незручно жалітися на свою ситуацію. Порівняно з тим, що пережив і далі переживає цей хлопець, моє життя — просто рай.

— Ми зараз живемо з мамою Юрія, і вона постійно його критикує, не вірить у нього, називає лайдаком і волоцюгою, — кажу несподівано сама для себе. Моє бажання пожалітися раптом перетворилося у слова на його захист. — Сестра також, — додаю. — І як він став тим, ким став, у такому оточенні, — не доберу.

— Неймовірно, — промовляє Олег. — Я б давно зламався на його місці.

— А я б зламалась на твоєму. Певно, у кожного своя ноша, яку він один і може нести.

Ці слова й уся наша розмова несподівано піднімають мені настрій, мовби відкривається друге дихання. Я раптом хочу зробити для кароокого щось, що полегшить його тягар. Виникає ідея подарувати йому теплі речі, адже його старенький пуховик давно звікував свій вік, а у Святогірську йому напевно знадобиться щось тепле. До того ж у нього невдовзі день народження.

Того ж вечора дзвоню мамі на скайп і, вислухавши давню пісню про необхідність повернутися до Італії, благаю її допомогти з одягом. Через якийсь час вона погоджується знайти для кароокого новий теплий пуховик і кілька светрів. Зазначаю його розмір і беру з мами клятву, що вона розпочне пошук речей уже завтра.

— А де ти сьогодні була, Фра? — несподівано чую голос кароокого, який щойно повернувся додому.

— Зустрічалась з Олегом на стадіоні, — кажу, милуючись його замерзлим від холоду обличчям, що стрімко червоніє від різкого перепаду температури.

— А що це за один? — каже той, напружившись. Пам’ятаючи про те, що Юрій зробив з піжамою Адрі, більше не хочу випробовувати його на міцність.

— Це мій новий друг — гей, — кажу хватькома. — Він також працює у волонтерському центрі.

— А мене тоді чому не запросила? — питає той.

— А ти мене чому з собою нікуди не запрошуєш? — питаю у відповідь.

Юрій всерйоз замислюється і якийсь час мовчить, дивлячись в одну точку — наче його мама на зальопані шпалери.

— Ти знаєш, Фра, це правда, — визнає. — Я справді нікуди тебе не запрошував.

— А ти любиш футбол? — намагаюся перескочити на веселішу тему.

— Ні, не дуже, — відказує він, дивуючись моєму запитанню.

— Олег казав, що тут у Донецьку всі — вболівальники.

— Мене навіть лякає ця любов до футболу. А ще більше — любов до футболістів, які заробляють мільйони доларів за те, що добре копають м’яча, часто не маючи жодної клепки в голові. А потім юні хлопці ставлять їх на п’єдестал, наче вони — якісь боги. Це ненормально. Он мої колишні учні: вони тобі в житті не назвуть десять найкращих письменників — натомість вмить перерахують прізвища найкращих футболістів світу.

— Ти будеш чудовим татом, — несподівано вигукую. Уявляю, як наш малюк знатиме не лише прізвища письменників, а й історію наших країн і кілька мов. Щоправда, важко мріяти про малюка, коли ми навіть у ліжку не перетинаємось. То, може, прямо зараз?

— Дякую, Фра, але вибач. Я маю написати кілька термінових імейлів, бо не встигаю з організацією «Молоді в дії», — каже той втомлено і голосно чалапає на кухню за стіл.

Аби наш син був обізнаний у всьому, що знає сам кароокий, я також повинна більше довідатися про країну, у якій живу. Вмикаю на ютюбі документальний фільм про Голодомор — схоже, настала відповідна мить.

31

За кілька днів кароокий нарешті запрошує мене на невеличку екскурсію.

— Дивись, Фра, це колишній Палац культури металургів, — показує він на новісінький будинок зі скляним фасадом, що над ним височіє вивіска «Центр Слов’янської культури». — До речі, директор цього центру походить з Івано-Франківської області.

— Ви туди їздили з вертепом, — вигукую радісно, пригадуючи історію про те, як Юрій забув слова на сцені.

— Саме так, — усміхається той. — Так от цей директор — композитор і поет — вирішив пов’язати свою долю саме з Донецьком, — каже той з гордістю.

— Ще трохи, і я теж вирішу пов’язати з ним свою долю, — усміхаюся. Кароокий стискає мою руку міцніше.

— Фра, я не просто так привів тебе сюди, — каже, зазираючи мені в очі. Невже він зараз запропонує мені вийти за нього? Відчуваю радісне тремтіння всередині.

— Тут колись було щось на зразок концентраційного табору для військовополонених, — вимовляє Юрій обережно кожне слово — немов нарізає хліб тоненькими скибочками, остерігаючись, аби той не розкришився. — Під час війни тут мордували й допитували людей. А потім ховали їх там, де тепер зведено пам’ятник жертвам фашизму. Зараз я тобі його покажу, — каже, тягнучи мене за собою.

Ми обходимо цю розлогу будівлю й опиняємося перед пагорбом, на якому височіє конструкція з трьох високих стовпів, об’єднаних між собою бронзовим вінком. До монументу ведуть численні сходинки.

— Щороку 9 травня тут відбуваються урочистості з нагоди Дня перемоги, — пояснює Юрій.

— Гм, дивно, а у нас день капітуляції Німеччини — це 8 травня.

— Тому що коли була підписана капітуляція (до речі, вдруге, бо Сталін вимагав, щоб усе сталося так, як він хотів), то у Європі ще було восьме травня, а у Радянському Союзі — вже дев’яте.

— Різниця в часі, — нарешті розумію. — А дев’ятого травня ми святкуємо День Європи, — кажу. —

Вважається, що це — день утворення Європейського Союзу.

— Декларація Шумана, — промовляє той. — А ще у Донецьку є пам’ятник жертвам Голокосту, хочеш покажу? — змінює він тему.

Ми повертаємося на широкий Ленінський проспект з трамваєм посередині й, не поспішаючи, крокуємо у напрямку Стадіонної. Невеликий, майже непримітний монумент у вигляді плити із зображенням менори розмістився ліворуч, за кілька метрів від тротуару. До пам’ятника ведуть щаблі з відбитками різних ніг: великих і малих.

— Під час війни тут було єврейське гетто з чотирма тисячами єврейських родин. На жаль, усіх їх вбили, — промовляє кароокий.

Ну от, від цього подвійного — як підписання капітуляції — зіткнення з минулим мені знову стає недобре.

— А де пам’ятник жертвам Голодомору? — питаю, аби перебити це моторошне відчуття невитравної провини.

Юрій кидає на мене погляд, сповнений подиву й захоплення.

— Тобі й справді цікаво? — питає той, немовби не вірячи власним вухам.

— Звісно. Це ж твоя історія. Поки ти вчора працював, я дивилась фільм про Голодомор. Я навіть уявити не могла, що йдеться про мільйони заморених голодом українців. Чому ти мені про це не розповів, коли приніс додому ту свічку?

— Здається, ти тоді не дуже хотіла слухати, — усміхається. — Окрім того, навіть у Донецьку ця тема мало кого цікавить — то чому вона мала б цікавити тебе?

— Мене цікавить усе, що важливо для тебе, — кажу, припнувши язика, аби не бовкнути нічого зайвого про бажання мати з ним дитину. Ще не час для цього зізнання — нехай спочатку закінчиться Майдан.

— Ну тоді приготуйся. Це буде довга подорож, — каже кароокий, пришвидшуючи ходу. — Знаєш, Фра, з жертвами Голодомору у Донецьку найскладніше, — починає Юрій чергову сумну історію, поки ми чекаємо автобус на зупинці. — Єдиний пам’ятний знак, що був на бульварі Пушкіна, знесли під час підготовки до Євро. Фактично, пам’ятника жертвам Голодомору в місті так і не звели. Аби вшанувати пам’ять загиблих, ми збираємося біля Монументу жертвам політичних репресій, розміщеному на Рутченковому полі (це зовсім інший район), де у 30-40-х роках масово розстрілювали політичних в’язнів. Коли у 1989 році там почали ставити гаражі, у ямах знайшли багато людських кісток. Тодішня влада не виявила до них жодного інтересу, тож розкопки продовжили сту-денти-волонтери.

— Що було б з вашою країною, якби не волонтери? — усміхаюсь. Юрій глибоко замислюється і мовчить.

Нарешті під’їжджає наш автобус, але я перестаю слідкувати за дорогою, цілковито розчиняючись у голосі кароокого.

— На жаль, невдовзі розкопки заборонили, а гаражі таки поставили, — продовжує він.

— Я помітила, що у Донецьку особлива любов до гаражів.

— Напевно більша, ніж до жертв Голодомору. У Донецьку багато хто досі його не визнає.

— Як це? — питаю, не вірячи власним вухам. — У фільмі говориться про те, що найбільше постраждали саме східні і центральні терени.

— Проблема у тому, що у Східній Україні також найбільший вплив російської пропаганди. Її просто так не перекричати. Тут вважають, що Голодомор вигадали в Західній Україні, аби було в чому звинуватити Росію, і що у 30-х роках просто виникли продовольчі проблеми.

— Але ж тоді Радянський Союз експортував за кордон мільйони тонн зерна та інші харчі. Цьому є безліч офіційних підтверджень.

— Бачу, ти серйозно взялася за цю тему, — промовляє кароокий, ніжно цілуючи мене у скроню.

Через годину ми нарешті дістаємося Рутченко-вого поля. Пам’ятник являє собою кількаметрову бронзову фігуру виснаженої людини з піднятими руками на тлі стели у вигляді хреста. Боляче дивитися на це залізне тіло, що корчиться від болю. Скільки ще мучеників потребує ця країна? Переводжу погляд на кароокого. Цього я їй не віддам — він мені і самій потрібен.

Цей день видається мені початком якоїсь нової — спільної історії. Здається, я нарешті поділяю життя кароокого й розумію те, що йому болить і за що він бореться. Найголовніше, що тепер і він розуміє, що я розумію. Я ще ніколи не почувалась такою близькою з ним, такою з ним зжитою. Ми наче справжня пара, а не просто співмешканці, які майже не бачаться. І мені дуже приємно, що я єдина, хто в змозі оцінити, ким він є насправді — цей простий чорноволосий хлопчина у вицвілому пуховику й зношених чоботах. Мені хочеться якось закріпити цю нашу близькість, спорідненість, цей союз. Я хочу знову відчувати його дотики на своєму тілі, його пестощі й запах, важкість його тіла. Хочу, аби все це мало якесь продовження, пустило коріння, зцементувалось — так, як ця статуя. Набуло людських рис. Я хочу мати від нього дитину. Таке враження, що в мені безперестанку клекотить дзиґа, яку можна спинити лише одним способом — заповнити карооким це безкінечне клекотіння, цю бездонну порожнечу.

— Юрію, ходімо додому, ми так давно не були разом, — промовляю, припавши до нього.

— Фра, не можу, — каже той, навіть не змінюючи інтонації, — наче ми досі обговорюємо історію. — На наше місце біля пам’ятника Шевченку почали приходити регіонали, аби перешкоджати.

— Ну так, знову те саме. Йди рятувати свою нещасну Україну, — промовляю з неприхованим роздратуванням. — І добре подивись на цей монумент, бо це єдине, що залишається після таких, як ти, — кажу, не тямлячи себе від злості. Сама не знаю, що на мене найшло.

— Фра, не треба драматизувати, — намагається той мене обійняти, але я вириваюсь.

— Бо що? Бо я — італійка? Бо у мене це в крові? — кричу. — Не можу більше цього чути! Ми ніколи нікуди не виходимо! Нікуди не їздимо! Я ніде, окрім Києва, не була. Бачиш, я все для тебе роблю: гроші заробляю, захищаю тебе перед мамою, дивлюся фільми про Голодомор, вивчаю історію України. А ти? Що ти для мене зробив?

І хоч западає темрява, я бачу, як його обличчя кривиться від болю, наче залізна фігура з пам’ятника жертвам репресій. Він дивиться на мене так само, як колись на цвинтарі — наче не впізнає, наче вперше мене бачить. Мабуть, саме так дивився на Олега його тато, коли вони випадково зіштовхнулись у центрі Донецька. Я не можу витримати цей його погляд, тому просто розвертаюсь і біжу в напрямку зупинки, куди саме під’їжджає якийсь автобус — стрибаю у нього, навіть не знаючи, куди він їде. Я все одно не слідкувала за дорогою сюди, тож і так доведеться блукати. Зрештою, саме цим я займаюсь у Донецьку — безкінечним блуканням.

Коли мені нарешті вдається потрапити додому, я не тямлю себе від розпачу. Таня миттєво діагностує мій стан, наче лікар — хворобу.

— Що, посварилися? — питає, випускаючи кота й упираючи руки в боки.

— Я більше так не можу, — видушую. — Ці протести, мітинги, Україна, — промовляю, витираючи сльози.

— Франческо! — раптом радісно вигукує Таня. — А чому б тобі самій не влаштувати протест? От візьми й почни спати на дивані у залі — там же ремонт. Нехай знає! — промовляє та, стискаючи долоню в кулак.

Попри те, що та частина мене, яка постійно захищає Юрія, енергійно хитає з боку в бік головою, інша — втомлена й ображена — збирається пристати на цю жахливу пропозицію. Тієї ж ночі я перекочовую на диван.

Коли зранку йду до нашої кімнати, аби взяти свої речі, застаю кароокого не в ліжку, а за комп’ютером. Так, наче той взагалі не лягав спати.

— Ти чому не спиш? — питаю здивовано.

— Вчора ввечері ухвалили диктаторські закони, — каже Юрій якимось відсутнім голосом, — які забороняють протестувати, ставити намети, навіть носити шоломи. Янукович всерйоз налаштований розігнати Майдан. Це — війна, Фра, справжня війна.

Я мовчки беру свої речі й голосно грюкаю дверима. Він навіть не помітив, що цієї ночі я спала в іншій кімнаті.

32

Останні тижні січня видаються надзвичайно напруженими. Від завжди спокійного, як удав, кароокого віє тривогою й важким очікуванням. Я ще ніколи не бачила його в такому розпачі, тож намагаюся не доливати оливи до вогню й опанувати свої розбуялі емоції. Щодня повторюю собі — наче ранкову молитву, — що скоро Майдан закінчиться, Юрій знайде роботу і почнеться справжнє життя. Тоді ми знову будемо більше часу проводити разом, ходити на прогулянки, подорожувати, спати в обіймах одне одного й кохатися щоночі, а не раз на місяць. А зараз — аби сумні думки поменше западали до голови — слід зосередитися на роботі, відкладаючи гроші на зйомну квартиру.

З наближенням від’їзду до Святогірська напруження кароокого лише зростає. За тиждень перед початком тренінгів, наче за вказівкою, сиплються численні відмови з боку іноземних учасників, що ставить під загрозу весь проект. Якщо він зірветься — Юрію не бачити зарплатні, як власної потилиці. Уявляю, що скажуть на те Таня й Оля — невдаха, нероба, ледацюга. Не можу більше дивитися, як Юрій хапається за голову чи підскакує на стільці щоразу, як приходить черговий імейл. Тепер мені соромно за ту істерику біля Пам’ятника жертвам репресій, за мої егоїстичні сльози. Сподіваюся, подарунок у вигляді нових теплих речей залагодить прикрий осад, що залишився від сварки.

Врешті-решт кароокому таки вдається врятувати тренінги попри малу кількість учасників. Уже завтра він вирушає на тиждень до Святогірська, а теплих речей з Італії досі немає, хоча мама присягається, що відіслала їх ще два тижні тому.

— Фра, я забув тобі сказати: тут прийшло сповіщення про якусь посилку, — каже кароокий, відриваючись від комп’ютера. — Де ж воно поділось? — озирається той у пошуках заповітного листочка. — Не пам’ятаю. Я пізніше пошукаю, бо зараз маю терміново написати листа, — кидає Юрій, знову всідаючись на місце.

— Мені треба зараз, — промовляю розгублено. — Будь ласка, пошукай, бо я вже маю вирушати на заняття.

— Фра, ти все одно сьогодні не встигнеш її забрати, адже потрібно йти на пошту з паспортом, стояти у черзі, а в тебе заняття, — цвенькає кароокий, швидко набираючи щось на клавіатурі.

— А після заняття?

— Пошта працює лише до шостої, а твої курси закінчуються значно пізніше.

— Ну так, але мені дуже треба забрати посилку саме сьогодні, — втрачаю терпець.

— Фра, — він відривається від екрана і втомлено дивиться на мене своїми почервонілими очима, — ти бачиш, я зайнятий. Нічого не станеться, якщо забереш свою посилку завтра.

— Але ж завтра ти поїдеш, — лопочу жалібно.

— А який стосунок має мій від’їзд до твоєї посилки? — цідить той роздратовано.

Раніше він так ніколи зі мною не розмовляв. Це болить, але я не здаюся.

— Жодного, але той листочок потрібен мені зараз, — вимовляю запозиченим у нього ж безкомпромісним тоном.

— Чорт забирай, Фра, хоча б ти могла залишити мене у спокої, доки я готуюся до від’їзду?! — гарчить він якимось чужим — нижчим на кілька тонів — голосом.

Раптом в очі — що вже наповнюються слізьми, наче ванна водою — впадає квадратний прозорий папірець, що лежить прямо біля його стоп. Аби не змушувати кароокого знову вставати з-за столу, намагаюсь якомога спритніше нахилитись, щоб вхопити папірець за крихітний куточок. З першого разу не вдається. Я втрачаю рівновагу й плюхаюсь на підлогу біля ніг Юрія. Зненацька мене охоплює непереборне відчуття приниження й злості від того, що я скнію у цьому Донецьку без родини, друзів, сонця, моря, грошей, а цей доморощений Че Гевара дратується через мою нетерплячість, яка, між іншим, викликана турботою про нього ж. Чи у Донецьку знайдеться бодай хтось, терплячіший за мене?!

Сльози великими краплями спадають на папірець. Миттєво підводжусь і мчуся на пошту, не маючи жодного поняття, де її шукати. Тані не запитаєш, бо її немає вдома, а з карооким — який навіть не помітив, що я знайшла аркушик — я взагалі більше не хочу розмовляти. Вибігаю з дому, застібаючи у ліфті свої дві куртки й на ходу витираючи сльози, що ніяк не хочуть припинятись. Бабусі у дворі з острахом зиркають на мене, тож я навіть боюсь звернутися до когось із запитанням: як пройти на пошту. Доводиться намотувати кола навколо будинку, аби заспокоїтись. Відчуваю, як обличчя спухло від сліз. Морозець безжалісно обпалює теплі щоки, наче слова кароокого — серце. Я більше так не можу. Не можу. Це ніколи не закінчиться, а його любов до мене — якщо взагалі була — уже давно перетворилась на щось інше, що навіть важко окреслити. Поруч із ним я зовсім не відчуваю себе жінкою — лише другом, який підставляє плече, захищає, прикриває перед мамою і сестрою, заробляє гроші і чекає самотніми вечорами, щоразу засинаючи перед його приходом і прокидаючись перед тим, як він іде до ліжка. Ми наче живемо у дві зміни, двома різними життями. Чорт забирай, я більше так не можу.

Після третього кола відчуваю на своєму плечі чиюсь руку. Таня дивиться на мене переляканими очима.

— Що сталося, дівчинко моя? — питається та.

— Нічого, чесне слово, — тараторю, витираючи сльозинки. «Чесне слово» було зайвим — тепер Таня точно мені не повірить.

Не чекаючи її реакції, я з новою силою вибухаю істеричним риданням, і вона пригортає мене до себе. Таня працює нянею, доглядає за дітьми, тож її рухи не просто материнські, а ще й професійні. Помічаю, як люди озираються на нас із неприхованою цікавістю. У Донецьку всім є діло до твоїх сліз, окрім їхнього винуватця.

Таня повільно проводжає мене на пошту, яка притулилася за рогом. Оскільки за п’ятнадцять хвилин я уже мала б бути в Альони, доводиться перенести заняття. Та всіляко демонструє своє незадоволення по телефону, що остаточно псує мені настрій. Черга чомусь складається переважно з дідусів і бабусь, змійкою розтягуючись до вхідних дверей і відгалужуючись убік.

— Тут лише одне віконце для посилок, листів, платежів за квартиру й отримання пенсії, — пояснює Таня, вітаючись із кількома особами у черзі.

Оскільки на попередній квартирі рахунки за нас платила волонтерська організація, я навіть уявити не могла, що треба щомісяця проходити через такі тортури. Виходить, якщо ми з карооким колись знову житимемо окремо, нам доведеться це робити. О Господи!

— А через інтернет не можна все це робити? — питаю перелякано.

— Через сраку, Франческо. У цій країні все робиться через сраку, а не через інтернет, — хіхікає Таня. Її веселий погляд знову на місці. Мені теж стає веселіше.

Черга рухається так повільно, що невдовзі доводиться перенести й друге заняття. Трясця його матері! Після ранкових слів кароокого я навіть не хочу йому нічого дарувати. Через п’ятдесят хвилин ми нарешті підбираємося до величезної жінки — на кшталт непересувних донецьких кондукторш. Без жодної усмішки чи хоча б привітання вона вириває у мене з пальців папірець.

— Ви що, у сніг його впустили? — питає суворо. За спиною чую невдоволені голоси — мовляв, затримую чергу.

— Я можу забрати посилку? — вимовляю благальним тоном.

У цій країні потрібно всіх про щось благати. Так, наче чиновники, бюрократи й навіть продавці у магазинах роблять тобі величезну послугу. У Донецьку все догори ногами.

— Паспорт, — січе та залізним голосом.

— Що паспорт? — питаю перелякано.

Серце б’ється, немов скажене. Пригадую, що кароокий справді казав щось про паспорт, але тоді я думала зовсім про інше.

— Без паспорта не видам, — каже та, навіть не підводячи погляд. — Наступний.

Нас із Танею з силою відштовхує від віконця якась бабуся. Мої очі знову наповнюються слізьми. Відчуваю себе безпорадною, наче маленька дівчинка. Несила навіть стояти на ногах. Хочеться лишень плюхнутись на ліжко і більше не вставати. Ніколи.

— Франческо, не хвилюйся, зараз підемо додому, візьмемо паспорт і заберемо посилку, — тараторить Таня, аби попередити новий вибух ридань.

— За п’ятнадцять хвилин обідня перерва, — промовляє чийсь старечий голос, безцеремонно втручаючись до нашої розмови.

І тут я не витримую, адже якщо чекати кінця обідньої перерви, доведеться скасувати й третє заняття.

— Таню, я не можу тут жити, — лише й встигаю сказати, поки плач остаточно не відбирає мені мови.

Вона обіймає мене за плече й виводить з цієї сірої зали на очах у всієї черги — немов кінозірку з-під спалахів камер. Прийшовши додому, ми вже не застаємо кароокого, тож можна вдосталь наплакатися. Відчуваю, що всередині з’являється знайоме тремтіння й брак повітря. Поки я нахиляю голову до колін, намагаючись видихати довше, ніж вдихати, — Таня готує обід, після чого вирушає заспокоювати іншу дитину. За гроші. Я ж знову плетуся стояти у безкінечній черзі, міцно стиснувши закордонний паспорт у кишені. Отримавши нарешті об’ємну посилку, біжу додому. Перед самою квартирою усвідомлюю, що я поспіхом захлопнула двері, залишивши ключі всередині. Ні, тільки не це! Зиркаю на годинник — час збиратися на мовні курси. Що за день?! Похнюплена й сердита, совманюся до офіса разом із клятою великою коробкою, яку доводиться нести обома руками перед собою, повсякчас переборюючи бажання вкинути її до першого ж смітника чи віддати бідним. Вони будуть вдячні мені набагато більше, ніж кароокий, якому вже ні до чого немає діла, окрім свого проекту.

33

Протягом цілого вечора мені важко зосередитися на заняттях. У голові роїться тисяча думок на хвилину: то я хочу негайно їхати з Донецька (вдома Анто дав мені грошей на квиток туди й назад з відкритою датою), то уявляю, як кароокий буде задоволений речами, то як втішиться мама, коли скажу їй, що нарешті повертаюся, то уявляю наше з карооким майбутнє: коли все найгірше залишиться позаду й ми згадуватимемо про ці часи, як про страшний сон. Від сумнівів і питань, що робити далі, — розриває на шматки.

— А чому ви приїхали до Донецька? — раптом запитує одна учениця, рудоволоса Карина, з численними веснянками й родимками на обличчі, шиї й руках.

Заняття уже закінчилось, але вона підійшла до мене, щоб потеревенити. Я часто помічаю на собі допитливі погляди студентів, які замість слухати, що я розповідаю, ніби намагаються мене проскану-вати й з цікавістю розглядають мій одяг і макіяж, стежать за манерою розмовляти. Особливий інтерес моя особа зазвичай викликає у дівчат, хоча хлопці також нерідко пускають бісики.

Насправді я вже навіть не пам’ятаю, чому сюди приїхала.

— Вивчати російську мову, — протягую невпевнено.

— А чому ж у вас тоді українська стрічка на сумці? — питає вона, усміхаючись, але за цією невимушеністю мені чомусь ввижається якась пастка. Мабуть, життя у Донецьку зробило мене параноїчкою.

— Тому що мій хлопець — патріот, — відповідаю.

— Справді? — не вгамовується та. — А хто він? — питає з таким захватом, наче я щойно сказала, що зустрічаюся з якоюсь рок-зіркою чи голлівудською знаменитістю. Мені лестить цей її тон і блиск в очах. Колись про кароокого знатимуть усі.

— Юрій Матущак, — промовляю, не приховуючи гордості. — Чули про такого?

— Ні, не чула. А чим він займається у Донецьку?

— Вінзаснувавгромадськуорганізацію«Поштовх».

Вони з друзями тепер беруть участь у донецькому Євромайдані.

— «Поштовх», — повторює та заворожено. — Донецький Євромайдан, ага, ясно, — усміхається.

Ловлю себе на думці, що я тішуся можливості рекламувати організацію й саму постать кароокого. Нехай мої студенти беруть із нього приклад.

Можливо, ця українська стрічка також відіграє у донецькій революції якусь роль. Розмова з рудою Кариною несподівано поліпшує мій настрій, і я повертаюся додому у набагато кращому стані, ніж вийшла звідти. Нарешті ми з посилкою дістаємося місця призначення.

— Ось, — кажу, ставлячи її на підлогу біля ніг кароокого, який знову сидить, приклеєний до екрана і навіть не повертає голови у мій бік.

Виходжу з кімнати і крокую на кухню. Я так замерзла, що тепер потребую гарячого чаю, аби як слід відігрітися. Прислухаюсь до кроків у коридорі, але Юрій, зайнятий останніми приготуваннями до від’їзду, очевидно, не поспішає відкривати пакунок. Таня разом із котом розгадує кросворд.

— І що, вдалося забрати посилку? — питає, підводячи на мене веселі очі.

— Так, вдалося, — відповідаю.

— І що в ній?

— Фра, це що, все мені? — влітає кароокий до кухні у новому синьому пуховику, з-під якого проглядає в’язаний червоний светр з високим горлом. — Нічого собі, які гарні речі! — тішиться той, немов дитина. Його голос знову рідний і ніжний.

— Синку, це ти маєш купувати речі для Франчески, а не вона для тебе, — промовляє Таня.

— Це подарунок на день народження! — вигукую. Я вирішила не чекати чотирнадцятого лютого і подарувати зараз, перед поїздкою до Святогірська.

— Ось чому ти так поспішала забрати посилку?! — промовляє Юрій, притискаючи мене до нового пуховика, від якого віддає холодом і запахом, притаманним новим речам. — Фра, мій день народження п’ятнадцятого лютого, — каже, торкаючись мого носа вказівним пальцем. — І вибач мені за ранок.

Раптом відчуваю знайоме тремтіння всередині. Серце калатає так голосно, наче церковний дзвін, бракує повітря, а перед очима все пливе. Ноги стають ватними й підгинаються. Юрій підхоплює мене і несе до зали, де я ночувала на знак протесту. Мені хочеться лише заплющити очі й більше ніколи не пробуджуватись. Тіло стає важким, наче з бетону. Але стурбований голос Тані вириває мене з небуття.

— Франческо, що з тобою? Як же ти нас налякала! — промовляє мама, схилившись наді мною разом із Юрієм. — Може, ти вагітна? — раптом питає Таня, переводячи погляд з мене на кароокого, а той — з неї на мене.

— Ні, — видушую. Знала б вона, що востаннє ми кохалися, коли землю ще вважали пласкою.

— Може, викликати «швидку»? — питає Таня перелякано.

— Не треба, — відказую. Я панічно боюсь лікарень. — У мене таке буває час від часу. Це просто нерви, — відповідаю.

— Це все моя провина, — каже кароокий. — Це я довів тебе до такого стану, — охоплює голову руками. — Фра, можливо, тобі краще повернутися додому, доки тут все не закінчиться? — питає він з ентузіазмом, який здається мені образливим.

Може, він хоче мене позбутися? Може, це спосіб, щоб розійтися, не вдаючись до важких розмов, істерик і болісного з’ясування стосунків? Господи, тільки не це! Від самої думки про справжню розлуку з ним у мене починається новий напад паніки.

Знову наближається підступне тремтіння й шалене калатання серця. Відкидаю голову назад і опускаю важкі повіки. Усі думки відлітають кудись далеко разом із карооким, його мамою і цим пронизливо холодним містом.

Раптом переді мною з’являється худорлява світловолоса жінка років сорока п’яти з втомленим суворим обличчям, в окулярах, що збільшують очі, і білому халаті поверх куртки. Вона міряє мій тиск, слухає серце й ставить питання, але не до мене, а до Тані й кароокого, які у розпачі спостерігають за її млявими рухами.

— Що з нею? — нарешті не витримує Таня.

— Швидше за все, це лише панічна атака, — каже лікарка. — Нічого серйозного, але потрібно менше хвилюватися. Це все стрес, — підсумовує та, підводячись зі стільця.

Таня проводжає її до дверей, а кароокий тим часом схиляється наді мною.

— Серденько, обіцяю, я дбатиму про тебе краще. Я буду приділяти тобі більше уваги, — промовляє той, поклавши голову мені на груди.

Занурюю пальці у його м’яке, хвилясте на кінцівках волосся.

— Завтра я мушу їхати, але як повернуся — ми влаштуємо собі маленьку подорож.

— Справді? — не вірю власним вухам. — А як же протести?

— На днях відбулася відставка прем’єр-міністра, тож я думаю, є надія, що скоро все закінчиться, — каже той, гладячи мене по щоці. — Тим паче, ти ж жалієшся, що ми нікуди не їздимо, що ти ніде не була, — усміхається той, наче з дитиною розмовляє.

Цієї ночі кароокий вимикає комп’ютер, і ми кохаємося, наче вперше. Або востаннє. Він пестить мене з усією ніжністю і пристрастю, на яку здатний, ні на мить не затуляючи очей — немов намагається відбити мій образ на стінах своєї пам’яті. Я ж, навпаки, цілковито занурююсь у це дійство, розчиняючись у його дотиках. У такі хвилини ти не належиш до жодного міста чи країни. Увесь світ зменшується до розмірів скрипучого ліжка, а моє тіло — до його гарячих обіймів. Він наче намагається влити у мене всі ті почуття, що не встиг виявити чи висловити протягом цих ворохобних місяців. Усе моє сум’яття й тривожні думки витісняються під важкістю його тіла.

34

Цього разу кароокий і справді поводиться інакше, піклуючись про мене навіть зі Святогірська. На відміну від попередніх мандрівок, коли він зникав без сліду й не озивався, — цього разу щовечора дзвонить перед сном, а протягом дня надсилає теплі повідомлення. Я почуваюся так, наче ми щойно почали зустрічатись. У мене знову багато енергії, бажання викладати, і я відчуваю радість від спілкування з учнями.

Якось наприкінці заняття в офісі Карина пропонує усій групі зібратися у кав’ярні й роззнайомитись ближче. Студенти радісно пристають на цю пропозицію. Мене, звісно, також запрошено. Ставлюся до цієї ідеї з неабияким ентузіазмом, адже я повинна знайомитися з людьми, заводити власних друзів, а не постійно чекати на кароокого. Тож найближчої суботи ми зустрічаємось у кав’ярні-читальні «Ізба», що на вулиці Артема, недалеко від будинку донецьких бізнесменів і бібліотеки імені Крупської.

В «Ізбі» мене зустрічає симпатичний чорнявий хлопчина з дуже юним обличчям і голлівудською усмішкою.

— Привіт, — каже він, наче ми знайомі. — Шукаєте столик? — гіпнотизує мене поглядом. Тепер я вже й сама не пам’ятаю, що я тут шукаю.

— Богдане, це Франческа — італійка. Вона у нас викладає, — вигукує Карина, яка з’являється нізвідки.

— Франческо, а це Богдан — власник цієї чудової кав’ярні. Таких у Донецьку більше немає, — плескає вона його по плечу.

Нічого собі, — думаю. Це ж треба, такий молодий, а вже власник. Цікаво, скільки йому років — двадцять, двадцять два? От би кароокому такий хист до бізнесу.

Ми проходимо в глиб зали, де за двома круглими дерев’яними столиками розмістилась майже вся група. Мені дуже імпонує інтер’єр кав’ярні, виконаний у білих тонах з книжковими полицями на стінах. Виглядає, як місце зустрічі інтелектуалів. Не знала, що у Донецьку є такі місця. Через брак грошей кароокий нікуди мене не водить.

Замовляю капучино і приєднуюся до своїх студентів, які почуваються набагато вільніше й роз-кутіше, ніж на занятті. Все-таки добре, що Карина нас зібрала! Розмова точиться так весело й невимушено, що дуже швидко виходить за окреслені у моїй голові береги. І от я вже оповідаю свою історію: як приїхала до Донецька, як зустріла кароокого, який також ходив до мене на заняття з італійської, як повів мене на італійський цвинтар, як подарував книжку про регіони України українською й англійською мовами, як їздив на Майдан і як бере участь у протестах. Деякі дівчата дивляться на мене так, наче я розповідаю про принца на білому коні, але більшість моїх студентів несхвально махають головою. Карина ж не виявляє жодних емоцій, лише ставить безкінечні запитання, спонукаючи розповідати. Може, вона — журналістка?

Попри те, що моя історія викликає нерозуміння більшості студентів, мене все одно тішать ті кілька пар очей, яких захоплює постать кароокого. Важко стримати радісну усмішку при думці, що, коли він повернеться, я розповім йому про цю зустріч.

Вдома на мене чекає не лише Таня, а й Оля з Іларією, яка дуже засмутилась, дізнавшись, що кароокого — за яким та душі не чує — немає вдома. Дівчинка — з набурмосеним личком і шоколадним батончиком у руці — замінила кота на колінах у Тані. Сестра Юрія цього разу здається приязною й одразу запитує мене, чи я добре почуваюся після історії з панічною атакою.

— Що, нелегко тобі з ним? — під’юджує. — З Юрою треба мати залізні нерви й неабияку витривалість, — посміхається вона. — Певно, це властиво лише українським жінкам.

Ця ремарка обпікає — наче гаряча вода після морозу, але я у такому гарному настрої, що не хочу ні з ким сперечатися.

— У будь-якому разі він успішно проводить свій проект у Святогірську, — протягую.

— А чому він не взяв тебе із собою? — цікавиться та. — Я б не відпускала його самого. Юра завжди опиняється у центрі уваги гарних жінок. Знала б ти, скільки сердець він розбив, — промовляє. Кожне її слово наносить мені тонкі ножові поранення.

— Бо я маю працювати, — кидаю розгублено.

— І він має нарешті почати працювати, — втручається Таня. — Сидить вдома, наче волоцюга якийсь. Хіба ж так годиться?

— А ти ким працюєш? — питаю невимушено в Олі.

— Я не працюю, бо сиджу з дитиною, — вимовляє та, наче я щойно звинуватила її у якомусь злочині.

— А раніше ким працювала? — не вгамовуюсь.

— Вона так і не встигла попрацювати, бо народилась Іларія, — примирливо промовляє Таня у передчутті сварки.

— В Україні чоловіки заробляють, а жінки об-лаштовують побут і сидять з дітьми, — виправдовується Оля. — А от мій брат добре влаштувався. Жінка заробляє гроші, а він собі майданить, протестує, їздить невідомо куди. Хотіла б я, щоб і мені одяг з Італії надсилали, — усміхається.

А я б хотіла, щоб ми з карооким були як справжня родина: постійно разом, як вони з Ігорем. Щоб у нас була така маленька донечка чи син. Щоб я ні про що не мусила турбуватись — як Оля. Але озвучити це не можу, адже мої слова лише послугують черговою іскрою для розпалення суперечки. Решту вечора я мовчу, слухаючи про те, що Оля з Ігорем та Іларією роблять на вихідних, як усі разом ходять до цирку, по продукти, як їздять до батьків, як планують літню відпустку.

— Ти не слухай її, — каже мені Таня, щойно двері за ними зачиняються. — Вона просто сама нещаслива: Ігор працює у банку за дуже малу зарплатню. Але насправді вона добре до тебе ставиться, — додає хватькома.

35

За кілька днів нарешті повертається кароокий. Ще більш стурбований і тривожний, ніж перед від’їздом.

— Що сталося? — питаю у передчутті поганих новин.

— Фра, вибач, я мушу негайно їхати на Майдан. Це вирішальний час для України.

Слова сестри кароокого — наче п’явки — всмокталися у мої думки, безперестанку висисаючи кров. Ревнощі, які я намагалась гамувати увесь цей час, вийшли на поверхню понівеченим трупом, і я не знаю, як зробити так, аби вони знову пішли на дно. Щодня дивлюся репортажі з Майдану в надії побачити кароокого, але замість нього перед очима проносяться сотні, тисячі красивих жіночих облич. Мене заворожують їхні голоси, рухи, чарівні усмішки або навіть розпач, що лише додає якоїсь моторошної, потойбічної вроди. Їхня українська мова, пісні, танці. Їхня рішучість щодня стояти на пронизливому морозі заради вищої мети. Я ніколи не стану однією з них. Ніколи не говоритиму українською. Ніколи не любитиму Україну так, як вони.

Ці важкі думки змушують мене у тисячний раз поставити питання руба: чи наші стосунки мають сенс і шанси на майбутнє? Що ми робитимемо, коли Майдан таки закінчиться? Чи кароокий справді залишить усе: «Поштовх», свої численні проекти, ідеї, мрії, своїх однодумців — і присвятить час лише мені? Чи буде він щасливий, якщо йому доведеться, як Ігорю, працювати за мізерну зарплатню? Або знову піти на склад, аби займатися речами настільки приземленими, що аж принизливими — для такої піднесеної душі? Або ж назад до школи, де за гріш треба просиджувати штани на непотрібних вчительських нарадах, хапаючись за голову від того, що діти не хочуть знати власної мови й історії, і повсякчас наражаючись на конфлікти з рештою вчителів, для яких він — біла ворона й відступник. Чи хочу я, аби його життя виглядало так через обов’язок піклуватися про мене і про наших потенційних дітей?

Якби через вагітність я випала з роботи бодай на півроку, ми б не порадили собі при жодному з цих варіантів. Довелося б далі мешкати з Танею, перебуватися з юшки на воду й хапатися за гаряче й студене, аби заробити зайвий гріш. Тоді я буду так само невдоволена й ображена на весь світ, як Оля. Ми сваритимемося з карооким через кожну копійку, ледве зводитимемо кінці з кінцями, і, зрештою, все закінчиться на пекельному — наче тортури інквізиції — розставанні. І тоді моє серце вже ніколи не склеїться, не стягнеться, не загоїться, перетворюючи мене на власну матір, яка назавжди зневірилась у чоловіках. А це саме те, чого я остерігаюсь у житті найбільше, плекаючи у собі інший сценарій на майбутнє. Чи ж не краще вийти з гри прямо зараз, доки не пізно? Доки ситуація не дійшла до абсурду, доки я ще в змозі оговтатись і доки рештки моєї енергії — наче вуглинки у згаслому вогнищі — не дотліли дощенту?!

Атмосфера у Донецьку протилежна до того, що відбувається у Києві. Коли Янукович нарешті погоджується на звільнення затриманих майданівців і формування нового уряду — у Донецьку стихають проукраїнські акції, люди все рідше насмілюються носити українську символіку, а розмови у транспорті чи на вулицях досягають такого градусу ворожості, що нерідко закінчуються не просто гучними сварками, а й бійками. Коли за кілька днів Майдан оголошує про мирний наступ на український парламент, Донецьк завмирає в очікуванні подальших подій. Уже ніхто не наважується виходити на мітинги на підтримку протестувальників у Києві. Вісімнадцятого лютого починається кровопролиття, у місті лунають голоси лише на підтримку президента й «Беркуту» — тих істот у чорних шоломах, які били ні в чому не винних студентів наприкінці листопада, а зараз розганяють протестувальників. Коли ж у Києві розстрілюють людей, на вулицях Донецька з’являються білборди з фотографіями беркутівців, на яких написано: «Захищаємо собою країну».

Вперше у житті мені здається, що я опинилась у справжньому пеклі. Як у Європі у двадцять першому столітті можуть розстрілювати людей, які вийшли виявити свій протест?! Невже історія й справді рухається по колу, і ми, людська раса, просто нездатні вчитися на її уроках?! А найстрашніше — це те, що весь інший світ функціонує так, наче нічого не відбувається. Мої італійські й англійські друзі постять на фейсбуку фотки домашніх улюбленців, їжі, моря, вечірок і всього на світі, окрім найважливішого.

Попри те, що я страшенно злюся на ці наче-нічого-не-відбувається пости, вони також рятують мене від остаточного провалля, сум’яття й втрати системи координат. Якби не селфі моєї сестри вчора ввечері, яке я п’ятнадцять хвилин розглядала на комп’ютері, наче картину художника у музеї, — то знепритомніла б від надривної істерики, у яку впала після початку стрілянини на Майдані. Як добре, що безтурботність — наче той вічний двигун — ніколи не зупиняється. Якби не ці безжурні пости, я б напилася снодійного й більше ніколи б не мусила відкривати важких повік. Тим паче, що в Україні на ліки навіть рецепту не потрібно.

Кароокий знову пропадає. Не бере слухавки, відписує короткі повідомлення раз на кілька днів, даючи знати, що з ним все добре і що невдовзі планує повернутися до Донецька. Але ці слова написано у такий сухий спосіб, наче він — робот, а не мій коханий. З його повідомлень геть зникло тепло й турботливість, якими були пронизані смски зі Святогірсь-ка. Таке враження, що на Майдані кароокий — попри новий теплий одяг — відморозив собі усі почуття.

Якщо раніше панічні атаки відбувалися лише час від часу, то тепер усе моє життя — це суцільна панічна атака. Я не можу спати, їсти, читати, розмовляти з мамою, братом і сестрою. Що п’ять хвилин пишу кароокому повідомлення і одразу ж стираю.

Дзвінок Вероніки перериває мої важкі роздуми. Її голос схвильований і суворий. Каже, що потрібно зустрітися. Одразу ж пропоную піти до «Ізби», де ми були зі студентами. Клімат цього закладу разом із його приязним, безтурботним власником здаються мені острівцем спокою у бурхливому морі сум’яття.

— Як там Юрій? — питає Вероніка, коли ми нарешті всідаємось за круглий дерев’яний столик. — Я чула, що він на Майдані.

— Живий, — видихаю. — Більше жодних новин, — знизую плечима, затримуючи погляд на симпатичному Богдані, який стоїть за барною стійкою.

От у нього життя, — думаю. Сидить у своїй кав’ярні. Замість того, аби швендятись по мітингах, — заробляє гроші, готуючи каву й усміхаючись до гостей. Соромно зізнатись, але я заздрю його дівчині. А може, він не має дівчини?

— Фра, у мене є справа до тебе. До мене написали українці з Італії, які хочуть передавати гуманітарну допомогу, але їм потрібен італієць, аби владнати юридичні питання. Я подумала, що можна звернутися до Адріано... — на останньому слові її голос ледь помітно тремтить.

— Чудова ідея! — відповідаю. — Як же я раніше не додумалась, що в Італії живе багато українців, які можуть прагнути допомогти своїм співвітчизникам?!

Цієї миті усвідомлюю, що це я піклуюся лише про власне щастя, живучи від смски до смски від кароокого і переймаючись лише тим, яким буде наше майбутнє, тимчасом як від куль і холоду гинуть десятки невинних людей, які поставили власне щастя і щастя своїх коханих — на друге місце. Так само, як Юрій. Яка ж я безсердечна егоїстка! Вероніка — це моє рятівне коло. Я маю зробити все, як вона каже. Сьогодні ж зв’яжуся з Адрі.

Виходячи з ліфта, я помічаю якийсь гармидер на нашому поверсі. Може, щось сталося? Може, кароокий повернувся? Серце калатає, мов шалене. Біля сусідньої квартири стоїть змучена жінка років тридцяти п’яти з впалими очима і перелякана дівчинка років десяти, що безперестанку схлипує й тримається за руку матері. Мати тим часом дзвонить у дзвінок і стукає у двері кулаком.

— Що сталося? — питаю ошелешено.

— Він там. Мій чоловік. Але не відчиняє, — промовляє та, ледь видушуючи короткі речення.

— А слухавку теж не бере?

— Ні, — каже та, все натискаючи на дзвінок і безпомічно стукаючи кулаками у двері.

— Потрібно когось викликати, — промовляю розгублено.

— Але я не знаю, куди дзвонити, — каже жінка.

— Ходімо до нас, — пропоную, дивлячись на дівчинку. — Таня повинна знати.

Вони слухняно крокують за мною. На щастя, Таня й справді вдома. Спочатку вона дивується моєму товариству, але потім швидко спохвачується і дзвонить до своєї подруги, яка колись викликала службу порятунку.

— Я маю потрібний номер, але це може влетіти в копієчку, — каже Таня, підозріло зиркаючи на бідолах. — Може, спробуємо попросити сусідів допомогти?

— Але нам ніхто не відчинить, — жалібно промовляє жінка. — Ви ж знаєте, хто мій чоловік...

— А мені відчинять, — каже Таня рішучо, натягаючи куртку на халат.

Вони рушають по сусідах, дзвонять у кожні двері й просять чоловіків допомогти. Через якийсь час їм таки вдається назбирати кількох добровольців. Ті довго вовтузяться з дверима, аж врешті вдається їх винести. Я ж залишаюся вдома з малою, заварюю чай і закидаю її запитаннями, аби відволікти від болісних переживань.

Через годину повертається Таня і відводить малу додому.

— Передозування, — каже вона, коли ми залишаємось наодинці. — Довелося викликати «швидку».

Я одразу пригадую наркомана, якого ми зустріли з Юрієм у ліфті. Тоді кароокий сказав триматися від нього подалі. Хто б міг подумати, що у такої людини може бути родина й навіть дитина?! Бідна дівчинка! Як можна витримати такі випробування?! На їхньому тлі всі мої проблеми з власним татом, який нас покинув, здаються дріб’язковими. А я, дурепа, завжди вважала себе найнещаснішою дитиною на світі.

36

Від розмови по скайпу з Адрі аж світ вгору піднімається. Він завжди вміє мене заспокоїти. Адріано навіть світиться: від синців і шрамів не лишилося й сліду. Ніс також на місці. Він одразу коментує моє змарніле обличчя, нездорову блідість і втомлений вигляд.

— Фра, Донецьк на тебе погано впливає, — каже той суворо.

— А на кого він добре впливає? — посміхаюся.

— Ну, твій Юрій такий само красунчик. Принаймні на фейсбуку, — промовляє той.

— Мабуть, це все Київ, — кажу, подумки відмахуючись від нав’язливих думок про українок, які можуть зацікавитися моїм карооким, або ще гірше — він ними.

— О Господи, невже він у Києві? Там же стріляють! — вигукує Адрі.

— З ним усе добре, — відказую. — Слухай, потрібна твоя допомога.

Озвучую приятелеві пропозицію Вероніки, і він одразу погоджується допомогти.

— Дякую тобі, Адрі! Я боялась, що після того, що тобі зробили в Україні, ти навіть чути не захочеш про те, аби зробити щось для неї, — видихаю з полегшенням.

— Перестань, Фра. У Донецьку я дуже багато зрозумів, — каже той.

— Справді? — дивуюсь. — Я от нічогісінько не розумію!

— Кабала вчить, що зло — це наче суперник у футболі. Якщо команда, з якою ти змагаєшся, слабка — ти лише розслабишся і втратиш форму. А от якщо суперник — сильний і кмітливий, тобі доведеться викластися на сто відсотків, ставши найкращою версією себе, — промовляє той повчальним тоном.

— І чому ж тебе навчили донецькі гопники?

— Це дуже нещасне суспільство, Фра. Воно потребує допомоги.

— Ага, — лише й видушую з себе. — Дякую!

Наступного дня переказую Вероніці добрі новини разом зі скайпом Адрі. Тепер вони будуть координувати допомогу удвох. Вероніка бере від мене листочок тремтячими пальцями. Невже вона й досі не може забути мого приятеля? Ось приклад того, про що казав Адріано: від зіткнення з гідним суперником, тобто невдачею, цій дівчині вдалося стати кращою версією себе. Я ж, навпаки, лише зневірююсь і вмираю від ревнощів. Видаюся собі такою жалюгідною, що тепер дивуюся, як Юрій взагалі досі зі мною. Замість ляпасів, якими зовсім нещодавно мені здавались його короткі сирі повідомлення, кожна смска тепер тішить, наче подарунок під ялинку попри погану поведінку впродовж року.

Одного разу повідомлення приходить прямо посеред заняття: «Завтра зранку виїжджаю додому». Відкладаю підручник і, під допитливі погляди студентів, з п’ять разів перечитую ці заповітні слова.

— А ваш хлопець зараз на Майдані? — раптом питає Карина.

Спочатку це запитання здається мені дивним, але згадую, що зовсім недавно я сама розповідала всій групі про кароокого.

— Де ж він може бути, коли вирішується доля України? — усміхаюсь.

— Яка доля України? — чую голос позаду. — Цей Майдан її лише знищить.

— Якої України? — лунає з іншого кутка. — Такої країни немає.

— Неправда, — чую жіночий голос. — Завдяки таким, як її хлопець, ця країна досі існує.

У кімнаті починається справжня сварка. Мені доводиться неодноразово підвищувати голос, аби вгамувати агресивних студентів. Відчуваю, як у повітрі висить ворожість і злість. Від цинізму й браку співчуття тим, хто відстоює у столиці свої ідеї, мене не полишає відчуття безкінечної відрази до цього міста, його огидних мешканців і їхньої короткозорості. Навіть я, італійка, яка не знає України, відчуваю, що справи посунулись занадто далеко, що я ніколи не переживала нічого подібного.

Застаю вдома також і Олю, яку стрілянина на Майдані й хвилювання за кароокого також доводять до плачу й білого жару. Урочисто повідомляю їм гарну новину й відкорковую пляшку вина, яку купила дорогою додому. В око впадає ще одна, майже випита, на столі.

Через півгодини, коли Таня йде вкладати Іларію спати, Оля раптом каже:

— Франческо, ти знаєш, я думаю, що Юра може бути лише з українкою, — промовляє та. — У нього вже була колись італьяшка. Він не розповідав? — питає так невимушено, наче запальничку просить.

Я ж завмираю, не наважуючись навіть очей на неї підвести.

— А потім у нього ще була полька. У Любліні. Їздив він до неї, листи писав. А чим усе це закінчилося? Нічим, — розводить та руками. — Ти ж бачиш, який він патріот, ідейний. Думаю, варто йому зустріти когось схожого — і все. Як ви там кажете, фініта ля комедія.

Її слова остаточно відправляють мене в нокаут. Тепер з хвилювань про те, аби Юра не знайшов смерті під кулями, я переключаюсь у режим сумнівів і ревнощів, добре усвідомлюючи, що для цього зараз ані час, ані місце. У мене знову починається тремтіння, кидає то в піт, то в холод, бракує дихання. Відчуваю, що не можу більше витримати ані секунди. Підводжусь і, ні слова ні кажучи, чалапаю на ватних ногах до свого ліжка. Думки наступають одна на одну — наче ноги у переповненому транспорті. Не знаю, чого я боюся більше: що Юрій загине чи що він мене не любить. Уявляю собі, як він ночує на Майдані у будівлі мерії — яку нещодавно показували по телевізору, чи в Жовтневому палаці на Інститутській — а біля нього безліч самовідданих україночок, які перев’язують поранених, шмигаючи туди-сюди у білих халатиках. Певно, не просто так він знову відмовився брати мене з собою до Києва, прикриваючись турботою про мою безпеку й здоров’я. Яка ж я все-таки наївна дурепа! Він точно собі когось там знайшов. Оля має рацію. Добре, що хоч хтось намагається врятувати мене від гіркого розчарування. Раптом усе, що я досі вважала білим, починає здаватися мені чорним і навпаки.

З неабияким зусиллям продираю очі зранку. Перед очима все пливе, і страшенно нудить. Певно, я таки вчора перебрала. Мене безперестанку дратує якийсь звук, але не можу збагнути, який саме. Ну так, дзвінок у двері, що безперервно деренчить. Трясця його матері, невже ніхто не може відчинити?! Змушую себе піднятися з ліжка, втоплюю ноги у холодні, ще не нагріті капці. Поспішно натягую светр і джинси. Українці зазвичай мають одяг, у якому вони ходять вдома, й одяг на вихід. Я ж бережу традицію одягатися так, аби бути в змозі вийти з дому будь-якої миті. Дзвінок відлунює у вухах. Ще кілька секунд, і я збожеволію від цього звуку. Що може бути гіршим на похмілля?!

Нарешті плентаюсь порожнім коридором. Вдома й справді нікого немає. Де Таня? Де Оля з Іларією? Може, не було ніякої розмови, страшних слів про те, що кароокий не для мене? Невже це все мені наснилося? Через безрадісні думки, що молотом вдаряють по моїй і без того важкій голові, я забуваю подивитись у вічко — чому мене вчив Юрій і Таня. Чорт забирай! А раптом це наркоман? Але вже запізно.

На порозі мені всміхається кароокий. Попри знайомі очі, все інше здається мені чужим. Впалі щоки, змучене, значно схудле обличчя, нові зморшки під очима, різкий запах чогось паленого. Чи то від його несподіваної появи, чи то від цієї разючої зміни — сльози бризкають мені з очей, наче сік з грейпфрута. Усвідомлюю, що моя нервова система ні к лихій годині не годиться.

Кароокий підхоплює мене на руки й заносить у коридор.

— Вирішив зробити тобі сюрприз і приїхав раніше, — каже той. — Ну чого ти плачеш? Я ж повернувся! Все добре! — промовляє він.

Я настільки ошелешена, що не можу вимовити жодного слова. Лише міцно охоплюю його шию й притискаюся до нього всім тілом, аби остаточно упевнитись, що це він, що він живий і неушкодже-ний. Що він мій.

— Фра, я не спав кілька ночей, тож найбільше на світі я зараз прагну прийняти гарячу ванну й завалитись спати, — каже той, вивільнюючись із моїх відчайдушних обіймів. — Але спочатку я маю прочитати важливий імейл.

Він роззувається й одразу мчить до комп’ютера. Така його поведінка здається мені дивною. Перед очима одразу ж постає вчорашня сцена на кухні: великі очі Олі, її пухлі губи, що вимовляють страшні припущення. Боже, він точно когось має! Все збігається. Чекаю, поки кароокий відірветься від екрана й рушить приймати ванну, аби зазирнути у його комп’ютер. Я повинна з’ясувати все раз і назавжди, інакше просто збожеволію. Тремтячими пальцями відкриваю пошту, яку він, на щастя, не встиг згорнути, й клацаю на останній лист згори. Від такої собі Людмили. Ось як звати мою суперницю. Відчуваю, як клубок підступає до горла.

«Юро, привіт.

Нарешті знайшла хвилину написати тобі про перебіг справ, як і обіцяла. Попри мої побоювання, що ноги Андрія вже не вдасться врятувати від гангрени, набір ін’єкцій, який ти дивом знайшов, таки допоміг. Мені розповідали, що тобі довелось обійти всі шпиталі та медичні склади, аби його знайти, хоча Андрія ти й в очі не бачив. Передавай вітання своїй дівчині. Їй дуже пощастило!»

37

В Італії кажуть, що для щастя потрібні лише хліб, цибуля і свобода. І якщо з двома першими інгредієнтами ще можна собі порадити, то останній виявляється непереборною притичиною на нашому з карооким шляху до щастя. Після несподіваної втечі українського президента і перемоги Майдану Донецьк — який увесь цей час ошелешено спостерігав за подіями у столиці — раптом почав ревти, наче ведмідь, ґвалтовно пробуджений під час зимової сплячки. І від цього моторошного реву стає по-справжньому страшно. У місті відчувається не лише напруга, а й небезпека.

До нас додому почала навідуватись міліція. На вулиці тепер ні сіло ні впало перечіплюють якісь підозрілі молодики з питанням: «Ти за Україну чи за Росію?» Якщо відповідь неправильна, то можна на місці дістати в пику або взагалі наразитися на більшу небезпеку. Про те, аби носити на сумці українську стрічку, — нема й мови. Окрім того, у Донецьку відчувається засилля якихось чужих, приїжджих людей, які голосно й нахабно поводяться у транспорті, дозволяють собі відверто хамську поведінку — так, наче це вони тут головні. Кароокий каже, що у цих чужинців російський акцент, якого не почуєш від звичайного донеччанина. Різко частішають крадіжки й напади на перехожих. Жінки бояться носити коштовності, а ввечері вулиці порожні, наче у випадку комендантської години. Кожне повернення додому після офіса стає неабияким випробуванням. Страх не полишає мене ані вдень, ані вночі. Я постійно озираюся, боюсь навіть дивитися в очі незнайомим людям. Мені повсякчас ввижається якась небезпека.

— Юрію, коли все це закінчиться?

— Це не закінчиться, Фра. Буде лише гірше. Можливо, навіть війна, — промовляє той приречено.

— Яка війна? Що ти торочиш? — мене аж трусить від цих страшних слів. — У центрі Європи не може бути війни!

— Фра, це не центр Європи. Це окраїна. А на окраїнах зазвичай найбільші проблеми з вибором, на чиєму ти боці. А коли до цього підключаються маніпуляції, проплачені акції, приїжджі люди, які начебто борються за права донеччан, коли нас іде рятувати сусідня імперія, то війни не уникнути. Думаю, тобі краще поїхати звідси, Фра.

— Давай разом поїдемо! Ти був на Майдані і зробив усе, що міг. Невже ти не бачиш, що більшість донеччан не хоче революції? Ти знаєш, що коли по вас там стріляли, тут у Донецьку висіли плакати на підтримку «Беркуту»?! Ці люди не здатні усвідомити жертву тих, хто загинув під кулями. Залиш ці свої мітинги. Їдьмо до мене? Там так добре, спокійно. Ми могли б почати усе спочатку! — благаю його, як можу.

— Фра, ти розумієш, що якщо ми всі повиїжджаємо — це буде кінець? — промовляє Юрій, пронизливо дивлячись на мене. — Тоді взагалі ніхто не чинитиме їм опору!

На цьому наші розмови зазвичай заходять у глухий кут, залишаючи кожного при своєму: ані кароокий не погоджується їхати до Італії зі мною, ані я — без нього.

Першого березня над місцевою адміністрацією вперше майоріє російський прапор, але недовго. За кілька днів він з’являється там знову. Саму будівлю то захоплюють, то звільняють. Невдовзі відбувається мітинг проукраїнських сил, яких атакують прихильники Росії. Кароокий розповідає, що останні приходять з кийками й налаштовані дуже агресивно. Мене лякають його слова, але я все одно благаю взяти мене з собою. Бодай раз.

Якось до нас навідується Костя, один з приятелів кароокого, з яким вони разом ходять на мітинги. Веселий, жартівливий хлопчина, який випромінює такий оптимізм, що здається, наче нічого поганого статися просто не може. Вони збираються на чергову демонстрацію за єдність України.

— Хлопці, візьміть мене з собою, — заводжу я давню пісню. — Ну будь ласочка, — благаю.

— Ходім, разом веселіше буде, — кидає Костя, усміхаючись.

— Фра, там може бути небезпечно, — промовляє кароокий суворо. — Окрім того, у тебе ж заняття.

— Але я лише на годинку, а потім одразу в офіс, — не вгамовуюсь.

— Фра, я тобі казав, що ми відповідаємо за безпеку мітингу. Я не можу пильнувати ще й тебе, — каже кароокий втомлено.

— Мене не треба пильнувати, я від вас — ані на крок.

Юрій нарешті здається, і ми втрьох вирушаємо на площу Леніна, де тепер збираються як противники, так і прихильники нової влади. Ми сідаємо на маршрутку, і хлопці безперестанку обговорюють свої справи: як захищатися від «колорадів», як поводитися у натовпі, куди тікати у разі чергової атаки чи бійки.

— А чому «колоради»? — питаю голосно.

Кароокий перелякано озирається довкола й підносить палець до губ.

— Бо георгіївські стрічки, що їх носять прихильники Росії, такі ж на колір, як і колорадські жуки — шкідники картоплі.

Попри тривожні очікування, через товариство веселого Кості я не відчуваю жодної загрози чи бодай напруження. Обличчя протестувальників привітні, приязні. Вони постійно скандують якісь гасла, але я не в змозі зрозуміти, які саме. Костя все пояснює, я радісно приєднуюсь. Натомість кароокий стає напруженим і якимось відсутнім — наче в думках він перебуває в іншому місці. Навіть тон його голосу змінюється, стає чужим. З нього тепер і слова не витягнеш — наче й не він зовсім. Нам же з Костею чомусь напрочуд весело: ми співаємо, танцюємо, вигукуємо гасла, жартуємо й регочемо. Прихильники Росії тим часом збираються з іншого боку площі.

Зненацька помічаю якесь замішання у натовпі. Вдивляюся вперед: протестувальники з протилежного табору чомусь насуваються прямо на нас, підступаючи щоразу ближче. Нарешті вони просочуються у наші лави й починають виривати з рук плакати, українські прапори й символіку. Комусь перепадає легкий стусан, а когось жорстоко гамселять ногами.

Костя, який стоїть поруч з українським прапором, показує цим молодикам середній палець. Кілька з них рушають у наш бік. Костя віддає мені стяг і кидається втікати. Вони мчаться за ним, а кароокий, вигукнувши: «Фра, тікай звідси!» — навздогін. Я починаю благати, аби він повернувся. Мене огортає паніка. По загрозливих обличчях молодиків одразу видно, що з ними краще не зв’язуватись.

Я починаю плакати, мого плеча торкається якась бабуся.

— Ви не хвилюйтеся так, ми обов’язково переможемо, — промовляє вона.

Я хочу їй відповісти, що плачу не через долю Донецька, а через те, що мого хлопця, можливо, зараз гамселить кілька кремезних мерзотників, але цієї миті хтось сильно штовхає мене в бік і вириває з рук довірений мені прапор. Я відсахуюсь, але завдяки натовпу втримуюсь на ногах. Чорт забирай! Що ж робити?! Зиркаю на годинник — заняття вже почалося.

Більше за все мені хочеться вислизнути не лише з цього мітингу, а й з власного сум’яття, що від нього аж піджилки трусяться. Чимдуж біжу у напрямі проспекту Гурова, який веде до Набережної. Сутужно хапаю ротом холодне донецьке повітря й уже за десять хвилин опиняюся в офісі. Мене кидає то в піт, то в холод. Не можу віддихатися. Олег, який сьогодні вчергове заміняє Вероніку, дивиться на мене, наче на божевільну.

— За тобою що, маніяк женеться? — питає той.

— Гірше, — кажу, все ще відхекуючись.

Швидко знімаю свої дві куртки й входжу до кімнати, де одразу ж стихає балаканина.

— Ви були на протесті? — питає мене Карина.

— Так, — промовляю.

— І як? Врятували Україну? — вигукує двадцятирічний студент Володя.

Частина групи починає хіхікати.

— А хіба не ви маєте її рятувати? — не витримую. — Це не мені тут жити, а вам, — ціджу крізь зуби.

— То чого ж ви тоді за нас вирішуєте? — не вгамовується перший.

— Хтось має це робити, доки ви сидите тут, у теплі й безпеці, наче нічого не відбувається. А там, між іншим, лупцюють ваших побратимів, — кажу.

— Нехай лупцюють. Може, нарешті збагнуть, що тут ніякої України, а тим паче Європи — немає й ніколи не буде, — промовляє інший мій учень, Роман.

— Припиніть уже, — вигукує Карина. — А скільки було проукраїнських?

— Важко сказати точно, але кілька тисяч точно назбиралося, — промовляю із вдячністю за те, що та пригамувала хлопців.

Нарешті ми починаємо заняття, але атмосфера так насичена ворожістю й роздратуванням, що доводиться боротися з палким бажанням раз і назавжди вийти з цієї кімнати, гучно гримнувши дверима. Проте страх знову опинитися назовні таки переважає. Зрештою, куди мені подітися. Додому чи назад на площу? Що з карооким? Що з Костею? Що з тією бабусею, яка мене заспокоювала? Що з цим триклятим містом? Мені хочеться десь сховатися від інформації, напливу новин, страшних подій. Як же добре, мабуть, зараз вдома, у Кампобассо. Те місто створено, аби в ньому ховатися від світу й пересиджувати буревії.

38

Останнім часом я всіляко уникаю розмов по скайпу із родичами й друзями, адже стає все важче брехати про те, що все добре. Якщо навіть я лякаюся власного відображення у дзеркалі, то що вже казати про всіх інших?! Мене повсякчас теліпає, наче у літаку під час турбуленції. Під очима синці від постійного недосипання, чи то пак — неможливості спати. Серце безперестанку калатає, і мені здається, що невдовзі воно остаточно зноситься й охляне. Мої панічні атаки стали настільки нормальним явищем, що на них уже ніхто не звертає уваги, включно зі мною. Ми всі немов снимо, щоранку сподіваючись розплющити очі й усвідомити, що це було лише нічне жахіття.

Після занять повертаюся маршруткою додому. Після переїзду до мами кароокого я більше не ходжу пішки через велику відстань поміж домом і офісом. Окрім того, мені не дуже й хочеться прогулюватися цим новим Донецьком.

Вдома застаю Юрія, його маму й малу Іларію, яка — попри похмурість, що хмарою звисає над мовчазною Танею й карооким, — весело бавиться українським прапорцем.

Юрій п’є гарячий чай, клацаючи на телефоні повідомлення. Його руки червоні — ніби щойно повернувся з морозу. Таня тим часом зашиває розірваний у кількох місцях пуховик. Кароокий нарешті підводить очі, скануючи мене — наче рентген — з голови до ніг. Помічаю, що під оком у нього якась рана, з якої сочиться кров.

— Слава Богу, з тобою все гаразд, — промовляє він суворо. Видно, що лютий, наче чорт.

— А з тобою що? — питаю, кидаючись на кухню.

— Та, петарда, — махає той рукою.

— Але ж могла потрапити в око! — сахаюся.

— Мені щастить, — той нарешті видавлює щось на кшталт посмішки.

— А Костя що? — питаю, всідаючись навпроти.

— Що-що, йолоп цей Костя! Опускаючись на їхній рівень, ми лише провокуємо ще більшу колотнечу, — промовляє роздратовано.

— Але ж їх навіть провокувати не треба — вони перші почали виривати у нас прапори.

Таня підводить здивовані очі.

— Ти що, зовсім здурів? Ти ще й Франческу з собою взяв? — галасує та.

— Я сама захотіла, — вигукую хватькома. — Чесне слово!

Та навіть не дивиться у мій бік.

— Ти собі можеш скільки завгодно займатися дурницями, але Франческу у це не вплутуй! Що ми потім скажемо її батькам, якщо з нею щось станеться?! Ти ж бачиш, що це російське бидло ні перед чим не зупиниться! — кричить вона.

Від її крику Іларія заходиться плачем. Таня кидає пуховик на стіл і бере малу на руки, заспокоюючи.

— Фра, мама правду каже, — промовляє кароокий так тихо, наче Танин галас лише його заспокоює. — Більше жодних мітингів! Або до Італії, — піднімає палець догори.

— Юрію, їдьмо туди разом, благаю тебе! — торкаюся його долоні. — Я не можу весь час стояти осторонь, спостерігаючи, як ти себе нищиш. Я ледь витримала Майдан. На донецький Майдан у мене вже немає сил, — сльози знову набігають на очі.

— Франческа права, синку, — повертає Таня подачу кароокому. — Тут більше немає чого робити.

— Тобто нехай Донецьк виходить зі складу України, стає частиною Росії. Ти, Оля, Іларія будете жити серед цих бандитів, а ми з Франческою купатимемося у морі й насолоджуватимемось спокійним життям в Італії, правильно?

— Ну чому ж одразу такі крайнощі? Може, ви б і нас усіх туди перетягнули? — промовляє Таня, ніяковіючи. — Згодом, — похоплюється.

— А решту хто перетягне? — питає той, безпомічно обхоплюючи голову руками.

— А решта хай сама за себе думає. Це ж не ми захоплюємо будівлю адміністрації і не ми виходимо на площу Леніна проти України, — обурюється та.

— Але ви також не виходите на площу ЗА неї, — промовляє той із докором.

Іларія весело махає перед ним прапорцем. Він не може стримати усмішки, дивлячись на неї. Невдовзі Таня одягає малу, аби відвезти назад додом у.

— Іларіє, поклади прапорець. Гратимешся ним, коли прийдеш до нас наступного разу, — суворо промовляє Таня.

— Не хочу, — хникає малеча.

— То нехай візьме з собою. У нас іще є! — вигукую з кухні.

— Що ти верзеш, Франческо?! Хочеш, щоб нас вбили по дорозі?! — гаркає та, наче грім, вириваючи прапор у малої, яка заходиться голосно ридати.

Спохвачуюся, що тепер справді жодним чином не можна виявляти свою проукраїнську політичну позицію. Виходить, кароокий має рацію: у цьому терорі здається, що в місті живуть самі прихильники Росії. Протилежного табору не видно й не чутно. Єдиний спосіб, у який доводиться відстоювати свій вибір, — це мітинги, які також важко назвати безпечним місцем. Може, на Таню й не подіяли слова Юрія, але на мене вони справили неабияке враження. Залякані донеччани не те що на мітинги — вони й носа з дому зайвий раз не висунуть. Нарешті розумію те, про що говорив Костя сьогодні зранку: бути патріотом у Донецьку набагато небезпечніше, ніж у будь-якому іншому українському місті. Значить, я просто зобов’язана відвідати наступний протест, попри заборону кароокого. І хоч мій голос мало що тут важить — буду, як та колібрі: робитиму все, що можу.

39

Новий мітинг за єдність України не змушує себе довго чекати. Події розгортаються так стрімко, що важко тримати руку на пульсі. Проросійські влаштовують протести у ті самі дні, що й наші, аби одразу ж влаштувати бійку й показати свою перевагу. Кароокий чекає на нову демонстрацію за єдність. Вони з друзями детально планують кожен крок, кожну ситуацію, готуючись до найгіршого. Юрій, разом з кількома іншими хлопцями, відповідає за те, аби у разі небезпеки утворити коридор, крізь який учасники демонстрації зможуть безпечно залишити демонстрацію. Напередодні мітингу він такий зосереджений і похмурий, що я не наважуюсь запитати його про дозвіл піти з ним. Зрештою, мені і так відомо, що він скаже.

Після обіду кароокий вирушає готуватися до початку демонстрації, яка починається о шостій вечора — за годину до початку моїх занять. Приїжджаю на знайому площу вчасно, аби нічого не пропустити. Людей ще більше, ніж минулого разу, але тепер обличчя стурбовані, перелякані, нерішучі. Уявляю собі, яких зусиль коштувало цим людям прийти сюди. Моє серце терпне від жалю й співчуття до них. Студенти, пенсіонери, люди середнього віку — всі вони здаються такими безпорадними, кинутими напризволяще.

Раптом у натовпі помічаю Богдана, власника кав’ярні «Ізба». Він стоїть в оточенні таких самих юних хлопців з українськими прапорами. А я, дурепа, думала, що таких людей не цікавить доля Донецька. Як же приємно помилятись!

Раптом проросійські починають жбурляти петарди, які звучать, наче постріли. Мене теліпає від цих жахливих звуків. Господи, це ж так небезпечно! Як можна кидати петарди у натовп?! Чому міліція, яка мирно прогулюється довкола, — нічого не робить?! І цієї миті перед моїми очима пропливає наш сусід-наркоман з російським триколором. Приїхали! Як такі люди можуть вирішувати долю Донецька?!

Бачу, як до площі під’їжджають автобуси, з яких виходять десятки хлопців з російською символікою, а деякі — з кийками. Вони занурюються у натовп, наче у море, цілковито розчиняючись у ньому. Чую якісь розпачливі звуки. За кілька кроків від мене точиться справжня бійка. Люди з українськими прапорами все частіше залишають мітинг, розбігаючись навсібіч. Усе це зібрання перетворюється на якесь взаємне побоїще. Я ще ніколи не бачила стільки агресії і жорстокості. Ще хвилина, і я знепритомнію.

На ватних ногах поспішно крокую в напрямку офіса. Навіть не уявляю, котра зараз година — час перестав відчуватись. Я взагалі більше нічого не відчуваю. Лише калатання свого розбурханого серця. Чорт забирай, це таки справжня війна.

— А де Вероніка? — питаю в Олега, який сидить перед комп’ютером у навушниках, наче на іншій планеті.

Мені важко збагнути, як на відстані кількох кілометрів можуть співіснувати такі два різні світи: мирний і протестний.

— На якомусь мітингу, — кидає той. — Тебе тут студенти не можуть дочекатися. Жалілися, що останнім часом ти постійно спізнюєшся.

— Як на мітингу? — питаю перелякано, ігноруючи його зауваження про скарги студентів. — Ти хоч уявляєш собі, що там зараз відбувається?

— Де? — питає той, знімаючи навушники.

— На площі Леніна, — вибухаю. — Там же б’ють людей.

Бачу, як кілька учнів висипалось у передпокій на мій галас, аби повитріщатися на свою викладачку-істеричку.

— Що там відбувається? — питає Карина.

— Кидають петарди, б’ють кийками, лупцюють ні в чому не винних протестувальників. А міліція нічого не робить. Якого біса ви тут сидите?! Ходімо туди всі разом — на власні очі переконаєтесь у тому, як поводяться ці мерзотники! — звертаюся до них якимось не своїм голосом.

— Це нічого не дасть, — каже Роман, повертаючись до кімнати.

— То не треба було виходити на демонстрацію, — вигукує Володя.

Я заходжу за ними. Знімаю тремтячими руками свої дві куртки. Ставлю сумку на стіл, шукаючи підручник. Раптом мене огортає така непереборна втома, сум’яття й розпач, що я лише всідаюсь на стілець і перед усією аудиторією заходжуся гірким, безутішним плачем. Перед ними я почуваюсь навіть гірше, ніж на тій триклятій площі, адже там панує жорстокість, а тут — байдужість. Усвідомлюю, що оце друге насправді страшніше. Може, самі вони нікого не гамселять і не жбурляють петардами у натовп, але це з їхньої мовчазної згоди відбувається цей карнавал ненависті.

Чую якесь шарудіння у передпокої. Це ж голос Вероніки. Вибігаю з кімнати і бачу її: заплакану, з розкуйовдженим волоссям. Під очима чорні струмочки, які я востаннє бачила ще в минулому житті — тоді, коли найбільшим горем здавалася орієнтація Адріа-но. Як же тоді все було просто. Таке враження, що відтоді минуло кілька довгих років.

— З тобою все добре? — питаю, кидаючись до неї.

— Так, а з тобою? — відбиває та рикошетом моє запитання, оглядаючи мене з ніг до голови — наче кароокий. — Я бачила тебе мигцем у натовпі, але не встигла підійти. Ти кудись зникла, тож я прийшла переконатись у тому, що з тобою все гаразд, — схлипує та.

Вероніка обіймає з такою ніжністю, наче ми — близькі подруги, хоч це й не так. Це Адрі нас зблизив, якимось магічним чином зробив так, що вона змінилась до невпізнаваності. Ця нова Вероніка, хоч і страждає безперестанку, хоч і ходить сумна й заплакана, — подобається мені набагато більше. У нас кажуть: хочеш горіха — розколи шкаралупу.

Розуміючи, що я не в змозі вести заняття, студенти мовчки розходяться. Наостанок до нас підходить Карина:

— Франческо, а Юра досі там? — питає стурбовано. Як приємно, що хоча б комусь небайдужа доля мого хлопця.

— Ні, він одразу втік, — випереджає мене Вероніка. — Занадто небезпечно.

Мені стає прикро від її слів, адже кароокий не міг нікуди втекти. Та ще й одразу. Тим паче, він відповідав за коридор безпеки. Навіщо вона так про нього говорить?! Карина хоче поставити ще якесь запитання, але чує несподівано роздратований тон Вероніки і мовчки зникає.

— Навіщо ти збрехала? — кидаюсь на неї, коли студентка виходить.

— Фра, це донька есбеушника. Її тато обіймає високу посаду у Службі безпеки, от вона й випитує всю можливу інформацію. Ніколи не кажи їй нічого про Юру, інакше він матиме неприємності.

— О Господи, а я їй вже стільки понарозказувала, — хапаюся за голову.

Про вовка промовка. Дзвонить кароокий. Чи він теж бачив мене на мітингу? Якщо так, то буде непереливки.

— Фра, — чую його стурбований голос. — Швидко йди додому. Зараз у місті вкрай небезпечно.

— Добре, — видушую. Дякувати Богу, він нічого не сказав про мітинг. Значить, не знає.

Вдома нікого немає. Знаходжу записку від Тані, яка повідомляє, що ночуватиме в Олі, бо донька захворіла. На самоті чекати на кароокого набагато гірше, ніж разом з нею. Місця собі не знаходжу. Нарешті ближче до півночі дзвінок у двері. На порозі стоїть побитий Юрій, пуховик знову роздертий, джинси в крові.

— Які ж вони звірі, — лише й промовляю, дивлячись на нього.

— Не пощастило, — промовляє кароокий, силуючись усміхнутися.

Поки він знімає закривавлений одяг, прикладає лід до численних синців на всьому тілі, дезінфікує рани, я, наче божевільна, безперестанку торочу одне й те саме: які ж вони звірі, які ж вони звірі, які ж вони звірі. Вирішую підігріти йому вечерю, аби хоч чимось зайняти руки. Кароокий тим часом дзвонить своїм друзям, аби упевнитися, що всі живі й здорові. Потім нарешті відкладає телефон убік.

— Ми потрапили у пастку, Фра. На випадок небезпеки Самооборона підготувала автобуси, що чекали на нас недалеко від площі. Коли ж хлопці забігли в автобус, водія не було на місці. Тоді проросійські оточили — почали жбурляти петарди у вікна, трощити скло, дубасити усіх кийками. Мені пощастило, що я не встиг зайти у той автобус, — каже кароокий, дивлячись на мене червоними очима, що майже зливаються з багряним від численних синців і ран обличчям. — Ще одному приятелеві Міші теж вдалося втекти, але його куртка цілком понівечена. Фра, потрібно знайти йому нову куртку, — промовляє той, втуплюючись в одну точку.

Здається, він також у трансі. У мене з очей тихесенько ллються сльози. Уявляю тих нещасних хлопців в автобусі, на місці яких ледь не опинився мій кароокий. Тоді б він міг уже тут не сидіти. Господи, як можна це витримати?!

Раптом Юрин телефон починає вібрувати на столі. Ми обоє здригаємось, наче від струму. Кароокий бере слухавку. Його багряне обличчя раптом білішає, очі стають скляними. Відчуваю, що сталося щось жахливе.

— Вбили одного з Самооборони, Діму Чернявсько-го, — каже той. А потім дістає горілку з морозильника.

Цей жест чомусь лякає більше, ніж страшні слова кароокого.

— Як вбили? — питаю.

— Зарізали ножем, — промовляє той, наливаючи собі чарку. — Дімі було лише двадцять два роки, — промовляє тремтячим голосом.

Вперше в житті я бачу кароокого в сльозах.

— Які ж вони звірі, — повторюю у тисячний раз за цей вечір.

— Фра, настав час тікати.

40

В результаті нападу на мітинг за єдність України у Донецьку загинув Діма Черняв-ський і більше п’ятдесяти хлопців постраждало. Багато друзів кароокого, які потрапили до лікарні, перебувають під постійним прицілом співробітників Служби безпеки. Останні часто навідуються до них у лікарню, ведучи допити прямо з лікарняного ліжка. Деяких навіть викрали. Близький друг кароокого Максим, з яким я так і не встигла познайомитися, теж опинився у лікарні з численними травмами: він не може розмовляти, часто непритомніє й має проблеми із зором. Оскільки Максим був одним з організаторів мітингу за єдність, залишатись у донецькій лікарні занадто небезпечно, тож друзі організовують його перевезення до Києва, де йому доведеться довгий час лікуватися.

Хлопців з Самооборони активно розшуковують по всьому місту. Залишатись у Донецьку в ці дні стає занадто небезпечно, тож кароокий наполягає, аби ми тимчасово поїхали до його друзів у Тернопіль. Це Західна Україна, де безпечніше, ніж тут. Вирушаючи у напрямку вокзалу, Юрій каже «з Богом». Ці слова не на жарт мене лякають, адже забобонний кароокий ніколи не використовує слово «Бог» без потреби.

Виходить, тепер ситуація настільки серйозна, що без Божої допомоги не обійтися. Мені ще ніколи не було так страшно.

Поки кароокий купує квитки на вокзалі, я випадково натрапляю на власне зображення у вітрині продуктового кіоску. Спершу я навіть здригаюся від несподіванки. Потім ошелешено завмираю, уважно розглядаючи це незнайоме обличчя. Як же я змарніла, схудла, вицвіла за цей час. Обличчя здається мені якимось зістарілим, чужим. Очі, сповнені жаху, тепер постійно червоні — наче я щойно плакала або ж збираюся на плач. Волосся неохайно зібрано позаду, деякі пасма стирчать урізнобіч. Господи, на кого я перетворилась? Що зробила зі мною ця країна? На фотографіях перед приїздом сюди я була зовсім іншою людиною. Разом із тим, мені чомусь шкода полишати це місто, де зі мною стільки всього трапилося, де я була найщасливіша й найнещасніша. Де я жила по-справжньому. Чао, Донецьк.

На щастя, у нашому купе ані душі. Ми сідаємо навпроти одне одного, дивлячись на те, як знайомі місця поступово віддаляються. На обличчі кароокого проступає якась нова тривога.

— Що сталося? — питаю.

— У мене на тілі з’явився висип. Схоже на вітрянку, — каже той, підіймаючи светр. На животі справді видніються дрібні червоні цяточки.

Ввечері у нього піднімається висока температура. Усе тіло ломить, болить голова, і ще й нудить на додаток. У вікно голосно стукотить дощ. Провідниця часто зазирає до нас, питаючи, чи не хочемо ми чаю, кави чи вафель «Артек». Ми ж хочемо лише одного: аби нас лишили у спокої.

Юрій лежить з напівзаплющеними очима. Лице з крапельками поту — бліде і якесь неживе. Він щось нерозбірливо бурмоче собі під ніс, але я не можу розібрати, що саме. Нарешті посеред незв’язних речень вдається схопити сенс: по місту кружляють якісь чорні списки, де він фігурує як фашист. Значить, справи ще гірші, ніж я думала. Не в змозі заснути через страшні думки, я просиджую біля нього всю ніч. Зранку кароокий почувається краще й одразу ж береться жартувати:

— Фра, ти жалілася, що ми нікуди не їздимо. От тобі й подорож.

— Нічого собі подорож, — бурчу. — Здається, ми просто рятуємо свої життя.

— Не перебільшуй, — каже, як не свій.

Наче двадцятидворічного хлопця з Самооборони не зарізали на мітингу. Наче він не прийшов додому у крові. Наче по Донецьку не ходять чорні списки. Виходить, я — просто істеричка якась.

— Юрію, вітрянка що, призводить до втрати пам’яті? — гмикаю. — У такому разі я теж хочу захворіти. Тоді все стане набагато простішим.

— Фра, ми обоє потребуємо перепочинку, відпустки, — каже кароокий лагідно. — Ми спробуємо не дивитися новин, не сидіти в інтернеті й не обговорювати політику. Нарешті набудемось разом. Тільки ти і я.

Ці слова миттєво піднімають мені настрій, попри безсонну ніч і сірий пейзаж за вікном. Тернопіль зустрічає нас дощем і пронизливим холодом. Друзі Юрія живуть далеко від центру, але загалом відстані тут невеликі.

41

Через погоду й хворобу кароокого перші кілька днів ми безвилазно проводимо вдома. У двокімнатній маленькій квартирі живуть двоє хлопців: Остап і Василь. Котрийсь із них віддав нам свою кімнату. Кухня така малесенька, що коли хлопці починають обговорювати там свої справи — які, звісно, завжди стосуються політики, — мені навіть ніде примоститись. Окрім того, вони розмовляють українською і — окрім деяких слів, з яких не вхопити сенс речення, — я геть нічого не розумію. Коли вони, помітивши мене, силуються перейти на російську, то це звучить так кумедно і зі стількома помилками, що я не можу втриматись від сміху. Їх це ображає, тож атмосфера невесела. Натомість Юрій надзвичайно щасливий, що нарешті дорвався до своєї мови й середовища. Він аж переливається від задоволення. Мене ж усе це починає дратувати, адже я знову почуваюся чужою, зайвою, недоречною.

Вирішую написати статтю італійською мовою про те, що сталося у Донецьку, аби донести цю інформацію до своєї країни. Тож два наступні дні я проводжу за комп’ютером. Відіславши статтю до знайомого редактора однієї з італійських газет, я знову нуджуся, тут сумно й самотньо. Хлопці безперестанку обговорюють українську політику. От тобі й відпустка, — думаю. Юрія далі не відпускає висока температура й слабкість. Ну що ж, час самій організувати собі відпочинок.

Ще в Італії, в очікуванні подорожі до України, я шукала в інтернеті українську музику. Випадково натрапила на досить оригінальний гурт «Умагма». Як і у випадку з Давіде, я, наче навіжена, почала вишукувати інформацію про учасників групи і навіть написала до солістки Шоуни. Ця канадійка українського походження, закохавшись в українського гітариста, оселилась і замешкала саме у Тернополі. Ще тоді, в лютому, Шоуна писала, що якщо я раптом відвідаю її місто — вона з радістю зі мною зустрінеться. Я ж навіть не плекала надії, що це можливо, цілковито забувши про це фейсбучне знайомство. Вирішую написати їй повідомлення. Шоуна миттєво відписує, запрошуючи до себе в гості. Чудово! Нарешті вирвуся з цього політичного гуртка. Кароокий відпускає мене з таким ентузіазмом, наче не міг дочекатися, аж я нарешті перестану муляти їм очі.

Вирішую вирушити на годину раніше, аби прогулятися центром міста. Дощ тимчасово припинився, але похмуре небо — що загрозливо звисає низько над будинками — свідчить про можливий рецидив. Василь супроводжує мене на зупинку, аби я могла дістатися центру, а звідти — вже пішки до Шоуни, яка мешкає недалеко.

На околицях Тернопіль не вирізняється нічим особливим: такі ж понурі — хіба що менші за розміром — будинки, такі ж переповнені маршрутки з такими ж неввічливими пасажирами й водіями, так само треба горланити на зупинках і протискатися повз незадоволені спресовані тіла. Тут навіть є бульвар Шевченка, як у Донецьку. З ніжністю згадую ті дні, коли я майже щодня прогулювалась ним, мандруючи від одних студентів до інших. Попри те, що Василь казав мені вийти на іншій зупинці, я ошаліло вистрибую з маршрутки саме на бульварі Шевченка. На відміну від донецького, тернопільський геть безлюдний, самотній. Мабуть, через непогоду.

У поїзді кароокий розповідав, що попри відчутну шкоду, завдану місту під час Другої світової війни, у ньому таки збереглися зразки архітектури XIX століття. Ба більше, якимось дивом — хоч і перебудований — але вцілів навіть замок гетьмана Тарновського, якому польський король видав грамоту на заснування міста у XVI столітті. А ще Тернопіль — одне з трьох міст на світі з озером (хоч і штучним) прямо в центрі. Мені кортить усе це побачити на власні очі.

Бульвар Шевченка веде до драматичного театру — розлогої будівлі у класичному стилі: масивний фронтон, вісім чарівних колон. Варто лишень глянути на цю архітектуру, як мене знову нестримно манить додому. Так буває, коли від голоду смокче під ложечкою. Щосили відганяю ці думки, але намарно. До них додається злість на кароокого за те, що він запровадив мене до міста, де я почуваюся ще більш чужою, ніж у Донецьку. Хлопці спілкуються лише українською, і виходить, що я тут ні до ладу ні до прикладу. Юрій чудово це розуміє, але ані пальцем не кивне, аби щось змінити. Аж руки мені в’януть у цьому товаристві. Певно, кароокий хоче, щоб я остаточно упевнилась, що це не мій світ, що я ніколи не буду почуватися у ньому як своя. Зрештою, це правда.

Повертаюся назад до центрального універмагу, який розпластався одразу на двох вулицях — бульварі Шевченка й Руській — і завертаю праворуч. Починає накрапувати дощ, але в мене є стара квітчаста парасолька, що її звідкись видобув завбачливий Остап. Мабуть, остерігаючись, аби я раптом не при-теліпалась додому завчасно, збурюючи їхню хлопчачу гармонію.

Обабіч тягнуться сірі п’ятиповерхові будиночки, на перших поверхах яких, як і в Донецьку, містяться відділення банків, ломбарди, численні пропозиції позик, аптеки і навіть магазин італійської моди. Раптом в око впадає незвичайна сіра кам’яна будівля з зеленим дахом, що скидається на середньовічний замок, але — з огляду на золоті хрести й ікони — певно, є церквою. Мабуть, це про неї розповідали хлопці. З того, що я запам’ятала, це одна з найстаріших оборонних споруд міста, зведена ще на початку XVII століття після того, як ще давніша — дерев’яна церква — згоріла.

Чимчикую далі. Через якийсь час звертаю праворуч на Замкову, по якій нарешті дістаюсь розрекламованого карооким Старого замку. Ця непоказна будівля світлого кольору розчаровує мене так само, як уся ця подорож до Тернополя. Єдиний плюс — це те, що пошук замку привів до набережної. Вода завжди заспокоює мої розбурхані нерви. Знову складаю парасольку й намагаюсь ні про що не думати. За півгодини мені доводиться вертатись, аби не спізнитись до Шоуни. Потрібно також купити десь пляшку вина.

Шоуна живе недалеко від центру у приватному секторі. Не одразу вдається знайти ту кляту вулицю, особливо коли тут ніхто не говорить російською. Мені навіть страшно звертатися до перехожих, яким очі рогом лізуть чи то від незвичної для них мови, чи то від акценту. Врешті-решт опиняюся біля її невеличкого будинку. Інтер’єр дуже простий: на першому поверсі кухня поєднана з салоном. У салоні стоїть чорне піаніно. Поруч, на дивані, лежить гітара. Так, наче музика — повноправний мешканець дому.

У реальному житті канадійка видається менш яскравою і харизматичною, ніж на відео й фотографіях: трохи змарніле обличчя, згаслі зелені очі, темне волосся, мішкуватий одяг. На вигляд їй близько сорока. Але звучання її голосу заворожує. Ця енергетика, притаманна людям сцени, завжди мене захоплювала, діючи, наче гіпноз. Саме тому я студенткою вклепалася у Давіде.

На щастя, Шоуна одразу ж відкорковує принесену пляшку вина. Як же мені бракувало оцих дівчачих посиденьок. Згадую про кароокого, який цілковито перестав мною цікавитися відтоді, як ми сюди приїхали. Від злості на нього ще більше хочеться забутись. Окрім того, відчуваю, як у мені досі сидить напруження від тієї ночі, коли Юрій повернувся додому в крові.

— Як ти тут опинилась? — питає Шоуна, перериваючи мої гіркі думки.

Ставить на маленький столик перед канапою, на якій я всілась, два кришталеві келихи. Неспішно розливає вино.

— Ми втекли з Донецька, — кажу. — Там зараз небезпечно.

Шоуна протягує мені бокал із довгоочікуваним трунком. Ми гучно чаркуємося.

— За нас, — промовляє вона своїм магнетичним голосом.

Грузинське вино приємно розливається всередині. Оскільки я майже нічого не їла сьогодні, легке сп’яніння не забарилось. Саме те, що треба. Шоуна тим часом нарізає сиру й ковбаси.

— Вибач, але я — веганка. Не їм ані того, ані того, — ніяковію, коли дівчина ставить переді мною тарілку з нарізкою.

— Все окей, — сміється. — А шоколад їси? — питає.

— Чорний, — уточнюю, ще більше ніяковіючи. Таке воно — життя веганів в Україні.

Шоуна приносить українські цукерки. Солодке лише підсилює дію алкоголю. Давно мені не було так добре й безпечно. Сам факт, що ми сидимо на теплій кухні за келихом вина й шоколадними цукерками далеко від площі Леніна й невимушено теревенимо про якісь дурниці, — вже робить мене щасливою.

— Тобто ти також закохалась в українця? — питає Шоуна.

Від її запитання, що радше скидається на констатацію сумного факту, аж серце терпне.

— Виходить, що так, — промовляю, допиваючи вино. Шоуна одразу ж доливає ще.

— Тоді за подруг у нещасті, — підносить вона келих догори. Я роблю те саме, і ми знову чаркуємося. Кришталевий дзвін довго відлунює в голові.

— Чекай, а чому подруг у нещасті? Ти хіба не щаслива? — оговтуюся після тимчасового гіпнозу від її голосу. — У вас ані демонстрацій, ані міліції. Все так мирно, спокійно. Живи собі на втіху й нічим не переймайся.

— Проблема в українських чоловіках, — промовляє та серйозно. — Мій Алекс думає лише про музику. Окрім неї, його нічого не обходить, розумієш?

— Розумію, — вигукую. — Мого нічого не обходить, окрім протестів.

— Мій колись також брав участь у Помаранчевій революції: навіть їздив до Києва, а потім розчарувався і перестав цікавитися політикою.

— А на Майдан теж їздив?

— Ні, тепер він спостерігає за ним здалеку, аби знову не розчаруватися. Коли закінчилась революція, його життя знову поглинула музика. Він живе окремо від нас із донькою, адже його нескінченні репетиції дитині витримати неможливо. Я його дуже люблю... тобто любила. Зараз уже й сама не знаю. Непросто бути з кимось таким.

— Як я тебе розумію, — промовляю тихо.

Від слів Шоуни аж душа в п’яти ховається. Значить, на мене чекає те саме: щойно припиняться протести в Донецьку — почнеться щось інше. Я, мабуть, і справді страшенно наївна, що повірила у тимчасовість цієї ситуації.

— То в тебе є дочка? — запитую, аби відволіктися від сумних думок.

— Так, Ніка. Заради неї я всерйоз замислююсь над розлученням і поверненням до Канади, — важко зітхає. — Коли мала там — вона зовсім інша дитина: життєрадісна, весела, енергійна. Тут їй стає сумно, в неї майже немає друзів, а у вісім років — це важливо.

— Розлучення, — повторюю, немов приміряючи на себе це слово.

— Це жахливо звучить, я знаю, — промовляє Шо-уна, витираючи сльози. — Весь цей час я сподівалась на те, що Алекс до нас повернеться, що йому нас бракуватиме, але музику він любить більше.

Навіть не намагаюсь її заспокоїти. Сльози ллються з моїх очей, але плачу я не так над її — скільки над власним горем. Зустріч із нею — це наче зустріч із собою в майбутньому. Якби тут був Адрі, він би сказав, що це знак. Що сам Бог підказує мені тікати.

— Українці — вони такі, — не вгамовується Шоу-на. Бачу, що вино діє також і на неї. — Колись я була гарною, а тепер подивися, що від мене залишилось. Я більше не почуваюсь жінкою, розумієш? Що може бути гірше? Я перестала стежити за собою, фарбуватися, купувати гарні речі. Для кого мені все це робити? Алекса все це не обходить.

Від слів Шоуни мені аж мороз дере поміж лопатками. Здається, красномовнішого попередження, ніж це, годі й чекати. Відчуваю, що якщо не наважусь втекти зараз — незчуюся, як мене затягне у вир так само, як затягнуло цю нещасну співачку.

Раптом дзвонить мій телефон. Починаю копирсатися в сумці, щоб виловити його на дні. Принаймні це заняття відволікає від жахливих думок. Невідомий номер одразу ж викликає тривогу.

— Франческо, доброго дня. Це з посольства Італії турбують. Ви у Донецьку зараз?

— Ні, — видушую.

— Це дуже добре. Там зараз небезпечно. Ваші рідні зв’язалися з нами, адже від вас давно не було новин.

Господи, я зовсім забула попередити своїх, що ми поїхали до Тернополя. Уявляю собі, як вони хвилюються.

— Дякую. Я сьогодні ж задзвоню додому.

— Ми будемо підтримувати з вами зв’язок, щоб знати, що з вами все гаразд, добре?

— Добре, дякую.

Ця розмова повертає мене до жахіть Донецька. Відчуваю, наче я потрапила у глухий кут. Певно, мене вже закрутило у вир і вибиратися запізно.

— Що сталося? — питає Шоуна, зауваживши моє перелякане обличчя.

— Дзвонили з італійського посольства. Через протести у Донецьку. Ти не уявляєш собі, як там зараз небезпечно. Ті люди — звірі. На останньому мітингу за єдність вони вбили молодого хлопця!

Варто було вимовити ці слова вголос, як мене починає теліпати. Серце калатає, мов навіже-не. У скронях стріляє, наче петарди на донецьких мітингах. Через тремтіння пальців навіть не можу тримати келих. Шоуна перелякано глипає на мене.

— Франческо, відкрию тобі одну таємницю, — промовляє вона, зиркаючи кудись позад мене. — Моя донька, Ніка, має дар. Вона розмовляє з ангелами й часто передбачає майбутнє.

— Вибач, але я не дуже вірю у такі речі, — кажу. Мабуть, дарма я взагалі сюди припхалась.

— У це важко повірити, але послухай. Якось я втратила зв’язок зі своїм давнім приятелем. А Ніка мені раптом каже: він помер. Я одразу ж зв’язалась із родичами друга й виявилось, що донька якимось чином виявилася права.

— Овва, — дрижаків хапаю від її слів.

Раптом знову дзвонить телефон і знову незнайомий номер. Що ж за день такий?! То кілька днів цілковитої нестерпної тиші, то вже другий дзвінок поспіль, та ще й з невідомого номера.

— Франческо, привіт. А ви зараз де? — чую знайомий голос, але не можу пригадати, кому саме він належить.

— Привіт, а хто це? — питаю.

— Карина, — лунає у слухавці. Відчуваю, як зсередини б’є струмом. Стає важко дихати.

— То ви у Донецьку? — питає та настирливо.

— Так, — видаю, сама не знаю, чому. — А що таке? — вибухаю.

— То у нас буде італійська на цьому тижні чи знов ні?

— Буде! — кидаю, знову не знати, чому. Здається, я геть збилась з пантелику.

Шоуна знову лякається мого сум’яття після дзвінка.

— Здається, у мене вже параноя. Розумієш, мій хлопець бере участь у протестах в Донецьку. Я не знаю, що нам робити. Де сховатися.

— Піду порозмовляю з Нікою, — промовляє жінка і піднімається на другий поверх.

Я ж доливаю собі рештки вина й п’ю на самоті — наче алкоголічка.

Нарешті Шоуна повертається.

— Вас шукають. Нікому не кажи, де ви, інакше не збудетеся клопотів.

— Я вже втомилась від клопотів і страху, — видихаю.

— Ходімо, я тебе проведу, — каже вона, допомагаючи мені встати. Я ж ледь тримаюся на ногах.

Дорогою додому визріває — хоч і п’яний — але план. Завтра ж я повертаюся до Донецька і веду далі заняття зі студентами, наче й не було нічого. Таким чином, слід кароокого загубиться, а я матиму час на те, щоб спокійно обміркувати наше майбутнє й наважитись на якесь рішення.

42

Юрій образився на мене через бажання повертатися до Донецька раніше за нього, але не запропонував ані залишитись, ані їхати разом. Коли він з друзями проводжає мене на вокзал, я остаточно переконуюсь у правильності свого рішення. Навіть зараз хлопці не перестають говорити про політику українською мовою, не звертаючи на мене жодної уваги. Крокую позаду них, спостерігаючи за їхніми жестами. Все-таки ми живемо у різних світах. Бачу, як світиться обличчя кароокого, коли вони обговорюють чергову тему, пов’язану з Україною. Часто чути слово «війна», яке в українській мові різниться всього однією літерою. Війна, війна, війна. Як зрозуміти цей чоловічий світ?! Ми, жінки, покликані створювати життя, а вони — руйнувати. Чужі або й власні. Який жах. Нічого спільного з цим мати не хочу.

Таня зустрічає мене з такою радістю, що я аж розчулююсь. Лише зараз усвідомлюю, як нас зблизив Донецьк і як мені не вистачало наших розмов. Вона питає, коли повернеться Юрій. Остерігає, що додому безперестанку швендяє міліція. Їй страшно, але разом нам буде легше. Я заспокоюю Таню, вона — мене. Попри всі небезпеки Донецька, я почуваюсь тут набагато краще, ніж у на позір спокійному Тернополі. Добре, що я повернулась.

Таня розповідає, що у Криму відбувся псевдореферендум за приєднання до Росії. Тепер у Донецьку планують зробити те саме. З цією метою у місті вже відбулося кілька багатотисячних демонстрацій на підтримку створення Донецької республіки і від’єднання від України. Багато донеччан тікають з міста через страх і невизначеність.

Місто й справді живе у передчутті чогось неминучого. Вулиці Донецька тепер такі само порожні, як тернопільські у погану погоду. Один за одним мої учні відмовляються від занять. Вероніка також десь зникає. Невдовзі Олег повідомляє, що центр тимчасово припиняє роботу. У мене залишається всього два учні — Альона й Антон. Заняття з першою щоразу закінчуються скандалом, у який — проклинаючи українських фашистів — тепер втручаються не лише батьки дівчини, а й бабуся. Я потроху починаю звикати до того, що фашистами називають усіх, хто стояв на Майдані за підписання угоди з Євросою-зом і проти диктаторського президента, хоча досі не можу зрозуміти, який зв’язок існує між фашизмом і бажанням змінити країну. Попри неприємні сцени вдома у Альони, я все одно не відмовляюся від занять з нею, адже з жахом остерігаюсь того дня, коли студентів більше не залишиться. Тоді мені теж доведеться щось вирішувати, а я волію відкласти цю мить якнайдалі. Розставання з карооким видається мені нестерпним. І хоч я сподівалась на те, що відстань додасть мені відваги й рішучості, — стається навпаки. Я сумую за ним іще дужче, ніж коли він був на Майдані.

На початку квітня Юрій повертається додому. З його обличчя майже зійшли набряки й синці, залишився лише ледь помітний шрам під правим оком. Він здається сповненим сил і енергії. Щоправда, разом із ним повертається увага міліції до нашого помешкання. Варто кароокому вийти з дому, як одразу ж лунає дзвінок у двері. Подумавши, що він щось забув, відчиняю. А там міліціонер.

— Тут проживає Матущак Юрій Віталійович? — питає суворо.

— Ні, не тут, — лунає з кухні роздратований голос Тані. — Я вже казала вам, що він тут не живе, і я не знаю, де зараз мій син. Ми посварились, і він виїхав з міста, — тараторить на одному подиху.

Той переводить погляд з неї на мене.

— А ви хто? — питає підозріло.

— А це вже не ваша справа, — гарчить Таня, грюкаючи дверима перед носом ошелешеного міліціонера.

— Отакої, — видихаю. — Ти молодець. Я б так не змогла.

— З ними тільки так і треба! Він дивом не натрапив на Юрку у під’їзді, адже той щойно вийшов з квартири.

— Саме тому я відчинила двері, не дивлячись у вічко.

— Франческо, більше ніколи так не роби! Бачиш, які настали часи — звідусіль може чигати небезпека.

Якось, коли я, розпалена від гніву, повертаюся з заняття з Альоною, подумки обіцяючи собі більше ніколи не встрявати у чергову сварку через політичні розбіжності ані з нею, ані з іншими членами її родини, — кароокий зустрічає мене на порозі.

— Фра, тебе довго не було вдома? — питає стурбовано.

— Кілька годин, — відповідаю. — А що сталося?

— Подивись уважно довкола. У тебе немає враження, що щось не так? Що речі перекладені на інше місце або чогось бракує?

— Не знаю навіть, — мугикаю ошелешено, переглядаючи свої речі. Цього ще бракувало, — думаю. — Наче все на місці.

— Добре, не хвилюйся — я просто так питаю, — каже Юрій сам не свій.

Виходить, поки нікого не було вдома, хтось міг проникнути у помешкання й копирсатися у наших речах. Від самої цієї думки аж піджилки трусяться. А може, у кароокого просто параноя? Навіть не знаю, яке з двох припущень лякає мене більше.

43

Після проросійського мітингу на площі Леніна на підтримку беркутівців, які стріляли в про-тестувальників на Майдані, сепаратисти захоплюють спочатку будівлю держадміністрації, а потім місцеве управління Служби безпеки. Наступного дня самопроголошені депутати ухвалюють рішення про утворення Донецької народної республіки, яка начебто має невдовзі увійти до складу Росії.

Кароокий каже, що, згідно з опитуваннями, сепаратистів підтримує меншість донеччан, тимчасом як більшість, навпаки, виступає за єдність країни. З його слів, проблема у тому, що люди бояться протистояти сепаратистам, вийти на вулиці. Окрім того, нова українська влада кинула українців у Донецьку напризволяще, що значно послаблює опір. Проросійські мають зброю і підтримку міліції. Донецьк завмер у тяжкому очікуванні. Ми з карооким також.

Невдовзі я таки втрачаю останніх учнів: Альону батьки висилають на тривалий відпочинок до Туреччини. Одразу ж за нею на невизначений термін до села виїжджає школяр Антон. Мені більше немає куди виходити, та й кожен вихід стає щоразу небезпечнішим. Навідування міліції тепер і справді нав’язливі — сам кароокий уже тиждень не виходить з дому. Ми з Танею закуповуємо багато продуктів, аби протриматись якнайдовше.

Колись я мріяла про те, щоб кароокий проводив зі мною більше часу. Тепер, коли він сидить удома і вдень, і вночі, я мрію про те, аби кудись подітись, адже ми живемо лише тривожними новинами й на межі паніки. Щодня цей стан погіршується. Ночами кароокий не стуляє очей. Я ж часто пробуджуюсь від нічних кошмарів. Він знову стає неприсутнім — подумки блукаючи деінде. Про нього почали писати в інтернеті — начебто «на свої фашистські акції він отримує гроші від американців». Десь була згадка навіть про мене: мовляв, кароокий організовує мітинги, аби його італійська дівчина могла ходити Донецьком у вишиванці. Чого-чого, а цинізму ніколи не бракувало цьому навіженому місту.

Мої мама й сестра щодня по скайпу вмовляють мене повертатися до Італії, але я не можу залишити Юрія у цьому пеклі. В мені все ще жевріє надія на те, що невдовзі той збагне, що надії більше нема, й погодиться поїхати разом зі мною. Тим часом він щодня намовляє мене забронювати квиток і летіти додому.

— Фра, ти мусиш поїхати звідси. Твої рідні хвилюються. Я не можу тебе тут тримати. Будь ласка, забронюй квиток.

— Ти хочеш мене позбутися.

— Я лише хочу, аби ти була в безпеці.

— Ні, ти хочеш мене позбутися.

Щодня ми сваримося через мій від’їзд. Таня ж продовжує свої звичні кпини й нарікання на адресу Юрія. Я намагаюсь не залишати їх наодинці, адже це повсякчас закінчується сварками.

Попри стрімкий розвиток подій, донеччани все ще не опускають рук. Перед Великоднем відбувається черговий мітинг за єдність, який збирає близько трьох тисяч людей, хоча донецька держадміністрація лишається під контролем сепаратистів.

44

Настає весна. Православний Великдень, який зазвичай святкують на два тижні або й на місяць пізніше від католицького, цього року збігається з ним у часі. Це змушує нас всіх нарешті вийти з дому. На мій превеликий подив, Таня, Юрій, Оля з чоловіком і я рушаємо не абикуди, а на цвинтар.

— А чому на Великдень ви ходите на цвинтар? У нас такого немає, — питаю у кароокого, коли ми дружно прогулюємось поміж могилками.

На цвинтарі багато людей з кошиками, наповненими яйцями, ковбасою, великодньою випічкою і навіть горілкою. Найбільше мене вражає те, що люди сідають прямо біля могил своїх близьких, дістають усю цю їжу й починають їсти й пити. Ніколи раніше не бачила такого дикунства. Яким же виявляється моє здивування, коли Таня й Оля так само викладають на дерев’яну лавку біля могили родичів — їжу й горілку.

— Насправді церква не вітає ходіння на цвинтар у Великдень, адже це світле свято. Але в радянські часи, коли релігія була поза законом, люди почали на свій спосіб вшановувати це свято. Ходити на цвинтар — на відміну від церкви — не заборониш. Відтоді ця традиція збереглася. А те, що на могилах залишають пасхальні яйця й цукерки, пішло з язичництва. Насправді всю цю їжу потім збирають бездомні.

— А їсти на цвинтарі — теж нормально? — питаю.

— Це теж язичництво, — кидає кароокий, знизуючи плечима. — Але ми звикли.

Зрештою, коли чоловік Олі розливає горілку у пластикові келишки, я також приєднуюся до цього язичницького бенкету. Оскільки з усього принесеного я можу їсти лише великодні паски, горілка швидко пронизує моє місяцями напружене від тривоги тіло. З кожним ковтком пережиті за останній час страхи вивітрюються й уже не здаються такими гнітючими. Невдовзі мені навіть стає весело. Коли ж, залишивши рештки їжі на могилі (виявляється, її не можна забирати з цвинтаря), ми повільно чалапаємо у бік виходу, мене попід руку раптом бере мовчазна сьогодні Оля. Оскільки кароокий про щось бурхливо сперечається з Танею й Ігорем, ми з його сестрою залишаємося сам на сам, чого не було з часів Майдану.

— Франческо, я маю тобі дещо сказати, — починає та п’яним, ламким голосом. — Ти мені подобаєшся, — плескає мене по плечу, — тож буду відверта. Юра тебе не кохає, — мовить вона, наче батогом січе.

Побачивши, як змінюється моє обличчя від її безжалісних слів, вона поспішає пояснити:

— Ніхто не знає Юрки краще від мене. І коли він закоханий, то я завжди це бачу, розумієш. Це важко пояснити: за поглядом, жестами, очима. На початку було інакше, але зараз він уже не дивиться на тебе, як раніше. Вибач, що я це тобі кажу. Просто ти маєш знати, — промовляє та, знову плескаючи мене по плечу.

Цієї ночі кароокий знаходить мене у ліжку геть п’яну й у сльозах. Він починає випитувати мене, що сталося, але я волію мовчати. Якщо я озвучу те, що почула від Олі, — все це загрожує стати реальністю. А раптом — замість спростувати страшні слова сестри — він визнає, що вона сказала правду? Скажу, що в Україні я зайва, чужа. Що я не в змозі жити таким життям, на яке він себе прирік. Хай там як, а мені несила почути цю гірку правду. Краще нехай все залишається, як є. Може, котрогось дня я таки наважуся подивитися в очі реальності: спакую валізи й заберуся звідси, — але не зараз. Не сьогодні.

45

Наприкінці квітня відбувається останній у Україну у Донецьку. Кароокий відчуває, чим це закінчиться, задовго до його проведення, але, як і раніше, робить усе, що може. В ситуації бездіяльності міліції на учасників маршу знову нападають люди в камуфляжі й з кийками. В результаті п’ятнадцятеро людей отримують важкі поранення, а п’ять учасників — зокрема й знайомі кароокого — зникають безвісти. Ми обоє розуміємо, що це кінець. Що в місті залишатися більше не можна. Що міліція, яка і без того щодня до нас навідується, може забрати його невідомо куди. Як інших. І не знати й сліду.

— Фра, тепер у нас буде медовий місяць, — промовляє кароокий, коли я шмигаю по квартирі у передчутті панічної атаки.

— Що ти верзеш? — питаю ошелешено.

— Ми їдемо в справжнє українське село, — каже той урочисто.

— Я більше не вірю твоїм обіцянкам про відпустку. У тебе все завжди закінчується політикою, — гарчу.

— От-от, — докладає і Таня своє слівце до розмови.

— У селі, Фра, як не бажай — ані інтернету, ані телефонного зв’язку, ані душу з туалетом. Повір мені, це буде най-екзотичніша подорож твого життя! — повідомляє Юрій, широко усміхаючись.

Не уявляю, як йому вдається зберігати оптимізм у таких умовах. Нічого не вдієш, село так село — аби не Донецьк.

О п’ятій ранку ми приїжджаємо на вокзал у Вінниці. Це місто лежить на південний захід від Києва, приблизно поміж Тернополем, куди ми тікали минулого разу, й столицею. Поки ми чекаємо на свій автобус на ранковому зимному повітрі — попри початок травня все ще віддає березнем, — кароокий розповідає історію Вінниці. Про те, як у XIV столітті ці землі були захоплені литовським князем Ольгердом і подаровані племінникам. Про те, що назва міста походить від старослов’янського слова, що означає посаг за нареченою. Про якісь племена, які заселились тут у X столітті. Слухаю його історії одним вухом, а другим випускаю, адже все це і так неможливо запам’ятати. Та й, чесно кажучи, мене не обходять ані племена, ані князь Ольгерд. Найбільше за все я переймаюся словами Олі на цвинтарі, яким повсякчас знаходиться то підтвердження, то спростування.

Щоразу, як дивлюся на кароокого й слухаю його історії, мені здається, що поміж нашим із ним багажем знань про світ і життєвим досвідом — нездоланна прірва. На рік молодший за мене, він вже встиг пережити, побачити, дізнатись набагато більше. Порівняно з ним я почуваюсь так, наче ще й не починала свій життєвий шлях. Його цінності такі окреслені, сформовані, вистраждані. Я ж лише шукаю свою філософію життя, і мені досі нічого не здається достатньо переконливим і очевидним. Він впевнений у тому, що робить, я ж у всьому сумніваюся. Він в змозі витримати випробування, що здаються мені нездоланними. Він весь час просувається вперед, наче танк, а мені повсякчас хочеться відступити, сховатися, відіграти назад. Він здатний багато чим жертвувати, а я звикла лише брати щось від життя.

У глибині душі я знаю, що ми не пара, що він вартий когось іншого, ніж перелякана італійка, яка мріє про спокій, потребує легкого, веселого життя й не в змозі усвідомити важливість його боротьби. І саме це знання, усвідомлення різниці між нами — змушують мене страждати, і щодня я обіцяю собі ухвалити якесь рішення. Але життя в Італії без нього мене також не приваблює. Після пережитого в Україні воно здається особливо порожнім і позбавленим сенсу. Та перетворитись на нещасну Шоуну — яка всім пожертвувала заради коханого, якого навіть не бачить, — також не надихає. Мене не на жарт налякала її історія. Я повинна знайти якийсь вихід, але поки що нічого не йде до голови.

Нарешті ми сідаємо у ще не прогрітий автобус, що везе нас із Вінниці до невеликого містечка Немирова.

— Це там роблять горілку? — питаю весело, почувши знайоме слово.

— Саме так, — сміється кароокий.

Дивлюся у вікно на вінницькі вулиці, що лише починають пробуджуватись зі сну. Вже їздять перші блакитні трамвайчики, де-не-де перехожі йдуть на роботу. Панує якесь незвичне умиротворення, затишшя. Жадібно вдивляюсь у ці краєвиди, намагаючись увібрати в себе їхній спокій. Мої розбуялі нерви й розбурхане, напружене тіло потребують саме такого безвітря.

— Знаєш, Фра, мені колись пропонували вступити до тутешньої аспірантури й залишитись у Вінниці, — розповідає кароокий, помітивши моє захоплення містом.

— Справді? То, може, ще не пізно пристати на цю пропозицію? — питаю з надією.

— Сумніваюся, — каже той, знизуючи плечима.

— А якою мовою тут говорять? — питаю з ентузіазмом.

— Обома, — промовляє той.

— О, мені пасує!

— Фра, нам справді потрібно подумати, де ми будемо жити, адже навряд чи ми зможемо залишитись у Донецьку, — промовляє кароокий серйозно. При цих словах його обличчя темнішає, мов хмара.

— Може, в Італії? — штурхаю його плечем.

— Ні, — зітхає. — Ти ж знаєш, що я не можу звідси поїхати. Ця країна — єдине, що в мене є.

— А я? — питаю докірливо.

— Це інше, Фра, — каже той, обіймаючи мене за плече. — Я знаю, що тобі важко це зрозуміти, але лише тут я почуваюсь кимось, розумієш?

— Кимось, — повторюю слово, наче це допоможе схопити сенс його слів. — А чому не можна бути кимось в іншому місці?

— Бо в іншому місці буде неважливо все те, що я робив до цього часу. Це наче відмовитися від себе самого. Там я буду лише маленькою частиною того, ким є насправді. Розвізником піци, водієм, вантажником. І це все, розумієш?

— Але ти й у Донецьку щось там розвозив і не вмер, — кидаю з роздратуванням.

— Але у Донецьку я завжди залишався собою. Повертаючись додому, я займався «Поштовхом», міг робити щось для міста. Окрім того, ця країна потребує активної молоді. Навіть просто людей, які розмовляють українською. У транспорті, на вулицях, з дітлахами, розумієш?

— Ні, — зітхаю.

Єдине, що я розумію, — це те, що у всьому цьому немає місця для мене. Але волію про це не думати. Принаймні не зараз. Краєвиди міста змінюються пейзажами зелених полів. Як же я люблю ці безкінечні смуги, що простягаються аж до сонця. Проміння заливає автобус, стає тепло й затишно. Попри всі поневіряння, залякування, страхи й сумніви, усвідомлюю, що ця країна все ж таки стала мені близькою. І хоч вона була нав’язана мені, наче падчерці зла мачуха, ми так багато вистраждали разом, що вона вже не може залишатись мені байдужою.

46

Під’їжджаємо до маленької автостанції у Немирові, що виглядає, наче закинута будівля, яка розсипається на шматочки. Від самого її вигляду мені стає сумно.

Раптом чую розмову двох чоловіків недалеко від нас.

— Ти чого такий вбитий? — питає один волоцюга в другого, потягуючи пиво з самого ранку.

— Бо я — сепаратист, — відповідає той, після чого обоє заходяться п’яним реготом.

Несила відірвати від них очей.

— Тут жартують про сепаратистів, а у Донецьку це справжня біда, — промовляю.

— Може, й добре, що жартують, — кидає кароокий. — Краще сміятися, ніж плакати.

Від його слів не легше. Від самої думки, що хтось може отак собі кпинити з речей, через які ані я, ані кароокий, ані весь Донецьк не можемо спати ночами, — кидає в дрож. Попри те, вперше відчуваю, що ми справді віддалилися від страшних подій, які на відстані вже не видаються такими моторошними.

Аби доїхати до Сорокодубів, де живуть бабуся з дідусем кароокого, доводиться сісти на ще один автобус до села Грабовець.

— Коли я був маленьким, то звідси ми рушали до Со-рокодубів пішки, але дорога займає кілька годин з гаком.

— Ходімо пішки. Як у твоєму дитинстві, — вигукую.

Через годину я гірко жалкую про це рішення, адже сонце, що високо здійнялось над нами, безжально припікає зверху. Наші рюкзаки, які раніше здавалися майже невідчутними, тепер обтяжують кожен крок. Нарешті минаємо щось схоже на маленьку крамничку.

— Фра, давай купимо води й засіб для миття посуду, — усміхається Юрій.

— Який ще засіб? — дивуюсь.

— Моя бабуся не використовує жодної хімії, тож — аби тобі було зручніше їй допомагати — варто купити «Fairy». Коли ми приїздили сюди з сестрою, вона завжди так робила.

Згадка про Олю одразу ж псує мені настрій. Я сподівалась, що хоча б тут вона залишить мене в спокої. Відмахуюся від цих думок, наче від нав’язливих мух.

— А чому твої бабуся з дідусем і тато живуть на заході країни, а ти на сході? — питаю, коли ми повертаємось на розбиту сільську дорогу.

— Вони народились тут, але у п’ятдесят сьомому поїхали на Донбас за так званими комсомольськими путівками. Так людей відправляли в малообжиті райони Радянського Союзу, аби їх розвивати. Саме таким колись був Донбас.

Повз нас проїжджає машина, здіймаючи довкола стіну пилу. Ми з карооким кашляємо й обтрушуємось. В око впадають знищені, убогі й покинуті хатки обабіч дороги. Ніколи не бачила таких злиднів. Важко повірити, що тут взагалі ще хтось лишився. Машини проїжджають так рідко, що здається, наче ми блукаємо у якомусь селі-привиді. Якби не гавкіт собак і не кукурікання півнів — я б навіть боялася йти вперед. Дорога до Сорокодубів займає дві години. Якоїсь миті ми просто завалюємось у поле і лежимо нерухомо.

— Знаєш, Фра, саме тут, у селі, народилась моя любов до цієї країни, — раптом каже той.

— Через злидні? — питаю.

— Ну як можна щось або когось полюбити через злидні? — сміється той.

— Ну чому ж, — мугикаю, — з жалості, наприклад.

— Тоді вже радше з лінощів, — усміхається. — Коли я був маленьким і кожне літо проводив у дідуся й бабусі, вони змушували мене допомагати по господарству. Я ж волів бити байдики і, аби якось виправдати свої лінощі, — почав читати. Здебільшого книжки про історію. Крім того, бабуся має багато української літератури. Після кожного такого літа я повертався до Донецька іншою людиною.

— Значить, у всьому винна бабуся, — жартую.

— Більше, ніж ти можеш собі уявити, — підхоплює кароокий, усміхаючись. — Завдяки їй я міг навчатися в університеті. Вона щомісяця присилала свою пенсію, аби я платив за навчання.

— Ти ж казав, що в Україні дуже маленькі пенсії.

— Це правда. Але бабуся вирішила, що я повинен вчитися, і крапка. Вона така вольова, що ніхто не в змозі їй опиратись, — усміхається той.

— Ви були такі бідні? — питаю серйозним голосом. Мені важко навіть уявити його дитинство. Таня мусила самотужки виховувати двох дітей.

— Дуже, Фра. В дитинстві замість вечері ми з Олею нерідко їли саме насіння. Часи були такі.

— А я думала, що це в мене було бідне дитинство, — промовляю розгублено. — Знаєш, Юрію, якщо я колись і повернуся до Італії, то певно буду — так, як ти після літа в селі, — іншою людиною.

47

Більшість хатин у Сорокодубах здаються однаковими: переважають білі й зелені кольори, якими фарбують не лише будинки, а й ворота. Майже всі хатки низенькі, одноповерхові — ледве визирають з-за високих воріт, на яких нерідко рясніють кольорові візерунки — здебільшого квіти. Коло дороги стоять колодязі й дерев’яні лавки — певно, для зустрічей із сусідами. На тлі цих убогих хатин проступає густий, щільний ліс, який стоїть на варті поселення, наче велетенський охоронець біля воріт неприступного замку. Хто може добровільно приректи себе на життя у таких злиднях? На нас нерідко зупиняються допитливі погляди селян, серед яких жодного молодого обличчя. Мені це нагадує якусь казкову планету, де живуть самі старенькі.

— Нам ще довго йти? — питаю у Юрія що п’ятнадцять хвилин.

— Ні, ще трошки, — вкотре відповідає той.

Нарешті кароокий зупиняється біля жовтих воріт.

Заходимо у подвір’я. Одразу ж роздається гавкіт собаки, але десь здалеку. З маленької хатини зі скляною верандою визирають дідусь і бабуся. Бабуся крокує до нас першою, ніби торує стежку. Її рішучий вираз обличчя одразу дає зрозуміти, хто тут заправляє. Кароокий кидається цілувати її й міцно обіймає. Потім цілує дідуся, але у їхньому вітанні відчувається ледь помітна дистанція.

Тепер і я потрапляю у центр уваги. Бабуся дивиться на мене своїми великими карими — наче у Юрія — очима. Мене вражає її обличчя, яке — попри численні зморшки навколо губ — здається напрочуд молодим. Наче через свою впертість (теж успадковану карооким) лице не піддалося старості попри вимогу років. З-під квітчастої хустки, що обрамляє обличчя, виступає густе сиве волосся. Це незвичайне поєднання: молодість, яка, наче неслухняні пасма, визирає з-під старості, й старість, що, наче стареча хустка, намагається таки поглинути молодість, — справляє на мене магічне враження.

— Привіт, бабусю, — кажу радісно, обіймаючи її.

Вона лише промовляє розгублене «привіт», не наважуючись повторити за Юрієм мого імені. Дідусь дозволяє поцілувати себе у м’яку оксамитову щоку, але теж тримається на відстані. Його майже прозорі, вицвілі очі не затримуються на жодному предметі — так, наче він змушує себе до товариства, але насправді воліє залишитись на самоті. У наступні кілька днів це враження лише посилюється, адже він усе робить сам. Щоранку до світ сонця виходить бігати до лісу або ж рушає на рибалку. Потім мовчки виконує вказівки бабусі, яка пізніше чомусь усе за ним переробляє. Він рідко щось каже, ніколи не сперечається і, здається, більше за все на світі любить самотність. Кароокий часто просить дідуся взяти його з собою на рибалку, але той примудряється вирушити з дому так рано й тихенько, аби онук не встиг прокинутися. Потім дідусь винувато пояснює, що не хотів його будити так рано, а кароокому — після багатьох безсонних ночей — і справді важко прокинутись на світанку.

Я ж з радістю повернулась до ранкових пробіжок. Тільки замість звичних двадцяти хвилин ця забава тепер триває дві — іноді навіть три — години. Ліс щодня бере мене у свої заручники. Там я віднаходжу спокій і умиротворення, якого так бракувало у Донецьку. Варто мені лишень забігти на знайому стежину, як цвірінькання птахів і шум лісу наче запроваджують мене у задзеркалля, з якого не хочеться виходити. Ці тривалі пробіжки викликають у бабусі кароокого неабияку тривогу: вона з острахом розповідає про змій, диких звірів, або ж боїться, що я можу заблукати. Одного разу вона навіть відправила Юрія розшукувати мене, після чого довелось відмовитися від пробіжок у лісі. Тепер я щоранку намотую кола навколо села, чим надзвичайно дивую його менше ніж триста мешканців.

Дідусі й бабусі виходять на дорогу, щоб подивитися на мене, наче на Папу Римського.

— А як тебе звати, дівчинко? — якось питають мене дві сусідські бабусі, що саме правлять теревені на лавці біля зелених воріт.

— Я не розумію, а можна російською?

— Ну, як тебе звати? Наталя, Тетяна, Олена?

— Франческа мене звати. Я — дівчина Юрія Мату-щака.

— А звідки ти приїхала?

— З Італії.

— А куди ти біжиш?

— Нікуди. Це я спортом займаюсь.

Моя відповідь, очевидно, здається їм абсурдною. Через кілька днів кароокий каже:

— Фра, а ти не могла б бігати подалі від села? Тут усі думають, що ти божевільна.

Іноді мене зупиняють на іншій вулиці, і тоді я чую запитання поважнішого ґатунку.

— А діти сплять? — якось питає старша жіночка у червоній хустці.

— Які діти? — питаю з переляку.

— Ну, ваші діти? — не вгамовується та.

— А у нас немає дітей.

Дуже швидко я зрозуміла, що стала місцевою знаменитістю. Якось мене зупинило кілька бабусь, які також почали розпитувати.

— І як тобі в Україні?

— Дуже подобається, — кажу. — Ми з Юрієм збираємося тут жити.

— Тут? — питають вони в один голос, витріщаючи на мене кілька пар здивованих очей.

— Ну, не зовсім тут, — пояснюю, — але в Україні.

— Ну так, Юрі ми не дивуємось, він — патріот, але щоб італійка хотіла жити у цій країні — це неймовірно.

— У мене навіть вишиванка є, — кажу на підтвердження своїх слів.

Вони переглядаються.

— Може, хочеш свіжого молока чи сиру?

— Дякую, іншим разом, — кидаю, аби не викликати у них іще більший шок своїм веганством.

48

Щоразу після пробіжки дідусь гріє воду, щоб я могла помитися. У хаті немає ані душу, ані туалету, тож доводиться поливати себе водою у маленькій кімнаті, де стоїть стара ванна, до якої навіть не проведено воду. Туалет назовні у спеціальній дерев’яній надбудові з відром. Там не можна ані присісти, ані зручно примоститися, тож які лишень акробатичні трюки доводиться виробляти. Але до туалету ще треба дістатися. З кухні — малесенької кімнатки з дуже низькою стелею — є боковий вихід на внутрішнє подвір’я. Там бігають кури і неподалік примостилася будка з собакою. Через часті дощі земля на подвір’ї радше скидається на болото. Щоб подолати шлях до дерев’яної конструкції, потрібно спочатку взути важкі великі гумові калоші, що чатують біля дверей, і вже тоді прочовгати в них усю дорогу до туалету.

Сам будиночок складається з продовгуватої скляної веранди — на якій приємно читати книжки й пити чай, двох малесеньких кімнат, кухні й комори з ванною. У вітальні стоїть піч, диван, два килими на підлозі — світло-зелений і фіолетово-сірий зі смугами, й один на стіні — червоний. Не розумію, що робить килим на стіні, але не наважуюсь запитати. Навпроти печі велика дерев’яна шафа з сервантом і великим дзеркалом. Праворуч — двері, що ведуть до другої кімнати, а ліворуч — до кухні. У кутку на тумбочці стоїть телевізор, накритий якоюсь ганчіркою.

Та друга кімната належить нам. Обабіч височіють дві шафи: одна з сервізом, а друга — з численними шухлядами. На вікнах рожеві фіранки. Посередині — великий вазон із рослиною, яка більше нагадує маленьке деревце. На стіні, біля ліжка, також висить червоний килим, який, певно, встиг увібрати в себе пил кількох поколінь. Через нього у мене починається жахлива алергія. Вночі я не можу спати, повсякчас пробуджуючись від закладеного носа й чхання.

Кухня видається мені найбільш незвичайною кімнатою у будинку. Вона радше нагадує добудову до хати, ніж повноправну її частину. Стеля там така низенька, що кароокому доводиться повсякчас нахилятись, аби не прочесати її головою. Шпалери на кухні бежевого кольору, що кожні півметра перемежовуються квітчастими смугами. Там стоїть плита, стіл, заставлений залізними каструлями, холодильник і щось на кшталт саморобного крану, вода з якого тече тонесеньким струменем. Єдине вікно виходить на внутрішнє подвір’я, куди можна потрапити через білі двері. Біля них — наче вірний пес — смиренно очікують великі чорні калоші.

Попри відсутність комфорту, життя у селі все одно видається мені раєм. Вперше за багато місяців ми з карооким перестали сваритись і ламати собі голову над тим, що робити далі. Він менше переймається питаннями глобального масштабу, а оскільки ми позбавлені інтернету, телевізора (який ми, на відміну від дідуся й бабусі, принципово не дивимось), телефону, що не ловить жодної мережі, вперше за весь час знайомства нам вдається бути разом і фізично, і думками.

Коли видається теплий сонячний день, ми досліджуємо місцевість на старих, ще радянських, велосипедах без ручних гальм. Оскільки у дідуся й бабусі був лише один велосипед, другий довелося позичити у сусідів. Кароокий показує мені місця свого дитинства. І хоч я повсякчас боюся вилетіти з сідла на черговому пагорбі, краєвиди і ця неймовірна атмосфера між нами здаються мені чарівними. Лісові стежини вибігають на великі зелені галявини, де пасуться корови й коні. Сонячні промені навскіс проникають між деревами, немовби натякаючи на нереальність навколишнього: чорнява потилиця кароокого, який завжди їде попереду, його лагідний, усміхнений голос. Відчуття безкінечного щастя пронизує мене, наче сонце — ліс.

49

Стосунки з бабусею й дідусем складаються якнайкраще. Вони відносно спокійно поставились до моєї веганської дієти. Спочатку, коли бабуся почула про те, що я не їм ані м’яса, ані сиру, ані молока, ані масла, ані риби, то на кілька секунд остовпіла.

— А в мене немає марципанів, дитино, — лише й прошелестіла, розводячи руками.

Хоч і не без розчарування, вона готує мені салати з буряку, моркви, квашеної капусти. Варить каші й картоплю. Дідусь завжди перевіряє, аби бабуся нічого не готувала на маслі. Мене надзвичайно зворушує його непомітна турбота. Я дуже швидко прив’язалась до цього високого, тихого старого з прозорими очима. Якось, коли той, за наказом бабусі, пішов підв’язувати помідори і не встиг підігріти мені воду для миття, то змусив кароокого зробити це замість себе. Юрій був так вражений цим жестом, що ледь не образився, що дідусь любить мене більше за власного онука.

Іншим разом дідусь запропонував мені прогулятися разом до лісу, аби показати безпечні стежини, якими можна ходити, не наражаючись на диких тварин чи змій. Під час цієї маленької екскурсії він так багато говорив, що я повсякчас придивлялась до нього, геть не впізнаючи того мовчазного старого, якого зустріла на подвір’ї у перше наше знайомство. Мене так зворушило те, що дідусь, який не вміє проявляти своїх почуттів, розкрився переді мною, що запропонувала йому бігати у лісі разом. Той подарував мені той самий погляд, яким погоджувався взяти кароокого на рибалку. Але, на мій превеликий подив, наступного дня таки розбудив мене о п’ятій тридцять на пробіжку.

— Я так рано не можу, дідусю, — лише й промовила я, не розтуляючи очей, на чому історія з ранковими пробіжками по лісу закінчилась, не розпочавшись.

Бабуся ж вирішила попіклуватися про моє волосся, щоразу запарюючи для мене якісь трави, аби споліскувати голову. Якось, коли я розчісую волосся після миття, вона підходить і забирає в мене гребінець.

— Ти неправильно розчісуєш, дитино. — Ані вона, ані дідусь так і не наважуються вимовити моє ім’я. — Потрібно спочатку внизу розчесати, а потім поступово переходити догори, — промовляє та, показуючи.

— Дякую, бабусю, я не знала, — кажу, розпливаючись в усмішці від задоволення. Мені так приємно, що вона приділяє мені стільки уваги, наче я й справді член родини, дружина кароокого.

— А чому у тебе стільки сивого волосся? Скільки ж тобі років? — питає та.

— Двадцять вісім. Зазвичай я його фарбую, але зараз не до цього.

— Фарбувати не треба, це хімія. Ти краще нерви бережи, — промовляє та суворо.

Ну так, з Юрієм збережеш, — виривається у відповідь, але я вчасно припинаю язика.

Загалом, усі родичі кароокого — не лише дідусь із бабусею, а й п’ятдесятирічна тітка Юрія, яка мешкає з чоловіком на окраїні цього ж села, — приймають мене наче готову дружину. Всі вони кажуть, що я перша дівчина, яку кароокий представив їм офіційно, тому для них — ми вже наче одружені. Це ставлення неабияк мене тішить, адже всі вони видаються більш впевненими у нашому майбутньому, ніж ми самі. Коли тітка з чоловіком запрошують до себе в гості, то на нас чекає щедрий стіл із врахуванням моєї веганської дієти. Все таке смачне, кольорове, натуральне. На десерт вони частують нас смачнючим медом і різними видами варення. З усіх сил намагаються говорити зі мною російською, повсякчас збиваючись і вставляючи українські слова. На які теми ми б не говорили, кожна з них закінчується словами «у вас будуть дуже гарні діти».

Ми з карооким сміємося, але дорогою додому не на жарт задумуємось: а може, й справді варто викупити одну з тих закинутих хат, зробити у ній ремонт і почати все спочатку?

— І що, Фра, ти витримаєш у таких умовах? — питає кароокий, уважно спостерігаючи за моєю реакцією.

— Ну звісно, я ще ніколи не була такою щасливою! Свіже повітря, спокій, безпека, ліс, натуральні продукти і відсутність інтернету. Це ж просто рай! — відповідаю з неабияким ентузіазмом.

— Не вірю, — усміхається кароокий.

— Я тобі доведу, — не вгамовуюсь.

Наступного ранку, коли дідусь, за наказом бабусі, рушає виконувати чергове завдання, бабуся просить розбудити кароокого, щоб той сходив по хліб. У селі є лише одна малесенька крамничка, що нею заправляє славнозвісна баба Галя, яка живе поруч. Аби щось купити, потрібно голосно гукати стареньку, щоб та вийшла з хати, перейшла через дорогу й відчинила магазин. Я зголошуюсь піти туди замість кароокого, аби довести, що здатна порадити собі в селі. Бабуся неохоче погоджується, але, з огляду на дощ, що безперестанку лупить з самого ранку, вона змушує мене натягнути гумові чоботи на маленьких підборах, привезені сюди ще Юриною мамою двадцять п’ять років тому. До того ж мені доводиться напнути на себе величезний пуховик, у якому я скидаюсь на опудало для відлякування птахів. Вперта бабуся не дає й слова сказати супроти. Нічого не вдієш, рушаю за хлібом.

Зупиняюсь біля облізлої будівлі магазину.

— Баааабаааааа Гааааааля, — волаю.

Ніхто не виходить, але чую гавкіт собаки.

— Баааабаааааа Гааааааля, — повторюю.

Нарешті бачу силует, який відділяється від чорно-білої корови на подвір’ї поміж хатою й городом і рушає у мій бік.

— Добрий день, — кажу, ніяковіючи. — Я — дівчина Юрія Матущака і хочу купити хліба.

Та одразу переходить на російську мову — видно, моя слава дійшла навіть до неї. Баба Галя відчиняє магазин, підходить до полиці, де цеглинками розкладено хліб, хапає його брудними руками, якими вона щойно торкалася корови, а потім грошей, — і простягає мені. Я аж рота роззявляю від несподіванки. Як так можна?! Не наважуюсь зробити їй зауваження, але вирішую, що не буду його їсти.

50

Єдине, чого мені по-справжньому бракує у селі, – це секс. Оскільки будиночок дідуся й бабусі зовсім крихітний і в кожному куточку чутно кожен звук, про те, аби кохатися на скрипучому ліжку, — не може бути й мови. Навіть підлога — яка, теоретично, могла б врятувати — скрипить і просідає.

— У мене є ідея, — якось каже кароокий. — Надворі є саморобний літній душ. Коли о сьомій вечора старенькі дивляться новини, ми можемо сховатися там.

Саморобний душ виявляється продовженням хліва з курками. Після дощу там так брудно, що епізод з хлібом тепер видається мені вершиною чистоти. Кароокий розвертає мене спиною і цілує у шию, вуха, потилицю. Цього разу ми кохаємося в позі тварин: стоячи й швидко. Думки про бруд і куряче цокотіння зникають без сліду. Ми повертаємося додому брудні й у лайні. Коли ж заходимо до кухні, де, згідно з планом кароокого, не повинно бути ні душі, нас зустрічає бабуся, яка — замість дивитися телевізор — щось варить на плиті.

— А де ви були? — питає та.

— Гуляли, — ошелешено вимовляє кароокий.

— Ага, я так і подумала.

Якось кароокому таки вдається вмовити дідуся взяти його з собою на рибалку. Вони рушають на світанку, а ми з бабусею залишаємось удвох. Своїм безапеляційним тоном вона суворо забороняє мені допомагати по господарству, тож єдине, що мені дозволено, — це точити ляси.

— Юрій казав, що у Донецьку ви працювали на крані, — починаю свою нехитру справу. — А не страшно було?

— На крані не страшно, а от у Донецьку по-всякому. Це ж Вінницька, Житомирська, Дніпропетровська області підіймали Донбас у радянські часи, а тепер ми для них — вороги, бандерівці. Що за люди?!

— Там не всі такі, бабусю. Багато людей бояться навіть рота розкрити. Там українську стрічку страшно причепити. У місті багато чужих, які невідомо звідки взялись. А коли відбуваються мітинги, то міліція завжди захищає сепаратистів. Виходить, що ті, хто підтримують Україну, мовчать або тікають. Як ми.

— А на що ви живете, якщо Юра не працює? — питає та ні сіло ні впало.

— Ну, я працювала, — видушую.

— І це на твої гроші ви сюди приїхали?

— Так, — вимовляю, опускаючи очі додолу.

Коли кароокий дізнається про те, що я щойно бовкнула, він мене вб’є. В Україні такі речі не можна розповідати. Особливо бабусям.

— Не знаю, що на нас чекає, — швидко змінюю тему. — Чи будемо ми разом? — протягую, аби послухати, як бабуся — яка ставиться до мене як до дружини кароокого — почне переконувати мене у його коханні.

— Скажу тобі чесно, я трохи хвилююсь за Юру. Аби він не став таким, як його тато — мій син, у котрого від різних жінок різні діти, — несподівано каже та, наче батогом січе.

Від її слів аж душа у п’яти ховається. Таке враження, що всі жінки кароокого торочать мені те саме, а я — наче наївна дурепа — відмовляюсь вірити. Коли повертається Юрій і застає мене у поганому гуморі, починає засипати питаннями. Я ж не в змозі торкатися теми наших стосунків і його почуттів. Від самої думки про цю розмову мене кидає в піт. Якщо я не хочу пережити чергову панічну атаку, то краще взагалі про це не думати.

— Я розповіла бабусі про те, що ми приїхали сюди на мої гроші, — видушую, аби той відчепився. — Вона сама випитала, — додаю, хватькома.

— О ні, Фра. Тільки не це, — кароокий закриває обличчя руками, але не перестає посміхатися.

Значить, не образився, — думаю. І на цьому дякую.

— Ви не повинні повертатися до Донецька, — промовляє бабуся суворим тоном. — Я достатньо прожила при совку і добре знаю, що таке Росія. Залишайтеся тут скільки завгодно. Вам тут навіть гроші не потрібні: їжа є, все є.

— Залишайтеся з нами, — доноситься до нас голос дідуся.

Ми з карооким переглядаємось. Дідусь ніколи не бере участі у жодній розмові. Його несподівана репліка надзвичайно нас зворушує. Мені хочеться пристати на його пропозицію, але я знаю, що це неможливо.

— Бабусю, ти ж знаєш історію. Росія не лише нас розділяла, а й поєднувала. Щоправда, сама цього не бажаючи, — мовить кароокий. — Пам’ятаєш, День Злу-ки у 1919-му, коли Західноукраїнська Народна Республіка й Українська Народна Республіка об’єднались в одну державу на Софійському майдані?!

— Звідки я можу пам’ятати — мене тоді ще й на світі не було?!

— Маю на увазі історію, — осміхається. — Тоді Україна об’єдналась наперекір всім і всьому.

— І чим це закінчилось? — не здається бабуся. — Поразкою і поверненням під крило Росії.

— Не погоджуюсь щодо поразки, — не вгамовується кароокий. — Тоді змінилося суспільство, свідомість українців, які століттями були звідусіль притиснуті

імперіями. Тоді відбулося щось незвичайне — формування політичної нації. Це і є перемога, бабусю!

— Ти — ідеаліст, — відказує бабуся. — Господь бачить, що я люблю цю країну і виховала тебе в любові до неї, але ж скільки ще жертв вимагає її незалежність?! Чи вона колись справді буде вільна? Чи нас колись нарешті залишать у спокої?

— За це треба боротися, — промовляє кароокий.

— Ну то борись, — махає та рукою.

Цього вечора бабуся показує нам фотографії. Багато з них чорно-білі, старі, потерті. Серед них навіть є фотографії з весілля батьків кароокого. Таня виглядає надзвичайно елегантно у білій довгій сукні і білій шляпці замість фати.

— А я казала їй, що заміж у шляпі не виходять, — каже бабуся. — Це погана прикмета.

— Справді? А чому? — питаю.

— Вінчання у шляпі віщує розлучення, — знизує та плечима.

Уважно приглядаюсь до тата Юрія. Кароокий справді цятка в цятку нагадує цього молодого чорнобрового красеня. Від цієї подібності мені аж мороз дере поміж лопатками. Одразу згадую нашу ранкову розмову з бабусею про те, що її онук може бути таким само мінливим, непостійним, як його батько. Їхня фізична схожість наче підтверджує цю тезу. У мене одразу ж псується настрій.

— А це хто? — питаю, вказуючи пальцем на молоду вродливу жінку, яка стоїть біля зовсім юного тата кароокого на чорно-білій фотографії.

— Це Наталя — троюрідна сестра Віталіка.

— Така вродлива, — промовляю заворожено.

— У нас кажуть: не родися вродливою, а родись при долі, — каже бабуся, темніючи, мов хмара. — А вона долі не має.

— У нас навпаки говорять: народилась гарною — вийде заміж. А що значить — не мати долі? — питаю здивовано.

— Це значить не мати родини, дітей, — пояснює бабуся.

Від її слів аж серце терпне. І хоч багато європейських жінок, які навмисно обирають вільні стосунки або відмовляються мати дітей, лише розсміялися б у відповідь на ці слова — вони звучать для мене, наче прокляття. Я хочу мати долю. Хочу мати родину, дітей і все, що з цим пов’язано. Найголовніше, я хочу мати кароокого біля себе. Щовечора чекати зустрічі з ним, щоранку відчувати його тепло. Але моє бажання таке сильне й нав’язливе, а кароокий — такий непередбачуваний і впертий, що страх втратити його зжирає мене зсередини, проникаючи у кожен закуток моєї свідомості.

За кілька днів нам таки доводиться розпрощатися з цим мирним, радісним життям у селі. Кароокий, наче неслухняна дитина, не може всидіти на місці. Його обличчя стає щоразу тривожнішим. Він щодня ходить кудись далеко, щоб спіймати телефонну мережу й дізнатися, як справи у Донецьку. Повертається набурмосений, зажурений і чимось заклопотаний. Потім довго просиджує на веранді у тиші, не відгукуючись і навіть не обертаючись, коли до нього звертаються. Таке враження, наче він виношує якийсь план, щось зосереджено обмірковує. Від цієї різкої зміни його настрою мені аж піджилки трусяться. Одного вечора, навіть не запитавши моєї думки, він оголошує дідусю й бабусі, що завтра ми повертаємося. Після цього западає довга важка тиша.

Наступного ранку, коли ми збираємо речі, а бабуся турботливо готує нам харчі у дорогу, я помічаю, що дідусь кароокого десь зник і слід забрав з собою. Час ранкової пробіжки давно минув, то де ж він може бути? Моя тривога, що ми можемо поїхати, не попрощавшись із дідусем, зростає щохвилини. Нарешті, коли речі спаковано, а ми, за українською традицією, присідаємо на доріжку, — з’являється дідусь. Одразу помічаю, що його очі червоні, наче від плачу. Він підходить до нас — спочатку до кароокого, а потім до мене — і каже:

— Мені було дуже приємно познайомитися з тобою, Франческо. Будь ласка, приїжджайте до нас ще, — вимовляє той, знімаючи шершавим пальцем сльозу, наче куртку з гачка.

Я починаю плакати від його слів, від того, що він вперше вимовив моє ім’я. Але дідусь, передбачаючи вибух емоцій, зі словами «мені час іти на рибалку», швидко зникає у будинку.

На мій превеликий подив, сусіди й багато інших селян виходять на дорогу, щоб попрощатися з нами. Вони дивляться на нас тривожними, переляканими очима, наче знають більше, ніж ми. Чи принаймні більше, ніж я.

51

— Куди ви повертаєтеся? До Донецької Народної Республіки? — каже нам чолов’яга, з яким Юрій розговорився в автобусі.

— Може, все ще не так погано, — белькотить кароокий, радше переконуючи себе, аніж дядька у засмаленому піджаку з великими загрубілими від фізичної праці руками.

Наше перше враження від Донецька по приїзді є саме таким, як віщував чолов’яга. От що значить — довго не дивитись новин. Вражають порожні вулиці, маленька кількість машин, незаповнені автобуси й маршрутки. Без людей це місто навіть важко впізнати. Почуваюся так, наче приїхала сюди вперше.

Таня зустрічає нас із тією стриманою радістю, з якою вітаються давні друзі на похоронах спільного знайомого. Колишня веселість геть зникла з її тепер шорсткого обличчя. Натомість на ньому прорізалось кілька новин зморщок. Вона мовчки слухає мої захоплені розповіді про наш відпочинок у селі, але її очі тривожно блукають, ні на чому не затримуючись.

— Ти хочеш сказати, що тобі там сподобалось? Без ремонту, без душу й туалету, без жодного комфорту? — питає та здивовано.

Нарешті у її погляді проблискує знайома веселість.

— Мені не те що сподобалось — я просто в захваті від села, — вимовляю з ентузіазмом.

— Гм, ну ти даєш, Франческо, — каже та ошелешено. — То чого ж ви тоді повернулися? Треба було там і лишатись, — мовить уже іншим тоном. — Тут нічого доброго нас не чекає. Відбувся так званий референдум щодо незалежності Донецької Народної Республіки. Так що ми тепер під ДНР.

— Справді? — не вірю власним вухам. — Юрію, ти знав? — питаю у кароокого, який мовчки слухає маму. Він ледь помітно киває головою у відповідь.

— І скільки людей підтримало цю ідею? — не вгамовуюсь.

— Майже дев’яносто відсотків, — промовляє Таня. — Але ти не уявляєш, під яким тиском вони змушували тут всіх голосувати — ледь не під дулами автоматів.

За неправильну позначку в бюлетені можна було не повернутись додому, — вимовляє та приречено.

— Окрім того, була маса порушень, — нарешті й кароокий докидає слівце. — Мої друзі розповідали, що для голосування навіть не потрібно було пред’являти паспорт або бути громадянином України. Одні й ті самі люди голосували на кількох дільницях, а кількість заздалегідь підготовлених бюлетенів була величезна. Це просто цирк, а не референдум, — підсумовує він.

Не до віри, що у двадцять першому столітті десь у Європі можуть відбуватися такі речі. Це наче інша планета.

— Окрім того, наша нова влада вже попросила Росію приєднати ДНР до себе, — зітхає Таня.

— Отакої, — лише й вимовляю у відповідь. — Що ж нам тепер робити? — питаю, дивлячись на кароокого, який напружено про щось думає.

— Тікайте, діти, — кидає Таня. — Тут залишатися не можна. Кожен, хто міг, — уже втік. Юрку постійно шукають, твої батьки, Франческо, вже, мабуть, місця собі не знаходять від хвилювання. — Тікайте, куди тільки можна. Поки не пізно, — мовить та, лупаючи на нас в усі очі.

Розмова з мамою скайпом підтверджує слова Тані. Всі мої рідні уважно стежать за подіями у Донецьку, і мої заспокійливі слова більше на них не діють. Зрештою, вони тепер поінформовані навіть більше за мене. Обіцяю мамі, що сьогодні ж забронюю собі квиток до Італії. Серце калатає, немов скажене. Що з нами буде?

— Франческо, ти не зможеш вилетіти додому з Донецька, аеропорт уже не працює, — каже кароокий, дочекавшись, доки я закінчу розмову.

— Як це? — лише й виривається у мене. Відчуваю, як клубок підступає до горла.

— Але нічого страшного, вилетиш з Києва або Львова.

— Львів, — вимовляю зачаровано. — Ти мені так і не показав це місто, — зітхаю.

— Покажу, Фра, — каже кароокий з неочікуваним ентузіазмом. Обов’язково покажу! У мене там є друзі, у яких ми можемо зупинитись на кілька днів, — промовляє. — Щоправда, я зовсім не маю грошей. Навіть на квитки.

— Про це не турбуйся. Головне, якнайшвидше виїхати звідси. Мені так страшно. Я не хочу більше залишатись у цьому місті. Це зовсім не той Донецьк, у який я колись приїхала. Тепер це місто-привид, — вимовляю зі сльозами на очах.

— Тоді збирай речі, Фра. Цього разу всі, — каже той, витираючи мої сльози.

Прощання з Танею виявляється набагато важчим, ніж я думала. Ми обидві плачемо й обіймаємось, не в змозі відірватися одна від одної.

— А ти що робитимеш? — питаю, схлипуючи.

— Те, що й завжди, — виживатиму, — каже та невесело.

По дорозі на вокзал я нарешті усвідомлюю, що остаточно полишаю це місто. Можливо, назавжди. Що це ані відпустка, ані подорож, ані чергова пригода. Ми виїжджаємо звідси з великою валізою. Навіть кароокий взяв із собою багато речей — так, наче й він може не повернутися. Серце крається від цього вимушеного прощання з містом, де я стільки всього пережила. У якому ми могли залишитись після перемоги Майдану. Ми навіть могли створити тут родину, народити дітей, бути щасливими. Або нещасними. Тепер жоден із цих сценаріїв не здійсниться. Принаймні тут.

В усі очі вдивляюсь у порожні вулички, у моругі будинки, у темне небо над нами. Мені повсякчас ввижається якась загроза. Наче з-за рогу вискочить хтось з автоматом і почне стріляти довкола, не цілячись. Або що таксист раптом завезе нас не на вокзал, а до сепаратистів. Від цих думок теліпає не менше, ніж від баюр на дорозі. На задньому сидінні душно й страшенно смердить бензином. Мене починає нудити.

Розраховуюсь із таксистом і віддаю кароокому гаманець, аби той купив квитки. Він переконує мене спочатку поїхати до Києва, де у нього є кілька важливих справ і де мешкають його куми, у яких можна залишитись. А лише потім — до Львова. Я з радістю погоджуюсь: що більше часу ми проведемо разом перед моїм від’їздом — то краще.

52

Згадую, що коли ми тікали до Тернополя, я розглядала своє зображення у вітрині, дивуючись, як сильно постарішала, як разюче змінилась. Тепер думаю те саме про Донецьк. До непізнаваності за рік може змінитись не лише людина, а й ціле місто. Це несподіване перетворення викликає гіркоту. Так буває, коли зустрічаєш людину, яку колись сильно кохав, а тепер вона здається чужою, відразливою, іншою до болю. Нехай із запізненням, але усвідомлюю, що я встигла прив’язатись до цього міста, полюбити його попри всі труднощі й випробування, крізь які нам довелося тут пройти. Цей рік у Донецьку був окремим маленьким життям, сповненим щастя й болю, яких би вистачило на цілий вік. Це місто, завдяки якому мій кароокий став тим, ким він є. Я, здається, також.

— Чао, Донецьк, — вимовляю пошепки, коли потяг рушає з місця.

— Не сумуй, Фра, — каже кароокий. — Ну добре, можеш сумувати, але зовсім трошки. А чого тобі найбільше бракуватиме? — питає той, намагаючись розвеселити мене, наче дитину.

— Бомжика, — дражнюся.

До нас заглядає провідниця, тримаючи у руках картонну коробку, у якій щось ворушиться.

— А де люди? — питає кароокий, показуючи на наше порожнє купе.

— Всі вже поїхали, — знизує та плечима. — Допоможіть, будь ласка. Тут мене попросили кошенят передати до Києва, але немає на кого їх залишити. Ви — єдині пасажири на весь вагон. Доглянете за ними? — питає та благально. — За це безкоштовний чай, — додає.

— Звісно! — вигукую, зазираючи до коробки.

Там справді копирсаються два маленькі кошенятка сірого кольору. Ми з карооким беремо по одному, що відволікає нас від тривожних думок. Навіть вночі коти сплять разом з нами. Ми більше не наважуємося піднімати жодних серйозних тем, адже і так все ясно: ми не знаємо, що буде далі. Що буде з нами.

Київ зустрічає нас яскравим сонцем і безтурботністю, що одразу впадає в око. На відміну від Донецька, тут панує якась ейфорія, радість, веселість. На вулицях повно людей, усміхнених облич, затори, переповнені автобуси й маршрутки. З відчинених вікон лунає гучна музика англійською мовою. Тераси кав’ярень вщерть заповнені людьми. Ми наче потрапили до іншої країни — чи то пак, планети.

Куми кароокого живуть в одному з найвіддалені-ших від центру районів Києва, тож доводиться чалапати у напрямку автобусної зупинки. Спочатку вистоюємо довжелезну чергу, а потім годину трясемося, стоячи у набитій маршрутці, де страшенно спекотно, але всі вікна чомусь зачинені. Моя валіза й наші рюкзаки усім заважають, але загалом нікому немає до нас діла. На відміну від Донецька, тут ніхто не звертає на нас уваги, а мій акцент не змушує нікого обертатися з цікавості. У багатьох пасажирів до сумок і рюкзаків прив’язані жовто-блакитні стрічки, навіть водій маршрутки почепив український прапорець до вікна. Це ж треба! Оце так свобода!

Друг Сергій зустрічає нас на зупинці. Він одразу припадає мені до серця: невисокий світловолосий хлопчина з очима, які випромінюють надзвичайне тепло. Його дружина Марина вітає мене, наче посланця з неба. Від її усмішки мені одразу стає тепло на душі. Вона також має світле волосся, кругле обличчя й вузько посаджені блакитні очі. Від неї віддає легкістю й добротою — наче теплом від обігрівача. Мені постійно хочеться наблизитися, посидіти поруч, спостерігаючи, як вона займається хатніми справами або ж розмовляє зі своїм сином — чотирирічним блондинистим Мирославом.

— Мирчику, ти тішишся, що хресний приїхав, правда? — питає та, сміючись.

Малий задоволено киває головою.

— А це його подруга, тьотя Фра, — вимовляє вона чітко кожне слово.

Мірко дивиться на мене скоса, шаріючись. Він дуже схожий на Марину. Такі ж вузько посаджені очі, такий само маленький носик і широка — щоправда, без двох передніх зубів — усмішка. Кожен погляд на цього хлопчика завдає мені якогось невидимого удару під дих. Я наче спостерігаю за власними мріями, втіленими кимось іншим.

— Марино, коли вже буде наступний козак? — усміхається кароокий.

— Ой, не питай, — кидає та. — Ти ж бачиш, яка у нас маленька квартира — спочатку треба переїхати, а вже потім думати про наступного чи про наступну.

— Головне, щоб я знову став хресним, — каже кароокий.

— Хто ж, як не ти, Юрчику! — сміється Марина.

Вдивляюсь у неї із захватом. Ця молода жінка випромінює світло — бракує лише німба над головою. І де лишень кароокий знаходить собі таких друзів?! Як шкода, що ми не познайомилися з ними раніше, у Донецьку. Я б не почувалась там так самотньо.

У стосунках між Сергієм і Мариною — на противагу нашим — немає жодного напруження, незадоволення. Вони жартують, сміються, дивляться одне на одного з такою ніжністю, наче вчора познайомились. Їхня маленька, двокімнатна квартирка видається мені окремим ізольованим світом. Так, наче варто відчинити вхідні двері — і там буде не бетонний коридор, а вихід у небо.

На цьому тлі наші з карооким взаємини видаються якимись неоковирними. Ми обоє прогинаємося під їхньою важкістю. Я давно не відчуваю себе бажаною жінкою, не чую тієї чоловічої енергії, яка била від Юрія на початку наших стосунків. Немає теж легкості, радості, задоволення — лише сумніви, невизначеність і страх перед майбутнім. У Донецьку цей стан здавався мені природним, але тут, поруч із цією щасливою парою, — наші проблеми зростають до гігантських розмірів, наче під лупою. Раптом усі перешкоди видаються мені нездоланними. Чому він питає у Марини про їхню наступну дитину, а мене ніколи не питав про нашу? Ані пари з вуст про шлюб чи хоча б про те, що чекає на нас далі.

Він хоче ще раз стати хресним батьком, але не батьком. Таке враження, що справжнє життя — те, у яке треба зануритися, ризикнути, взяти відповідальність на себе, — його не цікавить. Натомість він лише збирає вершки: патріотизм, боротьба, чужі діти, дурепа-італійка, яка — на відміну від вправніших українок — не в змозі приперти його до стіни.

— Фра, чому ти така сумна? — питає мене Марина, коли ми залишаємось наодинці, тоді як хлопці пішли прогулятися, прихопивши з собою і найменшого.

— Ти знаєш, я не впевнена, що у нас із Юрієм щось вийде, — кажу, сама не знаю, чому.

Я вмить розповідаю Марині все до найменших подробиць. Про поведінку кароокого, про його захоплення боротьбою і вистиглим, холодним ставленням до мене. Про те, як багато мені доводилось працювати, щоб нас утримувати, а він навіть не мав грошей на квиток сюди — так само, як на квиток до Вінниці чи Тернополя. Про те, як важко мені було висидіти місяць у донецькій квартирі, безперестанку читаючи страшні новини, не в змозі спати ночами. Про його маму, перед котрою доводилось постійно захищати Юрія. Про сестру, яка переконувала мене в тому, що він мене не кохає. Про те, що я не почуваюся щасливою і не маю сил далі тягнути цей тягар. Про те, що я не хочу їхати, але також не можу залишитись, адже мої рідні вже не знають, де приткнутися від розпачу й хвилювання. Крім того, гроші закінчуються, а роботи більше немає. Так само немає де жити. Ми навіть з містом не можемо визначитися. Західна Україна нам не підходить через моє незнання української мови, а жити у Києві — де на вулицях здебільшого чутно російську — кароокий не хоче, бо не почувається впевнено у такому великому місті. Про схід і думати не варто. Кремль скрізь розкачує ситуацію, як це було в Донецьку і Луганську, організовуючи протести і мітинги за відокремлення від України. Невідомо, чи схід взагалі вдасться врятувати.

— А Юрчик що робитиме, коли відправить тебе додому? — питає Марина, дивлячись на мене своїми безхмарними очима.

— Не знаю, він не каже, — знизую плечима.

— Ми запропонували йому пожити у нас, але той відмовився, — каже вона.

— Так само відмовився залишатися в селі, — зітхаю. — Хто його знає, що в голові у цього Че Гевари? Він геть непередбачуваний, і, чесно кажучи, я вже втомилася від цього.

— Бог вас попровадить, Франческо, — промовляє та, поклавши свою ніжну маленьку долоню на мою.

— Вже попровадив, — кидаю, суплячись.

— Не кажи так, — мовить вона з докором. — Може, ви з Юрчиком і не маєте конкретних планів, але Господь має плани на кожного з нас. Все в руках Божих.

— Не знаю, чи в Божих, але точно не в моїх, — гірко посміхаюся. — Ми хоч і разом, але я відчуваю, як він щодня віддаляється від мене. Це жахливе, нестерпне відчуття. Наче дивиться не на мене, а крізь мене. Не чує, не торкається, не потребує мого товариства. Наче між нами якась глибока прірва, і я розуму не доберу, як її подолати. Я вчу українську історію, дивлюся фільми про Голодомор, пережила Майдан, ходила на мітинги у Донецьку, написала статтю про те, що там відбувалось. Я роблю все, аби стати ближчою до нього, але він все одно віддаляється. Що мені робити, Марино? — питаю, дивлячись на неї в усі очі, з яких ллються сльози.

— Вина хочеш? — питає вона.

53

Наступного дня ми домовляємося про зустріч із Максимом, який постраждав на протестах у Донецьку і якого друзі відправили до Києва, аби того не викрали з лікарні. Перед зустріччю кароокий пропонує мені показати Майдан.

— Але я вже бачила Майдан, — відказую, згадуючи нашу з Адріано веселу пригоду.

— Ні, Фра, ти не бачила Майдану. Тепер це місце більше нагадує цвинтар, ніж площу, — промовляє той.

Він детально показує і розповідає про кожен метр, кожен закуток, кожну будівлю й вуличку, де відбувалися протести й зіткнення. Чекаю, аж кароокий розповість про те, як він врятував від гангрени якогось хлопчину, але той вперто мовчить. Я ж не насмілююсь зізнатися, що потайки читала його листи у комп’ютері.

Інститутська й справді скидається на цвинтар: стоси квітів, багато людей, які ридають над юними обличчями загиблих на фотографіях. У мене теж очі на мокрому місці. Навіть будучи на Майдані, я не можу повірити, що все це відбулося насправді. А в Донецьку, Луганську й інших східних містах — відбувається й далі. Невже ніхто не може покласти цьому край?!

— Що з нами буде? — питаю надламаним голосом, глибоко вдихаючи носом. Більше за все я боялась починати цю розмову, але як не тепер, то коли?

Він мовчки втуплюється собі під ноги, наче ми йдемо не по асфальту, а розбитою сільською дорогою. Відчуваю, як всередині у нього ведеться запекла боротьба, змагання двох суперечливих бажань. На напнутому від напруження лобі й скронях ледь помітно пульсують вени. Ніс роздутий, наче у кота, який збирається здійснити стрибок. Я не можу дозволити йому це сказати. Я не витримаю, якщо між нами все закінчиться отак, тут, на цьому цвинтарі, де і без того є що оплакувати.

— Щойно я повернуся додому — одразу почну шукати роботу в Україні, добре? — тараторю, аби він не встиг вставити ані слова. — Впевнена, мені вдасться знайти щось хороше! А зарплату мені напевно платитимуть в євро — не так, як у Донецьку, тож нам вистачить, аби знімати квартиру.

Кароокий навіть голови не повертає у мій бік. Таке враження, що мої слова лише занурюють його у ще більший відчай. Він ледь помітно хитає головою, але я відвертаюся, аби цього не бачити.

Йдемо Хрещатиком. Кароокий починає розповідати про історію Києва, згадуючи ще про Київську Русь і її хрещення. Потім переходить до історії вулиці.

— Як повноцінна вулиця, Хрещатик виник наприкінці XVIII сторіччя, — каже з удаваним ентузіазмом. — Спочатку забудували Європейську площу (яка тоді називалась Кінною) й лише пізніше дотягнулись он туди — до Бессарабки, — показує він вперед. — Уяви, Фра, тут навіть була прокладена перша у Російській імперії лінія електричного трамвая, що з’єднувала Хрещатик із Подолом. Ти колись була на Подолі? — питає.

— Так, — понуро киваю головою, згадуючи нашу прогулянку утрьох, коли той інший, мовчазний, Юра взяв мене за руку у присутності Адрі.

— До речі, Хрещатик — одна з найкоротших центральних вулиць світу, — перериває кароокий мої сумні думки. — До війни вона була зовсім інакшою, але зараз теж гарно. Дивись на цей каштановий бульвар. Це відомі київські каштани.

— Кому відомі? — мугикаю собі під ніс. — Мені нічого про них невідомо.

— Всі українці знають, що на Хрещатику квітнуть каштани, — усміхається той, вперто не помічаючи мого понурого настрою.

— А чому Хрещатик? — питаю.

— Є декілька версій, — промовляє, заохочений моїм запитанням. — Або від слова «хрещення», адже неподалік за часів князя Володимира (про якого я тобі розповідав) кияни простували до Дніпра на обряд хрещення. А є версія, що назва походить від слова «перехрещуватися» — чи то пак «перехрестя», бо Хрещатик перехрещується зі Старим Містом, себто Подолом і Печерськом.

Мені важко зосередитись на балаканині кароокого. Помітно, що за допомогою цих нескінченних історій він втікає від теперішнього, від мене, від нас. Він здатен відповісти на кожне запитання щодо минулого, але нічого не знає про сьогодні, про завтра, про те, що ми будемо робити, коли я поїду додому — нехай навіть ненадовго. У такі миті захоплення ним змінюється на лють, злість, роздратування. Попри те, я готова слухати його невинне щебетання годинами, аби лишень він не заговорив про розставання.

54

Нарешті входимо до якоїсь української кнайпи, де на нас має чекати Максим. Поки кароокий роззирається навкруги у пошуках приятеля, на мене несподівано налітає якась дівчина. Навіть не встигаю роздивитися її обличчя, аж та схоплює мене у свої міцні обійми. Приголомшена цим жестом, заклякаю на місці, вичікуючи.

— Вероніка! — вигукую від несподіванки. — Не може бути! Що ти тут робиш?

— Приїхала до Максима, — каже та, усміхаючись.

Кароокий представляє мені свого приятеля. Кремезний, з міцним потиском руки і сумним, пронизливим поглядом. З його лиця досі не зійшли набряки й порізи, він кульгає. Ми всідаємось за столик біля вікна. Я заворожено роздивляюся розлогу будівлю у стилі модерн навпроти.

— Це Бессарабський ринок, — промовляє кароокий, помітивши мій погляд.

— Бачу, Юрко, ти в своєму стилі: історія, історія, — всміхається Максим.

Усмішка настільки змінює обличчя Максима, наче переді мною сидить зовсім інша людина. Він одразу здається дуже вродливим. Зиркаю на Вероніку, лівий лікоть якої торкається правої руки Максима. Нарешті усвідомлюю, чому мені так важко було одразу впізнати подругу. Вона знову виглядає так, як у наше перше знайомство: стрілки на очах, ідеальний манікюр, охайно укладене волосся, навіть декольте на місці. Мама мія! Вона не просто приїхала провідати друга — вони тепер разом! Отакої.

— До речі, цьому критому ринку вже більше ста років, — промовляє кароокий, — а колись, аж до дев’ятнадцятого століття, тут був цвинтар.

— Знову цвинтар, — вибухаю. — Давайте краще про життя поговоримо, а не про смерть!

Мені страшенно кортить дізнатися подробиці не-очікуваного роману Вероніки.

— Але смерть — це теж частина життя, — кидає кароокий, знітившись.

Дарую йому сповнений злості погляд, і той нарешті замовкає. Ми розділяємось на підгрупки, теревенячи я з Веронікою, а кароокий з Максимом. Одним вухом слухаю дівчину, а другим — хлопців, які обговорюють устав якоїсь організації, потім переходять до виставки з шоломами. Нитка їхньої розмови потроху губиться за словами Вероніки, яка розповідає про те, як їй довелося втікати з Донецька після останнього мітингу, коли перебувати у місті стало вкрай небезпечно. До неї додому почала навідуватись міліція, батьки благали її тікати до столиці. Ця історія мені знайома. Від її гірких слів аж кров холоне. Нарешті вона переходить до найцікавішого: коли дівчина таки приїхала до Києва, де живе двоюрідний брат її мами, то в першу чергу навідалась у лікарню до Максима, з яким вони познайомились на протестах у Донецьку.

Потрапивши до воєнного шпиталю, де лікуються українські солдати, які протистоять озброєним сепаратистам і російським військовим на сході, Вероніка усвідомила, як багато ще потрібно зробити, і почала займатись гуманітаркою й допомогою бійцям АТО. Помітивши мій допитливий погляд, кинутий мимохіть на неї й Максима, вона шепоче:

— Мій дядько — самотній старий — дозволив йому жити з нами. Ніколи не знаєш, де знайдеш свою долю.

Її останнє слово раптом нагадало мені розповідь бабусі про тітку кароокого, яка не має долі. Чому це так мене лякає? На тлі ніжних стосунків Сергія й Марини і цих двох голуб’ят навпроти — наша з Юрієм історія здається мені непереконливою. Пристрасною, божевільною, сюрреалістичною, але непереконливою. Мабуть, тому, що кароокий так і не переконав мене у своїх почуттях. Він повсякчас тримає мене на відстані: не наближається сам і не дає наблизитися до себе. А я так хочу мати долю.

— Шукати добровольчий батальйон, — раптом чую вирвані з контексту слова кароокого.

— Який ще батальйон? — питаю ошелешено.

— Ніякий, — каже кароокий суворо. — Потім про це поговоримо, — відрізає.

55

Після обіду з Веронікою й Максимом ми з Юрієм рушаємо до Коростеня, аби навідатися до Анни, з якою я познайомилась у Грузії під час семінарів для волонтерів. Ця українка й патріотка тоді повні вуха мені протуркотала про свою обожнювану батьківщину, змусивши заприсягнутися, що, коли буду десь поблизу, обов’язково її провідаю. Вони напевно знайдуть із карооким спільну мову. Але хто б міг подумати, що добиратися до Коростеня електричкою майже чотири години?! Значить, доведеться залишитись на ніч.

Всю дорогу ми з карооким напружені і мовчимо, витріщаючись у вікно, наче за ним можна розгледіти відповіді на питання, які насправді нас турбують. Він образився на мене за тон, через який був змушений замовкнути перед Максимом і Веронікою, а я на нього — за тон, яким він відрізав моє запитання про батальйон. Насправді, я й сама волію нічого про це не чути. Після розповіді Вероніки, блиск в очах якої не помітить лише сліпий, мені стає навіть гірше, ніж після вчорашнього споглядання ідилії Сергія й Марини. На їхньому тлі ми з карооким — наче пара лузерів, банкрутів кохання. Це на додаток до банкрутства й в усіх інших сферах. Мені безперестанку дошкуляє ця думка, що від неї несила відкараскатись. Може, хоча б Анна допоможе.

— Боже, Франческо, яка ж я щаслива, що ви приїхали! — вигукує та, підбігаючи до нас на пероні.

Вона чомусь спочатку обіймає Юрія, а вже потім мене. Усвідомлюю, що я вже й забула, яка вона краля. Точніше, у Тбілісі я навіть не звернула на це уваги, адже мене тоді хвилювали зовсім інші речі. Зростом Анна майже зрівняється з карооким. Має темне хвилясте волосся, виразні зелені очі, куточки яких спрямовані догори, наче у Покахонтас. Фігура струнка й дуже жіночна: вузька талія, великі — принаймні більші, ніж у мене, — груди. Приязна, навіть спокуслива усмішка. А найголовніше, від неї на кілометр віє тією жіночністю, яку я вже давно в собі не відчуваю. Якби я була чоловіком, то залюбилася б у неї аж-аж-аж.

Хай йому грець! — думаю, поки вони радісно ба-ляндрасять дорогою додому. Смуток кароокого вивітрився без сліду. Натомість мене охопив з головою. Як виявляється, Анна і кароокий навіть мають спільних знайомих. Вона також активно брала участь у революції на Майдані, ночуючи у Жовтневому палаці на Інститутській. Дивно, що вони не зустрілися ще тоді, — зітхаю, проклинаючи себе за ідею її провідати, якою я насправді намагалась продемонструвати, що теж маю друзів в Україні. Уявляю, як добре мені було б зараз поруч із лагідною Мариною, котра хоч підкинула б кілька розумних думок — нехай і релігійних. Натомість я здуру прирекла себе на вечір балачок про Україну, яких більше й слухати несила. На додаток ці двоє — цілковито поглинуті обміном революційним досвідом — майже не звертають на мене уваги.

Анна живе з бабусею, яка (на мій превеликий жаль) саме поїхала в село до родичів. Маленька двокімнатна квартира без ремонту виглядає хоч і старомодно, але доволі затишно. Дівчина частує нас смачною вечерею, яка майже цілковито складається із заборонених для мене продуктів. Кароокий аж язика ковтає від задоволення. От і настав час розплачуватися за те, що я ніколи не смажила йому м’яса. Боже, за що?! Тортури ревнощів здаються мені найгіршими з усіх можливих. Мабуть, пекло виглядає саме так, як цей вечір: там доводиться безперестанку споглядати, як твій коханий безсоромно фліртує з твоєю ж знайомою, до якої ти сама його й запровадила. Причому за власні гроші.

Під кінець вечора я ненавиджу їх обох. Хай там як, а вони явно перехоплюють через край. Можливо, це лише провина моєї розбуялої уяви чи шалених ревнощів, на які я страждаю уже більше року, але енергію, яка вібрує поміж цими двома, можна відчути у кожному куточку кімнати. Вона майже намацальна. Ось тобі й маєш!

— Вже пізно, — промовляю похмуро, аби хоч якось перервати їхню розмову, яка явно затягнулася.

— Добре, то я зараз вам постелю, — дещо розчаровано кидає Анна. — Разом чи окремо? — питає невимушено.

Від цього запитання аж заклякаю на місці. Ну так, у Грузії я нічого не казала їй про те, що в Україні у мене є хлопець, але ж тепер все очевидно: ми приїхали разом — значить, і спатимемо разом.

— Не знаю, — несподівано кидає кароокий. Не вірю власним вухам.

— Не знаєш? — перепитую, ледь не вибухаючи зі злості.

Йому, мабуть, справді краще спати окремо — інакше я зітру його на порох.

— Може, ви, дівчатка, спатимете собі разом, а я — окремо? — жартує той. — Або ні, краще ми з Анютою разом, а ти — окремо, Фра, — каже той, наче батогом січе.

Відчуваю, як по спині скочується крапля холодного поту. Починаю вдихати повітря через ніс, аби попередити напад паніки. Усвідомлюю, що насправді я не знаю цього хлопця. Єдине, що я знаю напевно, — це те, що я ніколи не пробачу йому цього принизливого жарту. Якщо це взагалі жарт. Кароокий нарешті помічає іскру люті у моїх очах і тисне на гальма.

— Жартую, жартую, — підіймає руки догори, наче піддається. — Звісно, ми спатимемо разом, — додає, поклавши долоню мені на плече. — Разом з моєю італійкою, яка завжди все драматизує, — промовляє підла-бузницьки.

Я різко струшую його руку зі свого плеча, наче відразливого хробака.

— Як ти міг так мене принизити?! — гарчу, коли Анна йде до іншої кімнати, щоб принести нам постіль.

— Та я ж просто жартував, — захищається той.

— Дуже смішно! — ціджу крізь зуби, силуючись не кричати. — Спочатку ви фліртуєте цілий вечір, а потім ти жартуєш про те, що спатимеш разом з нею. Забирайся під три... — не встигаю закінчити свою палку промову через появу дівчини.

Та допомагає нам розкласти ліжко, постелити постіль і, наостанок перекинувшись із карооким кількома словами, нарешті зникає до ранку. Я ж відвертаюся до стіни й заходжусь ридма ридати. Як ми докотилися до цього? Як наші стосунки могли перетворитись на казна-що?! Кароокий обіймає мене, щось верзе про те, що я все драматизую, що це був лише невинний жарт, спроба розрядити атмосферу, але його словам я не вірю, вони лише заколисують мене, наче казочка для дітей. Швидше б уже на літак.

56

Зранку я слухаю захоплені компліменти від Анни на адресу кароокого, поки той передивляється останні сни.

— Він такий класний, — не вгамовується дівчина. — Тобі так з ним пощастило! Чому ти не казала, що у тебе є хлопець?

Мені так і кортить викласти їй всю правду про те, що я не живу власним життям, що я — наче тінь, яка скрізь слідує за карооким і гадки не має, що він викине наступного разу. Натомість мовчки зиркаю на годинник: якщо Юрій не прокинеться, ми ризикуємо спізнитися на вечірній потяг до Львова, а ще ж треба забрати речі від Сергія з Мариною і, найголовніше, купити квиток на літак.

О дев’ятій ми вже сидимо у потязі. Цього разу так тісно, що яблуку ніде впасти. Ми взяли найдешевші квитки у плацкартному вагоні, де поміж купе немає дверей. Перед нами сидить дівчина у прозорій блузці, з дуже відвертим декольте, що одразу ж псує мені настрій, адже у голові крутяться спогади про вчорашній болісний жарт кароокого, про флірт поміж ним і Анною. Може, в Донецьку, де відсоток вродливих патріоток значно менший, ніж у Києві чи інших містах, я ще могла б втримати Юрія біля себе, але змагатися з українками тут немає сенсу. Ця боротьба заздалегідь приречена на поразку — так само, як боротьба кароокого за український Донецьк. Тим паче, я ані виглядаю, ані почуваюся так, як раніше. Моє змарніле від постійних переживань обличчя, згаслі очі, запалі щоки, прозора шкіра, багато посивілого волосся, яке потрібно пофарбувати, — явно зменшують шанси на перемогу. Донецьк і кароокий — чи то пак, ця солодка парочка — витиснули з мене всі соки.

За задумом Юрія, ми спочатку заїдемо до його батька, який живе недалеко від Львова, аби познайомитись і попрощатись одночасно. Ця майбутня зустріч викликає у мене суперечливі емоції, тому я б радше воліла її уникнути або принаймні звести до мінімуму. З одного боку, мені дуже приємно, що Юрій хоче нас познайомити — це гарний знак. З другого боку, спогади про власного тата — якого я не бачила понад двадцять років — на тлі ірраціональної любові кароокого до свого отруюють радість від цієї події. Інформація, якою я вже володію, — про мінливість цього чоловіка, про його нову родину, про те, що він залишив матір Юрія з двома дітьми, — не залишає простору на те, аби відкритися, спробувати сприйняти його так само добре, як я сприйняла Таню, бабусю і дідуся, яких встигла полюбити. Як я можу пробачити татові кароокого те, чого не змогла пробачити власному?!

Ці сумні думки переслідують мене всю дорогу. Юрій знову мовчазний і невеселий — так, наче у ньому відбувається якийсь незворотний процес, як буває, коли до голови западає ідея, якій неможливо опиратись. Яка здається чимось настільки правильним, що аж невідворотним. У мене такою ідеєю є прагнення бути з ним. Саме тому я досі тримаюся за наш тривкий, болісний зв’язок, який приносить мені стільки страждань. Ну чому життя не може бути простішим, легшим, веселішим? Кожен мій крок з ним — це наче зсув гори, виверження вулкана, землетрус. Я немов пересуваюсь у залізних кайданах, а радіус мого руху — такий обмежений, наче я взагалі собі не належу. Може, Марина має рацію? Може, якісь речі й справді передбачені заздалегідь? І тоді ми мало що можемо змінити чи бодай внести власні поправки. Може, нам просто не судилося бути разом, й усі мої відчайдушні спроби врятувати ці стосунки заздалегідь приречені на поразку? Що ж тоді робити? Сидіти склавши руки, доки цей вогник остаточно дотліє? А може, навпаки, якщо припинити це борюкання, то вода довше триматиме тіло на поверхні?

Високий, трохи округлий чолов’яга, який мало чим нагадує того гарячого юнака зі шлюбних фотографій, — зустрічає нас на вокзалі. Від несподіванки я навіть не встигаю проявити неприязнь. Він обіймає мене так міцно, наче це наша чергова — а не перша-первісінька — зустріч. Заскочує зненацька. Замість кількох годин, як було заплановано, ми проводимо з ним півдня. Наперекір шаленому внутрішньому опору, тій боротьбі, яка безперестанку точиться всередині, аби таки не піддатися на чари батька, — у мені наче проривається внутрішня дамба, даючи виплеснутися зашкарублій тузі за власним татом. Віталій випромінює симпатію, тепло, виняткову ласкавість. Тепер я розумію, що саме притягує у ньому кароокого. Та найзвичайнісінька на світі, але, разом з тим, надзвичайно рідкісна доброта, м’якість, що вгадується в очах, рухах і якою заряджається повітря довкола.

— Франческо, якщо Юрка захоче переїхати до тебе в Італію, то ми одразу ж продамо будинок, — промовляє він наостанок.

— Віталій, ви погано знаєте свого сина. Швидше увесь Донецьк перейде на українську, ніж Юрій на італійську, — відказую.

— Може, сина я й погано знаю (та й кого ми насправді добре знаємо?), але життя трошки знаю. Навіть такий, як Юрка, колись зрозуміє, що найголовніше — це те, поруч із ким прокидаєшся зранку, а не якою мовою говориш чи де мешкаєш, — говорить Віталій, ніжно поплескуючи кароокого по плечу.

Мене так вражає ця неочікувана заява — як і сама постать Віталія, який спромігся витіснити з моєї свідомості сильну упередженість щодо нього і навіть давні образи на власного тата, — що я ледве стримую сльози. Інколи життя не лише бентежить, а й заскочує зненацька.

57

Нарешті, після кількох приємних і не дуже пригод ми дістаємося Львова. Місто й справді разюче відрізняється від усього, що я бачила в Україні до цього часу. На перший погляд, воно навіть здається мені геть іншою Україною. Зовсім невідомою. Але варто нам взяти таксі з вокзалу до друзів кароокого, як це враження поступово згасає. Коли з наших балачок російською мовою таксист дізнається, що ми з Донецька, то починає нав’язливо ділитись власними міркуваннями.

— Нехай москалі забирають собі той сраний Донецьк, — каже водій, аж захлинаючись від задоволення, що його хтось слухає. — Це взагалі не Україна. Баба з возу — кобилі легше.

Після того, як кароокий перекладає мені зміст його фраз, я не витримую.

— А ви знаєте, що там теж був Євромайдан? — вибухаю. — І там теж були українські патріоти, яким, між іншим, набагато важче боротись, ніж вам тут, у Львові. Ніхто вас не чіпає, не переслідує за переконання, ніхто не зриває українські стрічки з сумок, до вас додому не приходить міліція, аби відвести невідомо куди чи викрасти з лікарні, — тараторю на одному диханні. — Та що ви взагалі знаєте про Донецьк?! Ви знаєте, що коли люди — такі ж українці, як ви тут — виходили на вулиці на знак спротиву сепаратистам, по них стріляли петардами, били кийками, одного навіть зарізали ножем. Молодого хлопчину двадцятидворічного.

— А я тут причому?

— Нікому тут ніколи не було до нас діла, — несподівано промовляє кароокий. — А ми до вас їздили з вертепами, переймали українські традиції. А ви до нас чому не приїжджали? Чому ваші письменники так рідко були у Донецьку?

— Бо ви нас не розумієте, так само як ця панянка. Ми українською говоримо, — відказує той. — І це ви вибрали Януковича, а нам тепер довелось на Майдані під кулями його виганяти.

— Вам? — кароокий підвищує голос, чого ніколи раніше з ним не бувало. — Вам? От ви особисто стояли на Майдані під кулями?

— А ви? — відповідає той запитанням на запитання.

— А я так, — каже Юрій уже спокійніше. — Я і багато моїх друзів з Донецька.

Водій зупиняється на вузенькій односторонній брукованій вуличці, чекаючи, аж ми заберемо багаж. На відміну від деяких донецьких таксистів, він навіть не виходить, аби нам допомогти, і, звісно ж, накидає на домовлену суму двадцять гривень — мовляв, довелося об’їжджати якусь там вулицю. Я відмовляюсь платити більше, адже гроші — на відміну від хамства українських таксистів — чи то з Донецька, чи то зі Львова, — мають властивість закінчуватися. Ця країна вже й справді діє мені на нерви.

Таксист кидає на бруківку банкноти, які я йому вручила, наче ці гроші нічого не варті. Аж заклякаю від несподіванки. Я так важко гарувала у Донецьку, аби їх заробити, а цей гівнюк викидає гроші на землю. Від злості аж піджилки трусяться. Швидко піднімаю кинуті гривні й розвертаюся йти з карооким до під’їзду, але таксист іде за мною, наче голодний пес.

— Заплатіть мені, скільки треба, — не заспокоюється.

— Я вже заплатила, ви відмовились.

— Ну я ж пояснив, що мені довелося об’їжджати одну вулицю, бо там ремонт, і це збільшило кілометраж.

— Я вас не розумію. Я ж з Донецька, — відрізаю.

Друзі кароокого з радістю нас приймають. Ми одразу ж сідаємо за накритий стіл з голубцями, варениками, борщем на м’ясі зі сметаною і дерунами. Слава Богу, хоча б деруни я можу їсти — інакше знову б довелося червоніти перед господарями за своє веганство. Розмова точиться так швидко, наче вони бояться не встигнути наговоритись. Я знову нічого не розумію, але хочу, аби кароокий вдосталь наговорився рідною мовою. Бачу, як блищать його очі, як змінюється його голос від цього переходу на українську. Він блискавично стає м’якшим, ніжнішим, ласкавішим. Як шкода, що я не знаю української. Раптом згадую, що забула взяти з собою ту книжку про регіони України, яку він подарував мені на день народження.

— Фра, сьогодні день народження у нашої спільної подруги, — раптом каже кароокий. — Нас усіх запрошено, то що, ходімо?

— Знаєш, я трохи втомилась, ідіть без мене, — кидаю.

Відчуваю, що час, проведений спільно з його друзями, лише посилить стан мого відчуження від них, до цього україномовного міста й до України в цілому. Крім того, там знову будуть якісь дівчата, які фліртуватимуть з Юрієм. А навіть якщо не фліртуватимуть, то я все одно дивитимусь на ті чарівні створіння, на їхні доглянуті обличчя, укладене волосся, бездоганний макіяж і соромитимуся власного вигляду. Відчуваю, як мене обступає в’язка й грузька — немов болото — втома. Краще як слід відпочити.

Не встигаю й оком змигнути, як на годиннику майже північ. Я занурилась у якийсь важкий, глибокий сон, після якого чомусь почуваюся ще втомленішою. Мене розбудив ключ у дверях — значить, усі вже повернулися з дня народження.

Кароокий влітає до кімнати і починає захоплено ділитися враженнями про вечір, розповідаючи все до найменших подробиць: скільки було гостей, хто що подарував, про що вони розмовляли, що їли, пили і так далі.

— Уявляєш, Фра, квіти зараз такі дорогі. Невеличкий букет троянд коштував наче таксі з вокзалу, — промовляє, ніяковіючи.

Подумки я злюся на нього за ці кляті квіти іншій дівчині, за які теж доводиться платити мені. Це якийсь абсурд. Так не повинно бути. Я знову розвертаюся спиною до стіни й забуваюсь неспокійним сном.

58

Настає наш останній з карооким день перед моїм відльотом. Вбрані у вишиванки, ми гуляємо цим старовинним містом з європейською архітектурою різних стилів — від ренесансу до ар-деко й модерн, — міцно тримаючись за руки. Кароокий, у своєму репертуарі, розповідає всілякі історії.

— Це місто, Фра, заснував князь Данило Романович у XIII столітті. У XIV Львів став польським, потім німецьким. До речі, внаслідок великої пожежі частина міста вигоріла вщент — і, уяви собі, — піднімає палець догори, — відбудовувати його запросили італійських архітекторів. Так що ваш внесок тут також є, — усміхається. — Після поділу Речі Посполитої Львів потрапляє до Австро-Угорської імперії, а після її розпаду стає столицею Західноукраїнської Народної Республіки. Пам’ятаєш, у селі я розповідав про День Злуки, коли дві республіки: Західноукраїнська і Українська Народна — об’єдналися в одну державу?

— Ти думаєш, після того, що сталося у Донецьку, це колись знову буде можливо? — питаю.

— Дуже на це розраховую, — знизує плечима. — Бачиш, усі імперії рано чи пізно розпадаються, і все вертається на свої місця. Саме тому я люблю історію — можна спостерігати за цими процесами, немов за малюнками, з яких постає мультик.

— Станьте разом, я вас сфотографую, — вигукує приятель кароокого, який весь цей час плівся позаду нас, удаючи, що його немає.

Кароокий притягує мене до себе, і ми всміхаємося в об’єктив.

— Ні, не треба дивитися на мене, — вигукує той. — Щоб було натуральніше.

— Фра, давай дивитися кудись далеко, — промовляє кароокий. — Так, наче ми дивимось у наше майбутнє, — усміхається.

— Я не бачу нашого майбутнього, — кажу, сама не знаю, чому.

Той спантеличено зиркає на мене, а я лише знизую на те плечима.

Наступного дня наступає мить, якої я боялась увесь цей час, — розставання. Кароокий проводжає мене в аеропорт. На ньому жовта футболка і шорти. Він такий вродливий, свіжий, сповнений енергії.

Я ж із запухлими після проплаканої ночі очима й тугою на серці.

І от ми знову стоїмо у порожньому залі новісінького аеропорту. Навіть тут нам важко втриматися від сварки.

— Юрію, візьми гроші, які в мене залишились. У тебе ж немає ані копійки.

— У мене є багато друзів — за мене не хвилюйся, — відказує той.

— Ну чому ти змушуєш мене благати? — гарчу. — Я ж твоя дівчина, ну чому не можна взяти від мене ті кляті гроші, які до того ж тобі потрібні, — змінюю тон на благальний.

— Ні, Фра, ти і так забагато для мене зробила. Я не візьму, — не здається той.

— Ну, тоді я просто залишу їх тут — може, комусь іншому стануть в пригоді, — кажу, кидаючи гроші на пластикове сидіння.

Кароокий неохоче підбирає стопки банкнот, наче я — кілька днів тому з львівської бруківки, — і, не дивлячись, засовує до кишені. Ця маленька перемога піднімає мені настрій. Через власну впертість відчуваю себе ближчою до нього, сильнішою, впевненішою. Може, не так і важко буде витримати без нього? Може, час нарешті подумати про себе?

Несподіване оголошення рейсу в мікрофон змінює мій настрій, наче напрямок вітру. Чорт забирай, невже ми справді прощаємось? Невже зараз я сяду в літак і більше ніколи його не побачу? Невже оце й усе? Сльози мимохіть скочуються по щоках. Кароокий охоплює руками моє обличчя.

— Знаєш, чому я не можу бути з українськими жінками? — питає той, усміхаючись. — Тому що вони хочуть красивого життя, дорогих речей, комфорту. Їх більше за все цікавить ремонт, машини, косметика, гарний одяг, коштовності. А життя зі мною — це постійна боротьба. Не кожна витримає таке. Точніше, жодна. Фра, останній рік з тобою був найщасливішим роком мого життя.

— Але ж ми програли, — схлипую.

— Ні, серденько, — сміється той. — Ми не програли. Це як з тією злукою ЗУНР і УНР — спалах свободи і знову неволя. Але ж спалах був, розумієш? І завдяки цьому спалаху через сімдесят років історія знову зробила коло, подарувавши Україні незалежність. Я ще ніколи не бачив своє місто таким. Воно боролось, люди виходили на вулиці, не здавалися до останнього. Це теж був спалах. І я його побачив на власні очі.

— І що тепер? — наважуюсь поставити оце найстрашніше запитання.

— Ну як що? Ми вже все вирішили, здається. Ти заспокоюєш рідних, шукаєш роботу в Україні і повертаєшся назад, — ніжно усміхається.

— А ти?

— А я ще трошки поборюся.

Від цих слів аж ноги підкошуються. До останнього не хотіла цього чути. Знову відчуваю себе маленькою безпомічною дівчинкою, яка ні над чим не панує — навіть над собою.

— Обіцяй мені, що з тобою нічого не станеться, — видушую.

— Якщо зі мною досі нічого не сталося, то й не станеться. Мені щастить по життю, — іронізує. — Але тоді ти теж щось мені пообіцяй.

— Все, що завгодно, — вигукую.

— Що ти нарешті вивчиш українську мову, — усміхається.

Слухняно киваю головою. Він міцно притискає мене наостанок. Встигаю увібрати запах його шкіри, м’який дотик волосся, тепло розігрітого тіла. Хотіла б я хоч на мить відділити свій розум, що відчайдушно намагається повірити його словам, від серця — яке не вірить жодному. Мовчки прощаюсь із цим рідним личком і на ватних ногах рушаю в глиб аеропорту. Кароокий заклякає на місці, як в останнє наше прощання. Поки рудоволоса дівчина за стійкою довго вовтузиться з моїми документами своїми наманікюреними пальцями, я безперестанку вдивляюсь у жовту пляму посередині напівпорожньої зали. Рудоволоса кілька разів повторює мені якесь запитання, але я не можу збагнути, що вона хоче. Бракує якогось папірця. Вона комусь дзвонить, щось перевіряє, а я все дивлюсь і дивлюсь на непорушну жовту пляму. Черга позаду мене незадоволено переминається з ноги на ногу, при-спішуючи нетерплячими вигуками процес перевірки документів. Я ж благаю Бога, якого не існує, аби мені не дозволити полетіти. Дівчина знову щось питає, а я — заплакана й геть збита з пантелику — знову не в змозі ані вичавити з себе відповіді, ані перепитати. Я взагалі не розумію, що відбувається. Жовта пляма далі там. А можливо, це просто моя хвора уява? Може, кароокого уже давно немає? Чао, коханий.

59

Всю дорогу до Мілана я ридма ридаю. Стюардеси перелякано зиркають на мене, невпевнено пропонуючи їжу та напої. Я прошу лише підливати вина. Спочатку один пластиковий келишок, потім другий і, нарешті, третій. Жіночка, яка сидить поруч, стурбовано поглядає на мої ридання. Я б і сама рада була замовкнути, але сльози ллються незалежно від мене. Як місячні. Нічого не можу з собою вдіяти. Життя інколи бентежить.

Ще ніколи турбулентність не була для мене більшим подарунком, ніж зараз. Доки всі пасажири міцно хапаються за поручні або беруть за руки своїх близьких — я подумки зловтішаюся. Після Донецька в мені зник страх за своє життя. На жаль, не зник за життя кароокого. І в цьому заковика.

З Мілана до Кампобассо доводиться їхати потягом. Трохи п’яна, знесилена й заплакана, я байдуже втуплююсь у вікно, аби не зустрітися поглядом з усміхненими італійцями. Червень — час відпусток. А моя відпустка в українському селі вже позаду. Здається, що й саме життя вже позаду. Спостерігаю за краєвидами, які пролітають за вікном. Як добре, що я сиджу спиною до напрямку руху потяга. Менше за все на світі мені хочеться дивитися вперед.

Мама, сестра й брат радісно зустрічають мене на вокзалі. Їхні веселі обличчя одразу ж викликають роздратування. Якби не вони, я б досі була з карооким у Львові. Ми б спробували почати все спочатку. Натомість мамині істерики і безкінечні благання брата й сестри повернутися додому змусили мене опинитись тут, у країні, яку менше за все обходить війна, що точиться зовсім близько. Тут усі думають тільки про власну шкуру, прибутки, бізнес. Тут вірять найбезглуздішій пропаганді, тут всім просто начхати. Як після пережитого в Донецьку я можу перебувати серед них? Це наче ляпас самій собі. Тій, ким я стала за останній рік.

Видавлюю з себе сяку-таку усмішку, не відповідаючи на жодне з численних запитань. Вони змусили мене приїхати, але їм не вдасться витягнути мене зі свого панцира. Я не хочу ні з ким спілкуватись, нікого бачити й чути. Я хочу лише спати й дивитися сни про кароокого. Відчуваю, як енергія полишає мене, наче кульку — повітря. Варто нам дістатися дому, як мене огортає непереборна втома й всеохопна байдужість. Мене не обходить, що мама з сестрою старанно приготували вечерю. Що Барбара й Антоніо приїхали заради мене з інших міст, мабуть, взявши для цього відгул на роботі. Мовчки піднімаюсь нагору, лягаю у ліжко й поринаю у довгий бентежний сон.

Мені сниться, що ми з карооким ідемо на якийсь базар — на кшталт тих, на яких ми ходили у Донецьку, аби купити овочів, фруктів, меду. Раптом лунають якісь вибухи. Я обертаюсь і бачу, що Юрій біжить у неправильному напрямку — саме туди, звідки лунає страшний гуркіт.

— Не туди, Юрію. Ти не туди біжиш! — намагаюся крикнути, але слова — як це буває у снах — застрягають у горлі. — Це помилка, чуєш?! — лише й горланю, але дарма.

Я прокидаюся від того, що мама ґвалтовно трусить мене за плечі. Розплющую очі. Відчуваю, що футболка мокра від холодного поту. Серце відлунює аж у скронях. Натягую на себе тонку ковдру, що встигла сповзти уві сні. Мені важко зрозуміти, де я.

— Що з тобою, Фра? — стурбовано питає мама. — Ти кричала «це помилка», «це помилка», немов навіжена. Весь будинок переполохала.

— Справді? — дивуюсь. — Вибач.

— Мені навіть подумати страшно, що з тобою сталося в Україні.

— Мамо, ти не уявляєш, що там відбувається. Як ці люди борються, ризикуючи життям.

— А ти хоч уявляєш, як ми тут хвилювалися за тебе? Місця собі не знаходили від розпачу. Сподіваюсь, на цьому твої пригоди закінчаться, — вимовляє вона докірливо.

Я не наважуюсь сказати їй про плани шукати роботу в Україні. Нехай спочатку відпочине, поживе з думкою, що я залишаюсь в Італії. Я добре усвідомлюю, скільки клопоту завдаю своїм близьким, але також здаю собі звіт з того, що вони тепер живуть в іншому, ніж я, світі. Для них Майдан, війна, російські війська на українській землі — абстракція, а для мене — дійсність. Вони ніколи не зрозуміють, що я пережила, і я навіть не збираюсь їм цього пояснювати. Відчуваю себе карооким у власній родині. Ця думка допомагає протриматись до ранку.

На світанку, коли всі ще сплять, рушаю на прогулянку. Запах міста і свіже повітря викликають у пам’яті спогади кількарічної давнини — так, наче це було в минулому житті, — коли минали мої студентські роки, наповнені легкістю і тілесними втіхами. Вечірки, веселі посиденьки, перші пиятики, перші косяки, перший секс. Хотілось витиснути з життя усі можливі насолоди й гострі відчуття. І щоразу треба було більше: вина, сміху, легкості, задоволення. А потім — порожнеча й болісне похмілля. І так по колу.

Пригадую, як тоді познайомилась в університеті з однією українкою — Лесею. Точніше, це вона познайомилась зі мною, адже почувалась чужою у цьому місті і відчайдушно шукала друзів. Леся — чорнява висока дівчина, старша на кілька років від нас усіх — цікава, але дуже важка. Так, як забагато було її тіла, — забагато було й самої Лесі. Вона завжди видавалась занадто серйозною, розважливою, що нікому тоді не подобалося.

Кожна розмова з нею так чи так повертала на поважні теми і виснажувала мою психіку, яка шукала веселощів. Леся любила розмовляти про сни, у яких дуже добре розумілася, про долю, Бога й інші метафізичні теми. Вона походила з невеликого містечка Західної України, тож я завжди вважала ці її схильності свідченням провінційності. В Італії ніхто не обговорює сни і долю у перервах поміж заняттями. Тож після кількох невдалих спроб весело провести час з українкою або принаймні затягнути її до своєї компанії — аби дражлива серйозність тієї розчинилась у загальних веселощах, — я здалась і почала уникати її товариства. Згодом здалась і вона. Навіть не уявляю, де Леся тепер. Знала б вона, що я провела понад рік свого життя у Донецьку, закохавшись у не менш серйозного українця. І як тут не вірити в долю, про яку мені так не хотілося тоді розмовляти?!

60

Дні минають спочатку дуже повільно, а потім все швидше й швидше. Настає задушливий липень. Зв’язок із карооким то обривається, то з’являється знову. Після Львова він поїхав до Вінниці, звідки дзвонив мені по скайпу. Сказав, що шукатиме добровольчий батальйон. На цих словах я знову вибухнула плачем, тож тепер він лише пише мені повідомлення: іноді часто, іноді рідко, іноді довгі, а іноді зовсім коротенькі.

Я переписуюся з Мариною, мамою Мирчика, аби від них із Сергієм теж отримувати якісь новини. Крім того, я завжди можу виплеснути їй те, що на серці, адже мені тут більше ні з ким поговорити. Мама нарешті залишила мене в спокої зі своїми запитаннями, сестра теж здалась, а брат — ніколи й не розраховував на глибокі розмови. Залишена сама на себе, я можу спокійно шукати роботу. Щоправда, це завдання виявилось не таким легким, як я думала. Поки що мені вдалося знайти три українські фірми, які відгукнулись на моє резюме, дивуючись, чому мені кортить переїхати до України замість того, аби залишатися в Італії. Вони, певно, думають, що лише божевільна може шукати роботу у країні, де точиться війна. Звісно, я не розповідаю, що хочу переїжджати заради хлопця, який тим часом шукає батальйон. Натомість городжу небилиці — мовляв, потребую досвіду, хочу практикувати російську мову, це та те. Кажу, що вже працювала в Донецьку викладачем, а тепер мене більше цікавить сфера торгівлі між Україною й Італією. Проблема в тому, що всі ці фірми в результаті зникають без сліду. Спочатку мною зацікавилась компанія з Харкова, але після тривалого листування — більше не відгукнулась. Те саме спіткало мене з фірмою з Одеси. І, нарешті, зі Львова. Але я не здаюся, намагаючись пробитися також до Торгово-промислової палати Італії в Україні. Це був би ідеальний варіант, але поки що боюсь навіть мріяти про таке — аби не зурочити. Схоже, Україна зробила мене забобонною.

Спочатку кароокий потрапляє у батальйон, де так багато охочих, що потрібно довго чекати перед тим, як новеньких відправлять на тренування. Мені гірко слухати його слова — куди він поспішає? А як же обіцянка берегти себе?! Навіть не насмілююсь поставити йому це запитання. Тон його повідомлень стає шорстким, нетерплячим, вистиглим. Так, наче й не було тих слів в аеропорту про найщасливіший рік життя, про захоплення мною, про бажання, аби я повернулась і ми знову були разом.

Кароокий знаходить батальйон «Дніпро». Там йому дозволяють одразу почати тренуватися. Він переконує мене, що у цілковитій безпеці. Що після навчання їх лише направлять охороняти звільнені українськими солдатами території. Від цих слів мені чомусь не легше. Я все частіше бачу нічні жахіття, у яких ми йдемо кудись разом, а потім я гублю його у натовпі, що розбігається перед спалахами автоматів чи у диму від снарядів. Новини зі сходу дедалі тривожніші. Коли в середині липня сепаратисти збивають на захоплених територіях малайзійський «Боїнґ» з майже трьома сотнями пасажирів — усвідомлюю, що ці люди ні перед чим не зупиняться. Що у якому батальйоні не був би кароокий — він у постійній небезпеці.

Я стаю ще більш замкненою й мовчазною з рідними й друзями. Ні з ким не спілкуюся, нікому не відповідаю. Я знаю, що всі хвилюються за мене, але оце їхнє нерозуміння трагедії, яка розгортається на очах у всієї Європи, — доводить мене до сказу. Я більше не поділяю їхньої провини і провини сліпих, бездушних політиків і бізнесменів, яким вигідно далі продовжувати стосунки з Росією, наче нічого й не відбувається. Для мене мама й сестра винні у цьому так само, як мої донецькі студенти були винні у побитті протестуваль-ників на площі Леніна. Аби, боронь Боже, не висловити цих думок вголос, я лише мовчки відмежовуюсь від решти світу у пошуках роботи. Зрештою, це єдине, що зараз має значення.

Мої дні тепер дуже різні. Іноді енергія клекотить, і тоді я з подвійною завзятістю беруся шукати роботу. Навіть починаю потроху вчити українську мову. Я марно сподівалась, що вона дуже подібна до російської. На практиці виявилось інакше. Тим не менше, я хочу виконати свою обіцянку. Тоді він виконає свою. Це також дозволить мені впевненіше почуватися в Україні й не хвилюватися, що зі мною він не може спілкуватись рідною мовою. Тоді я буду на рівні з тими українками і перестану так їм заздрити.

Завдяки впертості й наполегливості, запозиченим у кароокого, мені якимось дивом вдалось домовитися про зустріч із заступником директора Торгово-промислової палати Італії в Україні, головний офіс якої міститься в Турині. Це мала бути перша ознайомча зустріч — навіть не співбесіда, але ми проговорили більше години. Балакучий і ввічливий, він довго розповідав мені про те, як все працює. Ставив безліч питань, на які сам і відповідав. Спочатку я дуже хвилювалась, губилась, часто збивалась, але від самої думки, що мене можуть туди взяти і тоді я невдовзі полечу до Києва, — перехоплювало подих. Після цієї розмови заступник навіть зробив мені кави й запросив на сигарету. Це дуже гарний знак! Він сказав, що вирішальна співбесіда відбудеться після відпустки — себто наприкінці серпня. І попереджає, що якщо мене візьмуть, то зарплата буде не італійська, а українська, але мене таким не залякаєш. Я завжди можу додатково викладати на мовних курсах або проводити приватні заняття вечорами й у вихідні.

А бувають дні, коли сили цілковито мене залишають, і тоді я довгими годинами непорушно лежу в ліжку. Кожен рух дається мені неймовірними зусиллями. Наприкінці липня кароокий пише, що невдовзі починається друга частина навчання, тож за тиждень його направлять кудись до Донецької області чергувати на блок-постах. Від самих цих слів мене кидає то в піт, то в холод. Тоді я вмикаю українські пісні і ридма ридаю, згадуючи Донецьк. Ці стани погіршуються, коли від кароокого довго немає жодних звісток. У відповідь на мої розлогі тексти він пише мені щоразу коротші й сухіші повідомлення. Часто вони зводяться до слів «все добре» або «не маю часу». Я знову почуваюся так, наче наші стосунки важливі лише для мене. Наче вони його мало обходять порівняно з долею України. Знову згадую слова бабусі кароокого про долю. Більше за все на світі боюсь його втрати. Його і долю. Зрештою, це те саме.

61

Одного вечора кароокий більш багатослівний. Розповідає — хоч і неохоче — що у казармах, де вони живуть, немає ані світла, ані теплої води. Я розумію, що порівняно зі смертями сотень молодих хлопців, які гинуть на передовій, відсутність побутового комфорту — це суцільні дрібниці, але від самої думки про те, як йому там ведеться, — серце в’яне. Якось він обмовився, що немає навіть шолома. Тоді я захоплююсь ідеєю цей шолом йому знайти. Через знайомих натрапляю на італійського журналіста, який повинен їхати до Донецька на початку серпня. Той обіцяє, що переправить шолом, але кароокий не відписує мені, якого розміру і з якого матеріалу він повинен бути. Від нервів я вже не знаю, де себе приткнути. Навіть якщо кароокий соромиться моєї допомоги, я можу допомогти комусь іншому. Я повинна щось робити — інакше просто збожеволію у чотирьох стінах.

Вирішую зв’язатися з Веронікою, адже та знає все про допомогу. На щастя, вона одразу відгукується. Дівчина каже, що солдати потребують термобілизни і «Целоксу» — ліків, що зупиняють кров. Вона пропонує мені передати гроші, аби вони могли закупити необхідні речі й препарати і дає номер рахунка. Я поняття не маю, як перераховувати гроші за кордон, тож вирішую піти в банк і про все дізнатися. Це також дозволить мені відірватись від телефону в очікуванні повідомлення від кароокого і прогулятися. В банку невеличка черга. Ловлю себе на думці, що мене так і підбиває порозмовляти з кимось. Мабуть, я занадто довго просиділа вдома.

Раптом до мене підходить жінка років п’ятдесяти.

— Ти — подруга моєї доньки, — каже вона російською.

— Якої доньки? — питаю.

— Лесі, — кидає та. — Ти до нас ще вчитися приходила, пам’ятаю.

— Лесі?! — вигукую з несподіванки. — А я саме згадувала про неї нещодавно, хоча ми так давно не спілкувалися, — промовляю радісно.

— Ось тримай її номер.

Тремтячими пальцями набираю номер Лесі, досі не вірячи, що саме тепер, коли я згадала про неї і навіть намагалася знайти її через знайомих (намарно), — вона сама з’являється у моєму житті. Легко й невимушено.

— Ти знаєш, Фра, я навіть не уявляла, що ми ще коли-небудь зустрінемось, — каже вона. — Ми не бачились більше чотирьох років.

Леся помітно пострункішала за цей час. Округлість тіла залишилась, але виглядає дуже жіночно, без жодного натяку на повноту. Вона пофарбувала волосся у темніший колір, тож світлі очі стали більш виразними, почала користуватися косметикою — чого не було в часи нашого студентства — й загалом виглядає просто чарівно. Таке враження, наче навколо мене все розквітає — одна лиш я марнію. З усіх сил стримуюся від компліментів на її адресу, адже тоді їй також доведеться щось вигадувати у відповідь. А це завдання не з легких.

— Лесю, я так багато чого в житті не уявляла, — гірко посміхаюсь. — Що в тебе нового? — випереджаю її запитання.

— Заміж виходжу, — видає та. Цієї миті я жалкую, що зустріла її маму.

— За українця? — лише й питаю.

— Ні, за італійця, — каже та.

— А я от в українця закохалась, — зітхаю. — Ти могла таке припустити чотири роки тому? — усміхаюсь, аби не заплакати.

— Та де там?! — сміється та. — Тебе тоді цікавили лише розваги й вечірки, — каже вона, вчасно припнувши язика.

— А тепер мене цікавлять шоломи, термобілизна і «Целокс».

— О Господи, невже він пішов воювати? — скрикує Леся, прикладаючи пальці до вуст.

— Так, у добровольчий батальйон.

— Він що, воєнний?

— Ні, просто не може стояти осторонь, — зітхаю.

Леся бере мене під руку, як колись, і ми повільно прогулюємось сонячними й безтурботними вуличками міста. Я розповідаю їй всю свою історію — від початку й до кінця, і лише тоді мені вперше за весь час, що я тут, легшає на душі. Леся, яка впала з неба саме тоді, коли найбільше була мені потрібна, зупиняє мій відчай, наче «Целокс» — кров. Щоправда, її підтримки й оптимізму мені вистачає лише на те, аби дістатися додому, де я отримую від кароокого смску із коротким змістом «Я поїхав». На всі мої подальші запитання він не відповідає. Куди, чому, з ким, чи надовго? Тиша. У мене починається чергова істерика. Скільки ще можна жити в такому напруженні?!

62

— Фра, може, тобі варто пошукати роботу? — каже мама, яка саме входить до кімнати, застаючи мене в сльозах.

— Я вже знайшла роботу, — відказую.

— Справді? Чого ж ти не казала? А де? — питає та якомога спокійніше.

— У Торгово-промисловій палаті Італії в Україні.

Маму наче б’є струмом. Вона гарячково сідає на ліжко.

— Франческо, я не переживу ще однієї твоєї поїздки в Україну. Ти розумієш, що там війна?!

— Ти мене питаєш, чи я розумію? — починаю верещати якимось чужим голосом. — Чи я розумію? Це ви не розумієте, що там війна, що люди гинуть щодня. Молоді хлопці. Мій Юрій теж серед них. Що з ним буде? Що буде з нами? — кидаюсь на ліжко в істериці.

Мама гладить мене по волоссю, поки я намагаюся вдихати повітря носом.

— А чому він не хоче приїхати сюди, до тебе? Він міг би жити разом з нами, якщо захоче. Тут принаймні безпечно.

— Мамо, як ти не розумієш?! Він захищає свою країну, — кажу майже пошепки.

Нарешті до мене доходить, що ці слова в Італії нічого не значать. Ба більше, звучать абсурдно. Я сама б їх не зрозуміла ще рік тому. Тепер, пояснюючи матері мотивацію кароокого воювати, я скидаюсь на божевільну в її очах. Саме тому я так довго уникала розмови з нею — про що ми можемо говорити? Мене ніхто тут не зрозуміє. Я повинна якнайшвидше забиратися звідси, навіть якщо Юрій мене не хоче. Принаймні я не житиму серед роботів, які тільки й думають, що б сьогодні з’їсти на вечерю чи яку піцу замовити. Принаймні я житиму в його країні, вчитиму його мову й допомагатиму таким, як він. До фінальної співбесіди у Торгово-промисловій палаті залишається рівно тиждень.

Сили, як це часто буває, полишають мене вже наступного дня. Я знову не знаходжу собі місця від розпачу й підозр, що кароокий хоче розстатися зі мною. Що його мовчанка — лише пункт продуманого плану. Що він мене не любить. Як закоханий хлопець може йти воювати, шукаючи смерті замість щастя?! Яким би патріотом він не був, але ж є ще й інше життя. Його холодність, стримане, вистигле ставлення — доводять мене до сказу. Я плентаюся за ним, наче бездомний пес, а він кидає мені жалюгідні крихти уваги — немов копійку ледацюзі. Я повинна нарешті опанувати себе й змусити його хоча б мене поважати. Нехай кидає мене. Нехай скаже це мені прямо. Немає нічого гіршого за невизначеність. Мабуть, час таки знати правду.

Беру телефон і набираю повідомлення.

«Скажи чесно, ти хочеш розійтися?»

Кароокий мовчить. Як завжди. Ці хвилини видаються мені безкінечними. Не можу всидіти на місці, то хапаючись вчити українську, то шукаючи в інтер-неті інші вакансії про всяк випадок. Чим би я не займалась, очі постійно зісковзують на телефон. Вирішую прогулятися, залишивши його вдома.

На вулиці починає вечоріти. Тераси кав’ярень заповнюються людьми. Центр Кампобассо нагадує мурашник, де всі кудись поспішають, весело щебечуть, голосно регочуть. Місцеві й туристи гуляють парами, родинами. Нерідко тримаються за руки або тримають на руках дітей. У цій безтурботній атмосфері я почуваюся зовсім чужою, незрозумілою, нездатною зрозуміти. Раптом натрапляю на знайоме засмагле обличчя. Впізнаю фотографа, який запросив мене до себе додому — начебто для зйомки, — коли я востаннє приїжджала додому на Різдво. Боже, як давно це було. Скільки всього змінилося за цей час.

— Фра, привіт. Ти куди втекла від мене минулого разу? — каже той, нахабно цілуючи мене прямо в губи.

Я навіть не відсахуюсь від нього — лише ошелешено заклякаю, не в змозі відірвати очей від цього засмаглого м’язистого тіла, яке не ризикує бути простреленим чи розірваним снарядом. Воно таке живе, чутливе. В ньому стільки життя й енергії. Певно, брюнет інтерпретує цей мій погляд на власний спосіб.

— До речі, фотки вийшли нівроку. Хочеш покажу? — підморгує він.

Я ж нарешті отямлююся і, хоч із запізненням, але таки відсахуюся від нього, немов ошпарена. Усвідомлення, що моя реакція геть не відповідає ситуації, не рятує від зовсім недоречної втечі. Несподівано сама для себе я кидаюся бігти. Як тоді, коли неслась в офіс після протестів на площі Леніна. І через якийсь час цей біг повертає мене до життя. От чого мені бракувало ці кілька місяців — пробіжок. Завтра ж починаю бігати.

Опинившись вдома, одразу кидаюсь до телефону. Там звісточка від кароокого.

«Ні, я не хочу розходитися. А чому ти питаєш?»

«Тому що ти не відповідаєш на повідомлення, поводишся, наче я тобі байдужа».

«Якщо хочеш знати, Фра, я мрію лише про те, аби заробити трохи грошей і приїхати до тебе».

Я ж не вірю власним очам. Ще раз уважно вдивляюсь у ці слова.

«Тобі не треба нічого заробляти. Я знайду гроші! — пишу. — Ти справді приїдеш?»

«Так. Після того, як все закінчиться».

«А коли все закінчиться?»

Мої сльози крапають на екран телефону.

«Не знаю, Фра. Мені дуже погано тут. Самотньо. Соромно зізнатись, але я боюсь. Я ще ніколи в житті так не боявся...»

Усвідомлюю, що слова про розставання мені було б легше знести, ніж про страх. Тепер і я боюсь. Відчуваю, як всередині все стискається. Мені самій хочеться перетворитись на повідомлення, аби за секунду опинитись у його руках.

«Я невдовзі приїду до Києва. Я вже майже отримала роботу. Вони мене візьмуть. Тоді я приїду до тебе, де б ти не був, — бодай на годину, аби лише тебе побачити».

«Тримаю кулачки, щоб тебе взяли на роботу. У нас ще багато планів на це життя!»

Після його останніх слів аж світ вгору підіймається. Перечитую ці повідомлення опівночі, а на світанку рушаю на ранкову пробіжку. Свіже повітря і краєвиди Кампобассо видаються мені чарівними. Все мене радує: спів птахів, рідкісні перехожі на вулицях, навіть моє серце, яке калатає, мов шалене, після тривалої перерви. Тепер, коли я знаю, що небайдужа кароокому, — потрібно зробити все, аби мене взяли на роботу й відправили до Києва.

63

Наступними днями я ретельно готуюся до співбесіди. Напам’ять вивчаю інтер-нет-сторінку Торгово-промислової палати. Намагаюсь у найменших подробицях пригадати те, що розповідав мені заступник директора про компанію. Обираю відповідне вбрання. Продумую все

до дрібниць. Нарешті наближається цей день. Я не можу думати ні про що інше. Вся моя доля залежатиме від цієї співбесіди. Оскільки подорож до Турина займає близько дев’яти годин, вирішую переночувати у сестри в Пескарі, аби скоротити відстань бодай на дві.

Вночі я довго не можу заснути, крутячись з боку на бік. Безперестанку уявляю собі, як приїду до Києва, як кароокий повернеться з війни. Ми зможемо знімати квартиру, він теж знайде роботу. Все погане нарешті залишиться позаду. Зрештою, ми заслужили, вистраждали це щастя. Цю долю.

Нарешті наступає заповітне двадцять дев’яте серпня. Потяг до Турина з Пескари рушає рівно о шостій. Цього разу я сідаю у напрямку руху. Мені знову хочеться дивитись у майбутнє. Насолоджуюсь чудовими краєвидами за вікном. З мого обличчя не сходить дурнувата щаслива усмішка. Дістаю телефон.

«Коханий, вирушаю на співбесіду. Побажай мені успіху».

«Успіху», — миттєво приходить відповідь.

На якусь мить мені стає прикро, що він знову відповідає лише одним сухим словом, наче ця співбесіда не має до нього жодного стосунку. Але я швидко беру себе в руки. Сьогодні ніщо не затьмарить мій бойовий настрій. Я роблю це для нас, навіть якщо кароокий не в змозі цього оцінити.

Попри цю рішучу настанову, мені важко триматися заданого оптимізму. Думки блукають своїми власними стежинами. Відчуваю шум у скронях, раптом починає паморочитися в голові. Мабуть, я трохи перенервувала. Потрібно вирівняти ди-

хання й заспокоїтись. Починаю глибоко дихати через ніс. Потроху вдається опанувати дихання, але не внутрішню тривогу. Я ще не почала працювати, а мені вже потрібна відпустка.

Офіс Торгово-промислової палати зустрічає мене приязно, по-діловому. Співбесіда триває понад півтори години. Цього разу зі мною розмовляє одразу кілька осіб: повненька низька жінка років сорока і двоє — того ж віку — чоловіків у елегантних костюмах. Я ще ніколи не бачила кароокого в костюмі, — думаю. Може, хоч на весілля вдягне? Бажано, власне.

Вони ставлять найрізноманітніші запитання, починаючи від моєї мотивації працювати в Україні і закінчуючи інформацією про те, чим займається палата і як саме виглядатиме моя робота. До кожного з цих запитань я добре підготовлена. Сто разів я прокручувала в голові відповіді і тепер лише видобуваю їх із пам’яті. Відповідаю спокійно, впевнено — так, наче я вже одна з них. Сама дивуюся, де поділись усі мої нерви. Відчитую задоволення від моїх слів на їхніх обличчях. Вони кілька разів схвально переглядаються між собою і переходять до деталей, пов’язаних з оформленням документів, можливою датою мого переїзду до Києва і рештою справ. Нарешті кожен з них міцно тисне мені руку і задоволено плескає по плечу.

— Франческо, вітаємо в нашій компанії. Ви блискуче пройшли співбесіду.

Ці слова одразу викликають в уяві образ кароокого. Нарешті доля нам сприяє. Для нас починається нове, щасливе життя. У Києві ми зможемо почати все спочатку! Не можу дочекатися, поки вибіжу на

вулицю, щоб повідомити кароокому радісну новину! Варто йому задзвонити. Тремтячими пальцями набираю номер, але у слухавці лише безкінечно довгі гудки. Це не початок, це кінець — блискавкою промайнуло у голові.

Епілог

Листи Франчески реальні і були написані у вересні-грудні 2014 року.

Любий Юро,

Повернувшись додому після співбесіди, я дізналась про трагедію в Іловайську. (Яке неправильне слово — трагедія. Це катастрофа!) Цілий вечір розмовляла з твоєю мамою, сестрою, друзями, волонтерами, але ніхто нічого не міг сказати напевно. Ти мов у землю запався, але всі ми переконані в одному: ти живий, і скоро ми знову побачимось.

Після цього я три дні пролежала в ліжку, слухаючи український гімн. Моя мама й сестра вже знають його напам’ять. Навіть інколи наспівують. В одну з тих найстрашніших ночей мені наснилося, що ми співали його разом з тобою, але ти був присутній незримо.

Якийсь журналіст оприлюднив на фейсбуку пост про те, що ти загинув. Ми одразу ж написали йому гнівного листа з проханням видалити цю маячню. Як можна ховати тебе без жодних доказів?! Тим паче, що ти живий. Мабуть, тобі доводиться десь переховуватись, або росіяни взяли тебе в полон. Головне, тримайся!

Уявляєш, твоя кума Марина дізналась, що вагітна. Вони з Сергієм запропонували мені стати хресною мамою малюка, але я сказала, що ти сам хотів стати хресним. Нехай тобі і пропонують. Тим паче, я не вірю в Бога. Особливо тепер.

Аби трохи розвіятись, я поїхала провідати свою тітку до лікарні. Коли її побачила, не могла вимовити ані слова. Щойно вона запитала, як справи, я почала ридма ридати. Вона запропонувала прогулятись, але

навіть у коридорі шпиталю я не могла зупинити істерики. До мене підійшов якийсь чоловік і запитав:

— Що з вами? Чим я можу допомогти?

— Ви не можете мені нічим допомогти.

— Можу. Я ж лікар. Скажіть, що з вами?

— Мій хлопець зник безвісти в Україні.

— Тоді я точно не можу допомогти.

Він розвернувся й пішов, а я плакала далі.

Твої рідні мусили тікати з Донецька — їм постійно погрожують. Твоя мама зараз у монастирі. Вчора під час телефонної розмови зізналась, що за своє життя накопичила стільки мотлоху — нові меблі, речі, техніку, одяг, — натомість не цінувала найголовнішого — людських взаємин. Зараз вона усвідомлює, що ти мав рацію. Плаче й каже, що в монастирі їй тепер нічого не потрібно. Вона спить на підлозі, носить той самий одяг і божеволіє від почуття провини перед тобою. Намагається говорити українською — твоєю мовою.

Твій тато сказав, що у вашу останню зустріч ти повідомив йому, що збираєшся одружитись зі мною. А я, дурепа, постійно сумнівалась у твоїх почуттях. Не розуміла, що тебе мучило не бажання розійтися зі мною, а бажання бути зі мною, яке розходилося з усім, що теж було для тебе важливим. Ти постійно мусив обирати між нами — своїми жінками, запеклими суперницями. Мною і Україною. Остання, як завжди, перемогла.

Вчора вночі мені стало дуже погано. У темряві цієї нової кімнати я відчула себе самотньою, розгубленою. Я вирішила переїхати до своїх друзів у Пескару.

Любий Юро,

Мені наснився один із найстрашніших снів, які я бачила у своєму житті. Я одночасно була жива й мертва, блукаючи якимось містом у пошуках свого тіла. Ніяк не могла його знайти. Друзі мені допомагали, але даремно. Я зайшла до магазину (ззовні все виглядало нормально), але варто мені було вийти, як одразу побачила дим — густий, білий. Щось палало, сильно смерділо горілою пластмасою. Було важко дихати і навіть важко щось розгледіти. Я не злякалась і навіть не здивувалась. Уві сні в мене не було жодних емоцій. Знову почала шукати своє тіло. Раптом я його побачила: воно лежало на лавці неподалік. Дивно. Я нічого не відчувала — лише дивилася на себе без жодних емоцій. Але варто мені було трохи відвернутись, як тіло зникло. Друзі підходили до мене, і я їм розповідала: мовляв, знайшла своє тіло, але тепер воно зникло. Певно, хтось його вкрав. Вони дивилися на мене з розчаруванням, і я відчувала свою провину за те, що не впильнувала власного тіла.

Я прокинулась у сльозах. Першою думкою було те, що не варто було читати новин перед сном. Щоночі у Донецьку ти повторював: «Фра, не читай новин перед сном. Ти ж знаєш, що не будеш спати». Я тоді казала: «Добре, дочитаю останній рядок і вимкну комп’ютер». Тоді я засинала, а ти й далі собі читав і переживав за Україну. Згадую ті останні місяці в Донецьку, коли ми ні про що більше не говорили, окрім війни. Подивилась на годинник. П’ята ранку. Поставила будильник на сьому і подумала: за дві години прокинусь і піду воювати. Воювати?? Бігати! Я хотіла сказати: бігати... Й справді, потрібно перестати читати новини перед сном.

Любий Юро,

Довго не могла заснути. Згадувала ті перші дні, коли ми навіть не уявляли, що розпочнеться справжня війна. Насправді, я просто не хотіла цього визнавати, але ти вже тоді знав, що у Донецьку на нас нічого доброго не чекає. Що нам доведеться втекти — втретє і востаннє.

Вночі було чутно гуркіт літаків у небі, і тоді стало ще важче заснути. Я почала боятися кожного шереху. Стало важче не читати новин. Коли мене охоплював страх, я тихенько вислизала з ліжка в надії дізнатися, що відбувається, аби мати час на втечу. Це, звичайно, дурня, але я повинна була чимось займатись, аби не збожеволіти. Пам’ятаю особливо страшну ніч. Почувши, що я не сплю, ти запитав:

— Фра, що трапилося? Чому ти не спиш?

— Чуєш? Літаки! Я боюся, вони ближче і ближче. Куди нам втекти? А якщо вони почнуть нас бомбити?

— Хто вони?

— Проросійські.

— Не хвилюйся, у них немає таких літаків. Це наші, не переживай.

— Це точно наші?

— Так, точно. Лягай спати, серденько.

— Добре. Лягаю.

Я завжди дуже сильно тобі довіряла, так, як діти довіряють батькам. Все, що ти говорив, завжди виявлялося правдою, але через мою гордість я не хотіла це визнавати. Твоя думка була для мене дуже важливою. І навіть якщо я все вирішувала по-своєму, то робила це, аби довести свою незалежність. Я завжди з тобою сперечалася, злилася на тебе і в чомусь переконувала. Але зрештою ти завжди мав рацію.

Отже, в ту ніч — як і в інші ночі — заспокоївшись, я лягла поруч із тобою, і в обіймах одне одного ми знову заснули.

Любий Юро,

Що залишилось від наших планів, мрій? Я не знаю, як, з чого і де починати все спочатку. Уже третій місяць я мандрую Італією, сподіваючись на твоє повернення. Як шкода, що мені доводиться лягати спати без твоїх слів розради, без твоєї заспокійливої усмішки. Але варто заснути, як ти мені снишся.

Цього разу мені наснилося, що ти повернувся, дуже добре виглядав: здоровий, міцний, спокійний. Хоч і дещо сумний, але набагато мудріший. Ти посміхався, однак гірко. Дуже чітко пам’ятаю, що ти був у білому светрі і що в тебе були чисті білі кросівки. Мене ця деталь вразила, тому що я знаю, що тобі такі не подобаються. Я хотіла про все одразу запитати. Що сталося? Чому ти жодного разу не виходив з нами на зв’язок? Але ти мені сказав, що тобі важко пояснити, адже я багато чого не зможу зрозуміти. Ти не був балакучим, як зазвичай. Я ледве-ледве чула твій голос. Я вирішила не тиснути на тебе. Не вірила власним очам і тому, що ти поруч. Ми лягли у ліжко, ти був дуже втомлений і нарешті міг відпочити, а я разом з тобою. Я дивилася на тебе, не в змозі відвести очей і перестати всміхатися.

В одну ніч із цього пекла я піднялася на найвищу вершину щастя. Мені здавалося, що ти прийшов до мене уві сні, щоб мене потішити, ти не можеш зі мною розмовляти, але насправді ти завжди поруч.

Любий Юро,

Шансів усе менше. Звідусіль моторошна тиша. Вчора зустрілася з Лесею. Ще в студентські часи вона розповідала мені багато історій, пов’язаних зі снами, з паранормальними явищами, з духами. Коли я розповіла їй про свій сон, вона сказала, що біле взуття — це, безперечно, знак смерті. Що ти загинув. Я почала плакати. І вона зі мною. Леся попросила твою фотокартку й усі дані, аби шукати тебе через власних знайомих.

За кілька днів вона подзвонила і сказала, що є надія. Що, можливо, ти десь ховаєшся. Більше ані слова. Потрібно знову чекати. Я слізно їй дякувала за ці крихти надії, а вона сказала: «Це тобі дякую. За те, що ти співала гімн України у Донецьку, поки ми жили собі спокійним життям у наших теплих, затишних квартирах».

Любий Юро,

Коли людина у відчаї, то починає вірити у всіляку маячню. Пам’ятаєш ту канадійку Шоуну з Тернополя, донька якої начебто має дар ясновидіння? Я звернулась до неї по допомогу. Вона саме повернулася до Канади, бо Ніка, її донька, сильно страждала у Тернополі. Ніка вважає, що ти живий і ховаєшся у чиємусь будинку. Вона каже, що ти повернешся на початку січня. Я знаю, що це божевілля, але ця думка гріє серце. Я також сказала Шоуні, що якщо вона любить свого чоловіка, то повинна любити його тут і зараз, бо потім може бути запізно.

Ти знаєш, багато твоїх друзів і сестра також звертаються до гадалок. Деякі з них підтверджують, що ти ховаєшся у лісі, у чиємусь домі. Ми почали на це сподіватися. Загалом, я не вірю у такі речі, але в горі починаєш вірити всьому, що завгодно.

Любий Юро,

Життя воно таке — інколи бентежить. Ти любив цю фразу. І я, наче папуга, повторюю її цілий день, згадуючи твій милий голос. Три з половиною місяці життя без тебе.

Всі торочать мені, що потрібно вірити в краще, молитися, сподіватися до останнього. Саме це я і роблю. Я живу так, наче невдовзі ти повернешся. Будую плани на життя. Я вирішила шукати роботу в Польщі, адже знаю, що тобі там подобається. До того ж ти добре говориш польською. І я буду ближче до твоєї країни.

Це маячня, я розумію, що це нереально, що ці думки дурні й не мають сенсу. Але що я можу зробити? Вони западають мені до голови. П’ятнадцять тижнів без жодних новин від тебе. Мені стає все важче, хоча я вже писала тобі, що чекатиму, скільки треба. Завжди! Якби ж я лишень знала, що ти живий. Неважливо, де ти, чи поранений, чи у важкому стані — аби живий. Я б терпляче чекала — місяцями, роками. Але ця тиша нестерпна. Ця війна мене зруйнувала. Я не можу ні про що думати. Твої друзі й знайомі радять завалити себе роботою, щоб не було часу на сум. Саме це я робила на стажуванні в Турині, але було тільки гірше! Після роботи я щоразу впадала у відчай.

Вночі найскладніше. Доводиться спати одній. Іноді мені здається, що я вже звикла до цього. Я більше не шукаю тебе у ліжку. У перші тижні після твого зникнення я поверталась до тебе, прокинувшись,

але тебе не було. Важко вставати і починати черговий день в очікуванні якихось новин. Це вже помітно впливає на моє здоров’я. Дивлюся на себе в дзеркало і бачу, що мої очі втрачають колір, яскравість. У мене з’явилося багато нових зморщок.

Я потребую бодай однієї гарної новини. Лише однієї. Щоб зміцнити надію, щоб вірити й далі, що ти живий. А звідусіль тільки ця клята тиша. Іноді мені здається, що краще вже так, краще чекати. Принаймні залишається надія, що ти живий. Нехай новина, що ти загинув, — ніколи не надходить.

Любий Юро,

Іноді так хочеться знати, де ти. Де твоє кинуте тіло? Що з тобою сталося? Що ті звірі з тобою зробили? Стільки питань і жодної відповіді.

Мій психолог каже, що ти загинув і що я маю терміново почати піклуватися про власне життя, а якщо ти повернешся — тоді я до тебе приїду, де б я не була.

— Скільки місяців від нього немає звісток?

— Чотири.

— Ви розумієте, що він обрав свою країну, а не вас?

Всі торочать те саме, не розуміючи, що для мене ці слова нічого не значать. Мене від них нудить. Вони не уявляють мого болю. Але я навчилася їх більше не слухати, абстрагуватися і поводитись так, наче не бачу людей.

Я чудово розумію, що ти б не хотів, аби я витрачала свій час даремно, на смуток, на відчай, на сльози. Ти ж людина дії. Ти б хотів, щоб я активно чимось займалася, щоб раділа життю. Але поки що я не можу. Я хочу повернутися назад — у літо, коли шукала роботу, щоб до тебе приїхати.

Любий Юро,

Сьогодні я хотіла написати щось хороше. Я хотіла написати про те, як чекаю на тебе, про те, що маю намір діяти й опанувати нарешті своє життя! Але вранці прочитала, що під Іловайськом були виявлені останки ста сімдесяти тіл українських військових. Вони були закопані у братських могилах. Від цього жаху я сьогодні весь день проплакала і далі плачу. У мене відчуття, що ти серед них. Більшість цих тіл навіть неможливо розпізнати. Це значить, що процес ідентифікації решток триватиме цілу вічність.

Тиждень тому я особисто писала до людини, яка займається пошуком тіл військових у зоні АТО. Запитавши про тебе, отримала стандартну відповідь. Ніхто нічого не знає, але роблять усе, що можуть. У розпачі я запитала, чи є надія на те, що ти живий? Він сказав, що це малоймовірно, що ти напевно серед нерозпізнаних. Він сказав, що таких дуже багато. Я тоді сильно засмутилася, розплакалася, довго розмовляла з твоїм приятелем. Згадували тебе, зневірялися, сварили себе за власні помилки. Але наступного дня я знову почала вірити, що ти живий. Ти розумієш, зараз це мій єдиний захист від болю, я не можу визнати, що тебе немає. Мені здається, що я помру, якщо мені це скажуть. Тож краще буду розтягувати час і далі чекати.

Любий Юро,

Мені снилося, що я повернулася до Донецька. Місто було страшенно порожнім, майже без перехожих. Іноді повз мене проходили озброєні люди. Пішки або на джипах вони каталися по місту, як дикі звірі. Я дуже сильно боялася, що вони мене зупинять і дізнаються, що я — твоя дівчина. Через це вони можуть мене вбити. Я повинна була влаштовуватися на роботу. Я шукала тебе, блукаючи поміж зруйнованими й порожніми будинками. Мені було страшно.

Ще мені снилося, що ми з тобою їхали в потязі, сама не знаю, куди. Ти весь час чимось переймався і зовсім не звертав на мене уваги. Кудись виходив, потім повертався. Ще ти був дуже грубим зі мною. Я не розуміла, чому. Щоразу, як я намагалась доторкнутися до тебе, — ти мене відштовхував. Ти не хотів, щоб я тебе обіймала, цілувала. Ти був іншою людиною. Чужим. Я тебе не впізнавала.

В неділю я познайомилася з Танею, львів’янкою, номер якої дістала від іншої українки. Вона хоче допомогти тебе шукати, і я передала їй всі твої дані. Її двоюрідна сестра займається пошуком зниклих безвісти. Здається, вона добре знає одного хлопця, який теж служив у «Дніпро-1». Сподіваємося, що він зможе надати хоч якусь інформацію про тебе.

Твоя мама дзвонить мені щодня. Навіть декілька разів на день, аби переконатися, що я тримаюся, не падаю на дусі, що мене не огорнув відчай. Вона каже, що, незважаючи ні на що, життя триває, і я зобов’язана піклуватися про себе. Це мій обов’язок перед собою і перед тобою. Також мій обов’язок — це розповідати про тебе, щоб усі дізналися, що ти — герой, що ти захищав свою землю. Ці слова приємні, але вони мене ранять, бо так зазвичай говорять про неживих людей. Я ще не готова до цього. Я не хочу до цього готуватися.

Любий Юро,

Твоя сестра, яка змушена була втікати з родиною до Дніпропетровська, почала мені писати. Мені приємно, хоча ми ніколи не були близькими. Раніше вона ніколи не писала мені, а я навпаки сильно хотіла підтримувати стосунки з твоїми родичами. Твій тато спочатку відповідав на мої дзвінки, а потім перестав. Я не наполягала. Оля сказала, що від горя він часто п’є. Це мене засмучує, бо я знаю, як ти його любиш. І я також одразу його полюбила.

Я думаю, що Олі дуже боляче від того, що я знала про твоє рішення записатися в добровольчий батальйон, а вона — ні. Окрім мене, не знав ніхто. Для них твоє рішення було як грім серед ясного неба. Оля сказала мені, що напевно ти їх не любив. У них у голові не вкладається, що ти міг так вчинити, але я думаю, що так само зараз чинить багато українських хлопців. Я їй відповіла, що ти лише хотів захистити їх від болю, не хотів, аби вони хвилювалися.

Оля каже, що ти завжди повторював, що тобі не шкода померти за батьківщину. Коли ти так казав, вона дивилась на тебе, наче на божевільного. Але тоді не було війни і вона не надавала твоїм словам жодного значення. Я їй відповіла, що ти стільки разів співав «Душу й тіло ми положим за нашу свободу», що, певно, саме так і мало статися. Значить, ти помер, як хотів.

Нарешті я відчуваю, що Оля мені довіряє, хоче зі мною спілкуватися. Це вперше вона сказала, що я — молодець. Що пишу російською без помилок. Що намагаюсь стежити за політичними новинами, зрозуміти менталітет іншої країни. Мабуть, твої рідні не очікували, що я все це витримаю. Я теж.

Ми ділимося снами про тебе, думками, страхами. Нам обом легшає від цього. Я розповіла їй про те, як ти врятував хлопця від гангрени на Майдані, як кілька днів бігав по лікарнях, розшукуючи потрібний препарат. Випадково дізналась від іншого твого приятеля, що тепер цей хлопчина теж пішов на війну.

Оля іноді надсилає фотки твоєї племінниці. Іларія дуже гарна. Мій брат навіть сказав, що вона схожа на ляльку. Так і є. Мені здається, що у неї дуже сумні очі. Напевно, вона все відчуває. До речі, розріз очей у неї такий, як у тебе. Я Олі про це сказала. Вона написала, що мала раніше часто про тебе питала. Зараз уже менше. Їй розповідають, що дядя Юра невдовзі повернеться і що він дуже її любить. Мені боляче про це думати.

Я втомилася від всього цього. Втомилася чекати. Іноді мені здається, що мої друзі праві! Я навіть не розумію, де живу: в Італії чи Україні. Навіщо мені все це? Самі страждання і порожні плани на майбутнє. Потрібно відволіктися, рухатися вперед, більше думати про себе. Але це лише слова. Я знаю, що зараз піду спати з думками про тебе, прокинусь так само, а потім вони знову заважатимуть мені заснути.

Оля сказала, що до кінця року буде великий обмін полоненими: всі на всіх. Це наша остання надія.

Любий Юро,

У мене такі страшні думки. Боюся навіть про них писати. Кілька разів я читала про випадки, коли частини тіла й кістки повертають родичам у різних мішках. Господи! Нехай цього з нами не буде! Цього я не зможу витримати. Я не настільки сильна, щоб дивитися на цей жах.

Раніше я весь час чекала новин від твоїх близьких, чекала слова надії і віри, щоб вони мені сказали, що ти живий. Зараз я, навпаки, боюся отримати від них звістку. Боюсь дізнатися, що ти помер. У мене почалася параноя. Твоя сестра вже четвертий день поза мережею, твій тато не відповідає на мої повідомлення, твоя мама боїться розмовляти по телефону. Сергій, Діма, Максим, Станіслав нічого не пишуть.

Після тієї новини мені спало на думку, що напевно вони вже знають, що ти помер. Таке відчуття, що ти один з тих хлопців, які були виявлені під Іловайсь-ком. Хотіла б я позбутися цієї думки. Сьогодні весь день з нею боролася. Передчувала, що можу отримати повідомлення про твою загибель. Щоб втекти від цих думок, я пішла бігати вздовж моря, незважаючи на холод. Коли бігала, то в думках був лише ти. Мої сльози здував вітер. Я підійшла ближче до моря, довго дивилася на хвилі, на їхній колір, на прекрасні відтінки зимового неба. Шкода, що ти не бачиш цієї краси.

Юра, чому життя таке несправедливе до нас? Ми на це не заслуговуємо. Особливо ти. Ти найчесніша, най-добріша і найсміливіша людина, яку я знаю. Ніколи в житті я не зустрічала нікого схожого. Я сподіваюся, що ти зможеш пробачити мої помилки, дурниці, те, що я тебе не зупинила, що я ніколи не показувала, наскільки ти мені дорогий, що не встигла до тебе приїхати.

Ввечері до мене прийшли подруги. Розповідали про своє життя, пили чай, базікали, іноді я навіть сміялася. Але мене не полишало відчуття, наче я була не з ними, а десь дуже далеко. Начебто чула їхні розмови через стіну. Все, що вони говорили, мені було нецікавим і видавалося маячнею. Навіщо ці люди мені розповідають про те, що вони їли на обід? Про те, чим вони займаються? Навіщо вони запрошують мене на вечерю, пропонують погуляти, попити пива? Невже вони не розуміють, що мені це не цікаво і навіть нудно?! Що я не отримую жодного задоволення від цих порожніх розмов? Мені здається, що я живу пластмасовим життям. Я знаю, що мої подруги сильно мене люблять, що вони прийшли, аби відволікти й втішити. Але даремно. Ледве дочекалася, аж вони нарешті підведуться й підуть. Тоді я знову занурилася у власні думки. Про тебе.

Любий Юро,

Вчора мені було дуже погано, але сьогодні вже краще. Мій настрій залежить від новин про тебе. Сьогодні твоя сестра сказала, що твого товариша по службі знайшли живим у полоні. Яка радість! Зараз я знову вірю, що ти живий. Я знову написала до Шоуни, але цього разу її донька каже, що втратила твій слід. Що більше не знає, коли ти повернешся.

Твоя кума Марина теж сильно вірить, що ти живий. Тому мені хочеться весь час з нею спілкуватися, щоб отримувати від неї позитивну енергію. Коли ми розмовляємо, мені починає здаватися, що невдовзі ти з’явишся. Я знову усміхаюсь, мої очі знову блищать. Хочеться плакати від радості. Я переконалась, що надія — це дуже потужна річ. Вже починаю мріяти, уявляю, як ми всі разом будемо в Києві відзначати Новий рік. Нарешті зможу подумати перед сном про щось хороше.

Коли я передчасно раділа, ти завжди казав: «Не фантазуй, Фра». А я обожнюю фантазувати! Хоча потім серце падає від розчарування. Свідомий цих моїх рис, ти завжди мене зупиняв, намагаючись вберегти від болю.

Хочу тобі сказати, що у тебе дуже гарні друзі, які дуже сильно тебе люблять, переживають, моляться, питають про тебе. Я отримую від них величезну підтримку. Вони спілкуються зі мною щодня. До мене пишуть навіть незнайомці, які дізналися про те, що з тобою сталося. Я несподівано отримала листа від твоєї колишньої дівчини — італійки Джованни, про існування якої колись дізналась від Олі. Не дивуюся тому, що тебе всі люблять. Ти заслуговуєш на цю любов, і я сподіваюся, що — де б ти не був: на відстані, в холоді, в болоті, в темряві, на самоті, — наше тепло долинає до тебе і гріє.

Любий Юро,

Я повинна була любити тебе більше. Показати і довести, наскільки ти мені важливий і потрібний. Але я була дурна, горда. Ніколи не розуміла і не підтримувала тебе до кінця. Я могла робити для тебе більше. Більше допомагати. Мати до тебе менше претензій, більше цінувати наш час разом. Я цього не робила. Тепер відчуваю себе винною. Не тому, що поїхала з України, а тому, що моя любов тебе не зупинила. Ти ж відчував, що я тебе любила. Я точно це знаю. Я повинна була тебе зупинити.

У мене дуже важкий характер через те, що бракувало батька. Це мені психолог сказала. Тому від хлопця я вимагаю більше уваги і турботи. Мені завжди бракувало твоєї уваги, хоча я робила вигляд, що це не так. Що я самостійна й незалежна, що мені нічого не потрібно. Все було навпаки.

Яке це все зараз далеке, зовсім інший світ. Знаєш, чого я боюся найбільше? Забути тебе. Я боюся, що наші спогади змарніють, вилиняють, зітруться з пам’яті.

Вчора Сергій поставив найнесподіваніше й найболючіше запитання з усіх можливих: чому я тебе відпустила? За чотири місяці мене ніхто про це не питав. Окрім себе самої. Що йому відповісти? Відповідь у тому, що я безкінечно перед тобою завинила. Пробач мені, будь ласка!

Любий Юро,

Мені не хочеться говорити з друзями. Адріано повторює, що, коли мені погано, я повинна з ними спілкуватися, щоб вони мене втішили. Але про що говорити? Про полонених? Про катування? Про терористів? Про обшуки? Про страх? Про зраду командирів? Ти ж сам розумієш, що їм не до цього. Їх цікавлять справи сердечні, плітки, пошук роботи, концерти, вечірки. Війна їх не обходить. Вона нікого тут не обходить. Попри наявну інформацію й мої розповіді, їм навіть уявити важко, що там відбувається. Я чудово все розумію. В Сирії теж війна, а мені не до неї. Я цим не цікавлюся. Тепер я можу спілкуватися лише з сестрою, братом і мамою — вони єдині мене розуміють.

Любий Юро,

Ти мені наснився. Насправді я сама просила тебе прийти до мене уві сні і сказати, де ти. Аби я хоч трохи заспокоїлась і не мучила себе цілими днями. О п’ятій ранку я прокинулася, але ти так і не прийшов. Знову лягла спати. Зі звичайним болем у серці.

І раптом ти. Ти повернувся, але уві сні я тебе не бачила і навіть не чула твого голосу. Ми листувалися, і я бачила лише слова. Шалено втішена твоєю появою, я запитала:

«Юро, побачимося сьогодні?»

«Ні, Фра, я не можу».

«Як не можеш? Чому? Я ж хочу тебе побачити! Мені здається, ми сто років не бачилися!»

«Не сумуй, Фра! Живи далі, йди вперед».

«Як?»

«Усміхайся. Завжди. Ніжно й лагідно».

«Я хочу тебе бачити! Де ти?»

«Я в прекрасній реальності», — відповів ти.

Я відчувала, що ти хотів написати більше, але не міг. Серце калатало, немов шалене. Від жаху й болю аж душа втікала у п’яти. На лобі виступив холодний піт. Я відчувала, що тобі було добре від того тепла й любові з боку близьких і всіх, хто про тебе переживає. Під час цього дивного листування уві сні у мене було відчуття, наче падає сніг.

Що мені думати, коханий? До голови западають дуже погані думки. Я уявляю твоє кинуте тіло під снігом, яке самотньо чекає у холодній землі. Але ти більше не відчуваєш цього холоду, тебе гріє наша любов. День почався сльозами і — підозрюю — так само і закінчиться.

Любий Юро,

Я розгублена. Мені дуже страшно. Голова вибухає. Чи варто далі так жити? Це навіть важко назвати життям. Друзі мене не розуміють, вони запрошують на вечірки, концерти, вечерю, пиво. Я їх розумію. Я втрачаю своє життя, свої дні — в надії, що ти скоро будеш з нами. Але як довго це триватиме? Іноді хочеться тебе відпустити і почати все спочатку.

Вранці я пішла бігати, і мені здалося, що я дивилася на життя навколо іншими очима. Я усміхалась, милувалася морем. Повітря було чисте, прохолодне й приємно обвівало обличчя. Я відчула, що маю більше енергії. Дихала на повні груди, відчувала себе живою.

Повернулася додому і вирішила, що займатимуся гуманітарною допомогою Україні. Я тобі ще не писала про те, що назбирала теплі речі для дітей переселенців у Києві і для сиріт. Це ще тоді, після твого зникнення. Максим і Вероніка сказали, що це найкращий спосіб рятуватися від туги, від смутку, від депресії. У той момент у мене зовсім не було настрою чимось займатися, окрім читання новин.

У ці дні я спілкуюся з різними українськими жінками, які живуть у Пескарі, щоб зрозуміти, як відправити речі в Україну. Думаємо, шукаємо контакти, обмінюємося інформацією. Ми з однією українкою вирішили об’єднати сили і разом відправити все, що поки вдалося назбирати. В суботу я домовлюся з водіями автобусів, що курсують до Львова. Це не так легко, як я думала. Ми зіштовхнулися з безліччю перешкод і клопотів, але нічого, тебе б це не зупинило. У Львові зараз шукаємо волонтерів, які можуть забрати наші пакунки й надіслати їх до Києва, де потім їх забере Максим. Це, звичайно, крапля в морі, але ти навіть не уявляєш, як приємно було отримувати перші пакунки від небайдужих людей. Мої рідні почали разом зі мною збирати речі і розпитувати своїх друзів і знайомих. Мої мама і брат збирають одяг у нашому рідному місті. Я, звичайно, це дуже ціную, мені пощастило, у мене чудова родина. Вони всі переживають за тебе і страждають разом зі мною. Їм дуже складно дібрати слова, аби мене втішити й бути поруч, коли мій голос тремтить, коли я ридма ридаю від туги, відчаю, страху й самотності.

Без підтримки рідних мені було б справді складно. Ця трагедія нас дуже згуртувала. Все, що зараз відбувається, — це величезний життєвий досвід, життєві уроки, які мені дуже потрібні, які я ніколи не забуду. Навпаки, я буду їх берегти в собі. Я зрозуміла, що найголовніше — це любити тих, хто тобі дорогий тоді, коли вони поруч.

Любий Юро,

На цих вихідних мені не дозволили відправити гуманітарку. Я подзвонила обом водіям рейсів — суботніх і недільних. Щосуботи автобус курсує поміж Пескарою і Львовом, а щонеділі — між Пескарою й Одесою. Водії першого рейсу — з Хмельницького, а другого — зі Львова. Вони відмовились передати пакунки з речами з огляду на те, що перед Різдвом автобуси переповнені. Львів’янина я навіть не намагалась вмовити — у нього був занадто різкий голос, — а з іншим трохи поспілкувалася. Він ніби хотів взяти мої пакунки, але сказав, що самостійно не може ухвалювати жодних рішень. А потім повідомив, що директор не погодився через можливі проблеми на кордоні. Я їх запитала, чи вони взагалі мені не допомагатимуть, чи лише цього разу. Пізніше начебто допоможуть.

Зранку подзвонила Леся. Знайома її мами з Хмельницького ще раз поговорить з водіями. Подивимось, що з цього вийде. Буде прикро, якщо я не зможу допомогти. Я вже зібрала стільки речей. На наше прохання відгукнулося безліч охочих допомогти. Я так розізлилась на цих водіїв. Хотіла їм сказати: як ви можете? Ми ж намагаємося допомогти вашим дітям! Вам нічого не вартує взяти кілька коробок з одягом. Ви ж маєте піклуватися про вашу країну. Мабуть, у ваших власних дітей повно теплого одягу. Вони в безпеці. У них є дах над головою. Може, дати вам грошей, аби ви лишень взяли ті пакунки? А знаєте, чому мені хочеться допомогти цим дітям? Тому що я сама мешкала у Донецьку. Мій хлопець — українець. Справжній патріот. Він пішов воювати і зник безвісти. Я чекаю на нього чотири місяці! Чотири! Ви хоча б уявляєте, як це болить?! Як це нестерпно. Яка безжалісна ця війна! Все це залишиться на вашому сумлінні.

Ці слова вертілися на язиці, але я їх не висловила, залишила собі. Я не маю права так думати. Я їх не знаю, нічого не знаю про їхні життя. А якщо у них теж є зниклі безвісти родичі? Якщо хтось із них поранений чи загинув на війні? У кожного своя біда. Не буває людини, яка не відчуває болю. Чекатиму наступних вихідних.

Любий Юро,

Надходить Різдво, але мені не до свят. Я зараз у мами, в рідному місті. В Кампобассо. Коли ти вимовляв цю назву, то здавалося, що ти матюкаєшся. Згадую, як ти багато разів повторював це слово, розмахуючи руками, наче італієць. Ми так сміялися тоді. Пам’ятаю твою усмішку і твій голос. Зараз мені боляче про це думати.

Хлопець, який був з тобою під Іловайськом, Артем, написав, що зранку, перед тим, як почався обстріл, ти сказав, що якщо виберешся з котла, то перше, що зробиш, — одружишся і матимеш дітей. Він каже, що ти багато розповідав про мене, показував фотографії на телефоні. І що вечорами інші солдати просили тебе розповідати їм про історію України.

А ще він казав, що коли ви йшли у напрямку Мно-гопілля, де виднілися дахи будинків, ти сказав йому: «Бачиш той дах? Рік тому я привозив сюди учнів, щоб разом із греко-католицьким священиком розмальовувати дах петриківським розписом. Тоді я навіть уявити собі не міг, що за рік буду тут воювати».

Результати ДНК знайдених решток загубились. А я наполягаю на повторній експертизі. Ти казав, що війна не закінчена, доки солдатів не поховано. Це найменше, що ми можемо для тебе зробити.

Любий Юро,

Мені потрібні термінові зміни, аби почати все спочатку, далеко звідси. В Україні зараз мені нема чого робити, хоча я довго думала поїхати туди і працювати волонтером у воєнному шпиталі. Але розумію, що у кожного своє життя. Ти сам казав, що не можна все життя бути волонтером.

Сьогодні я проходила співбесіду в польській фірмі. Шукають перекладача, носія італійської мови. Щоб перевірити мій рівень володіння англійською, вони дали мені якісь завдання, але я все робила без емоцій, механічно. Тому не здивуюся, якщо вони мене не візьмуть. Сьогодні вже двадцять дев’яте грудня. Чотири місяці, Юро! Згадую, як чотири місяці тому я також проходила співбесіду в Турині. Вони мене взяли, але я навіть не встигла повідомити тобі радісної новини. Що скоро я до тебе повернуся, що я знайшла можливість до тебе приїхати, і ми житимемо разом! Тоді все вийшло, але тебе більше немає.

Все ж таки сподіваюся, що мене візьмуть. Тоді я переїду до Варшави, і цього разу ти приїдеш до мене. Нарешті Максим отримав наші посилки. Всі речі вже у Києві, їх розділять поміж дітьми переселенців з Донбасу і Криму. Як приємно відчувати себе корисною. Це дає мені багато енергії і позитивних емоцій. Уявляю обличчя тих дітей, хочу, щоб їм було тепло.

Твоя сестра писала мені, що вони теж отримують гуманітарку, що люди годують їх, дарують їм теплі речі і навіть іграшки. Вона мені вислала фото плюшевого собаки, отриманого з Італії. Так важко читати її листи. Вони тепер змушені мешкати в чужому місті, у чужому помешканні. Іларія запитує маму, коли вони повернуться до Донецька. Є загроза, що терористи відберуть їхні квартири.

Любий Юро,

Сьогодні останній день цього жахливого проклятого року. Знаєш, про що я думаю? Про те, що минулого року в цей час ми вже були разом. Я повернулась до тебе на Новий рік. Ти зустрів мене в аеропорту. Такий гарний. А в цьому році залишилися самі спогади й порожнеча. У Пескарі падає сніг. Навіть не хочеться виходити на вулицю.

Вже кілька днів я дуже мало плачу. Напевно, сльози закінчилися. Наче мої почуття до тебе перетворилися на каміння, що розпікається під гарячим сонцем. Скоро з’являться тріщини. Я не можу ані чекати, ані шукати, ані повернути тебе. Так само не можу повірити, що ти загинув.

У моєму житті є новини. Мене таки взяли на роботу. Знаєш, хто допоміг? Твоя колишня дівчина з Італії,

Джованна. Уяви собі, ми іноді спілкуємося. Після твого зникнення вона звернулася до мене, хотіла знати, що сталося. Одного разу, коли мені було дуже погано, вона раптом написала. Тоді я попросила розповісти декілька історій про вас. Вона розповіла про те, як ви познайомилися в літаку, про те, як ти запропонував їй тягнути її валізи додому. Їй було ніяково, бо ви щойно познайомилися. Окрім того, вона тобі не довіряла, але ти все-таки досягнув своєї мети і провів її додому. Я теж розповідала про те, як ти проводжав мене додому з офіса в одну з наших перших зустрічей. Пам’ятаю, як я розчарувалась, дізнавшись, що у тебе є дівчина, хоча ти мені й не подобався. У словах Джованни я впізнала твою впертість і ревнощі. Через ці твої риси я так сильно закохалася в тебе. Ти рішучий, сильний, впертий. Ти — вільна людина. Скажи мені, де я тепер знайду такого ж?! Мені здається — ніде. Ти повинен повернутися! Я чекатиму на тебе в Польщі.

Любий Юро,

Сподіваюся, що перед від’їздом до Варшави мені вдасться назбирати до ста кілограмів теплого одягу. Деякі люди не особливо хочуть допомагати, війна в Україні дуже далека від них. Я розумію.

Максим опублікував коротку статтю про нашу допомогу і підтримку українських дітей. Писав, що до Києва доставлено пакунки з теплим одягом від італійської волонтерки. Всі ці речі роздали дітям з Донбасу і Криму. Також він розмістив деякі фотографії цих дітей.

Особливо мене вразила фотографія одного кримського хлопчика, вбраного у новий італійський светр і взуття. На ньому були жовті кросівки і широка, щаслива усмішка. Вона мені одразу підняла настрій. Хотілося плакати від радості й від болю одночасно.

Любий Юро,

Я дивилася дуже гарний італійський фільм «Соняшники» Вітторіо Де Сіки. Напевно, це один з найкращих з нашого неореалізму. Софі Лорен і Марчелло Мастроянні грають двох темпераментних коханців. Вони з першого погляду закохуються одне в одного і вже за кілька днів після зустрічі вирішують одружитись, оскільки завдяки цьому можна відстрочити мобілізацію. Їхній медовий місяць пролітає блискавично, а спроби «закосити» від війська дають протилежний ефект: новоспеченого чоловіка відправляють не в Африку, а на східний фронт, в сніги й морози безкрайньої Росії.

Після закінчення війни Антоніо не повертається до Італії, а зникає безвісти. Після того, як Джован-на дізнається про це, вона ледь не божеволіє з горя. Починає кричати, що не розуміє, що значить — зникнути безвісти: «Це значить: живий чи загинув? Як ви не знаєте? А хто знає? Якщо його немає серед загиблих, значить, він живий!» Звертаючись до свекрухи, вона каже: «Синьйора, я вам поверну його! Обіцяю!»

Мені здається, що моє життя — як цей фільм. Софі Лорен чудово грає. Вони з Мастроянні — гарна пара. Я дивилася фільм з широко розплющеними очима й відвислою щелепою. Джованна не може змиритися з думкою про смерть коханого, вона вірить, що його поранено, що він втратив пам’ять і живе десь у чужій країні. Вона не втомлюється на нього чекати. На останні гроші бідолаха вирушає на пошуки чоловіка в Росію і знаходить його десь у Богом забутому, маленькому селі. Там у нього нова дружина, у них маленька донька. Але саме Джо-ванна врятувала його від смерті своєю любов’ю. Не буду далі розповідати. Сподіваюся, що ми коли-небудь подивимося цю стрічку разом.

Післямова

Із Франческою ми познайомились у лютому 2015 року у Варшаві. Вона приїхала туди з двома цілями, які суперечили одна одній: розпочати нове життя і повернутися до Юри, загибель якого на той час уже підтвердив аналіз ДНК. Але їй здавалося, що це помилка, що от-от надійдуть гарні новини і можна буде полетіти до коханого в Україну. Навіть коли всі довкола упевнились у смерті Юри, Франческа ще довго не здавалась, переписуючись із солдатами, які повернулися з-під Іловайська, і сподівалась на диво. В один із таких вечорів вона знайшла мене серед Юриних друзів, виявивши, що я також живу у Варшаві. І ось Франческа сиділа переді мною, усміхаючись і одночасно втираючи неслухняні сльозинки, розповідала щось про їхнє знайомство у Донецьку, про листування з солдатами, але я не чула її слів. Єдина думка, яка невідступно крутилась у голові: так ось вона яка — його обраниця.

З Юрою ми познайомились у 2011 році у Варшаві на мітингу солідарності з росіянами, які вийшли на Болотну площу. «Вперше стою під російським прапором», — сказав він, поправляючи причеплену до верхньої кишені куртки жовто-блакитну стрічку. Приїхавши до Любліна за волонтерською програмою лише на рік, Юра з місця навскач взявся об’єднувати православну й грецько-католицьку громади, аби покращити стосунки між українцями в Польщі, яким важко порозумітися навіть на чужині. Він намагався ходити на обидві служби, став членом Українського товариства і вперто не чув ущипливих закидів про те, що все, що він робить, — нікому не потрібно. Юрина впертість завжди була на два кроки попереду.

Ми з Франческою почали зустрічатися ледь не щовечора. Вона дуже хотіла, аби про Юру дізналося якомога більше людей, і запропонувала мені написати книжку українською мовою. Тижнями, які непомітно переросли в місяці, Франческа розповідала російською про все, що могла згадати. Після похорону Юри ми бачилися дедалі рідше, оскільки їй важко було говорити про нього, а мені — писати. Їхня історія зависла в повітрі аж до лютого 2016 року, коли ми разом вирушили до Вінниці на організований у Донецькому університеті День пам’яті Юрія, де я познайомилась з його батьками, родичами, друзями й однополчанами. Коли повернулася додому, історія буквально вилилась на папір, обростаючи на додачу вигаданими персонажами й подробицями, що невідривно переплелися з реальними подіями. Роман почав жити власним життям, але він назавжди залишиться історією Юри і Франчески — історією, де переплелися любов і смерть.

Юрій Матущак народився у Донецьку 15 лютого 1987 року. Вже у дитинстві Юрко почав цікавитись українською історією, тому 2004 року вступив на історичний факультет Донецького національного університету. 31 жовтня 2006 року на третьому курсі Юрій разом з однодумцями заснував громадську організацію «Поштовх», яка вже за рік стала однією з найактивніших громадських організацій Донеччини. Після завершення навчання Юра на рік поїхав до Польщі, де був волонтером і займався проектом відновлення пам’яті про Волинські події 1943 року. У 2013 році він взяв активну участь у Революції Гідності, долучився до організації донецького Євромайдану, створив самооборону Донецька для захисту учасників про-українських акцій, а коли почалась війна, пішов добровольцем у батальйон «Дніпро-1». У серпні 2014 року під час виходу з так званого «зеленого коридору» колону, в якій пересувався Юра, розстріляли російські війська. Указом Президента нагороджений орденом «За мужність» ІІІ ступеня (посмертно).

Франческа Леонарді народилася 14 травня 1986 року в Кампобассо (Центральна Італія). Захоплюючись іноземними мовами, вступила до університету у Пескарі на англійську й російську філологію. Пізніше закінчила спеціальність «Міжнародні відносини» і почала цікавитися політичною ситуацією в Росії. В Італії познайомилася з українцями, які розповідали про свою батьківщину, традиції й історію. Перше знайомство з Україною викликало в неї бажання більше дізнатися про цю маловідому їй країну. За сприяння європейської волонтерської програми (EVS) Франческа поїхала до Донецька, де викладала італійську мову, брала участь у різноманітних заходах і проектах, що популяризували італійську мову й культуру в Україні. Після закінчення програми, що збіглося з Революцією Гідності, Франческа залишилась у Донецьку разом з Юрієм попри велику небезпеку. Коли почалась війна, їй довелось ненадовго поїхати до Італії, аби знайти спосіб знову повернутися в Україну і бути ближче до Юрія, який на той час уже служив у добровольчому батальйоні «Дніпро-1». 29 серпня 2014 року Франческу взяли на роботу до Італійської торгово-промислової палати в Україні, куди вона невдовзі й мала вирушити. Але саме того дня стало відомо, що Юра зник безвісти після «Іло-вайського котла». Поки тривали його пошуки, Франческа переїхала до Польщі, де досі працює перекладачкою.