Анотація

Джим ді Ґріз, він же Сталевий Щур, бачив та пережив чимало: рабство на чужій планеті, втрату товариша та наставника. Втім, Сталевий Щур не чекав, що перед ним замаячить перспектива армії. Кілька невдалих спроб ухилитися від призову, втеча, фальшиві документи і — вуаля — «you’re in the army now». Халепа? Аж ніяк. Тепер Джим має шанс повернути генералові Зеннору всі борги. Цей галактичний злочинець повинен відповісти за смерть наставника Джима. Проте Зеннор готує хитрий і ниций план: захоплення планети Хоєцький та винищення всіх незгодних. І Сталевий Щур тут не зарадить. Бо він у армії. Але в якій саме?.. Часом не в тій, яка може рушити проти власного командира?

Гаррі Гаррісон - Сталевий Щур іде до армії

РОЗДІЛ 1

РОЗДІЛ 2

РОЗДІЛ 3

РОЗДІЛ 4

РОЗДІЛ 5

РОЗДІЛ 6

РОЗДІЛ 7

РОЗДІЛ 8

РОЗДІЛ 9

РОЗДІЛ 10

РОЗДІЛ 11

РОЗДІЛ 12

РОЗДІЛ 13

РОЗДІЛ 14

РОЗДІЛ 15

РОЗДІЛ 16

РОЗДІЛ 17

РОЗДІЛ 18

РОЗДІЛ 19

РОЗДІЛ 20

РОЗДІЛ 21

РОЗДІЛ 22

РОЗДІЛ 23

РОЗДІЛ 24

РОЗДІЛ 25

РОЗДІЛ 26

РОЗДІЛ 27

РОЗДІЛ 28

РОЗДІЛ 29

РОЗДІЛ 30

ЕПІЛОГ

notes

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Гаррі Гаррісон - Сталевий Щур іде до армії

Оцифровано телеграм-спільнотою БУКХАБ в 2025 році для всіх українців.

НЕ ДЛЯ ПРОДАЖУ!

Цю та багато інших кльових оцифрованих книг можна знайти в телеграм-каналі БУКХАБ.

Підтримуйте українських видавців, підтримуйте Захисників України!

РОЗДІЛ 1

Я замолодий, щоб помирати. Якихось вісімнадцять років, а вже все одно що мертвий. Хватка слабшає, пальці зісковзують, а піді мною — шахта ліфта завглибшки з кілометр. Я більше не можу триматися. Зараз упаду...

Зазвичай я не схильний до паніки, а тут панікував. Тремтів з голови до п’ят від утоми, розуміючи, що з цієї пригоди вибратися просто нереально.

Я встряв у халепу, смертельну халепу, й цього разу міг винуватити лише себе. Ті добрі поради, що я давав сам собі роками, іще кращі настанови Слона — усе забулося. Все перекреслило раптове поривання.

Може, я й заслужив на смерть. Так, Сталевий Щур народився, але тепер його ось-ось уколошкає щур із плоті та крові. Металева рама дверей була така засмальцьована, що мені довелося міцно вчепитися в неї зболілими пальцями рук. Пальці ніг ледве вміщалися на вузькому карнизі, тим часом як позбавлені опори п’яти висіли над чорним проваллям унизу. Від стояння навшпиньки мені тепер нили зводи стоп, але то було дрібницею порівняно з вогнем, що пульсував у зболілих передпліччях.

Колись я вважав цей план дуже логічним, простим і розумним.

Тепер же знав, що він нераціональний, складний, недолугий і дебільний.

— Ти ідіот, Джиммі ді Ґріз, — процідив я крізь зціплені зуби й аж тоді усвідомив, що закусив ними нижню губу так, що з неї цебенить кров. Я розтиснув щелепи, сплюнув — і моя права рука ковзнула вниз. Потужний спазм страху, що здушив мене, приборкав утому, і я вчепився знову, відчувши різкий приплив одчайдушної сили.

Проте сила зникла так само швидко, як і з’явилася, залишивши мене в такому самому становищі. Виходу з нього не було. Стирчатиму тут, доки зможу триматися, а потім моя хватка послабне, і я впаду. Хоч відпускай уже зараз та й по всьому...

— Ні, Джиме, не здавайся.

Від гупання крові у вухах здавалося, наче мій голос долинає здалеку та звучить глибше, достоту як у Слона. Думка була його, і слова цілком могли належати йому. Тож я тримався, хоча й не знав навіщо. А ще мене бентежило далеке вищання.

Вищання? У шахті ліфта було чорно, як у могилі, й так само тихо. Невже маглев-підйомник поїхав знову? Через напруження у м’язах я повільно нахилив голову й зазирнув до шахти. Нічого.

Щось. Крихітний проблиск світла — шахтою підіймався ліфт.

То й що? Ця урядова будівля налічувала двісті тридцять три поверхи. Які шанси, що ліфт зупиниться на поверсі піді мною, а мені вдасться спритно вискочити на його дах? Я не сумнівався, що астрономічні, й не мав настрою їх вираховувати. А може, він досягне цього поверху та розмаже мене дорогою по стіні, як кузьку? Теж незла думка. Я спостерігав, як світло мчить угору, до мене, і що більше воно сильнішало, то ширше розплющував очі. Вищання центрувальних коліс ставало дедалі гучнішим, мене вдарило потужним струменем повітря, це був кінець...

Кінець його руху вгору. Кабінка завмерла просто піді мною, так близько, що я почув звук, із яким розчахнулися двері, та голоси двох охоронців усередині.

— Я тебе прикрию. Обшукуючи коридор, не вмикай безпеки.

— Ти мене прикриєш, аякже! Я щось не чув, як на це зголошувався.

— Ти не чув, а я чув. У мене дві смужки, а в тебе одна, тобі й дивитися.

Односмужковий, бурмочучи якісь скарги собі під носа, дуже повільно вийшов. Коли його тінь заступила світло з відчинених дверей, я якомога обережніше поставив на кабінку ліву ногу. Сподівався, що, як кабінка й здригнеться від мого переміщення на неї, це залишиться непомітним через його вихід.

Одначе вилізти туди було нелегко: стегновий м’яз у мене звело судомою, а пальці заклякли. Я мало-помалу повернув на місце праву ногу, що трусилася, й урешті-решт пересунувся на ліфт. Мої зсудомлені пальці досі трималися за раму; я почувався справжнісіньким телепнем.

— У коридорі нікого, — гукнув іздалеку голос. — Зніми покази реєстратора наближення.

Під стишене бурчання та стукіт іззовні я відірвав правицю від засмальцьованого металу й потягнувся нею до досі неслухняної лівиці.

— Зняв покази, знайшов себе. Поза тим востаннє в коридорі був рух о вісімнадцятій нуль-нуль. Люди прямували додому.

— Тоді це справжня загадка, — промовив двосмужковий. — Вертай. У нас були дані про те, що кабіна ліфта зупинилася на цьому поверсі. Із цього поверху ми викликали її назад. А тепер ти мені кажеш, що з неї ніхто не виходив. Загадка.

— Та ніяка то не загадка, а просто збій. Глюк у комп’ютері. Ця штука дає собі вказівки, коли їх не дає їй більше ніхто.

— Хоч як мені неприємно погоджуватись, але таки так. Вертаймо назад і дограймо в карти.

Односмужковий повернувся, двері ліфта зачинились, я якомога тихше присів, і ми всі спустилися шахтою. Охоронці вийшли на в’язничному поверсі, а я продовжував сидіти в рипливій тиші, тремтячими пальцями розминаючи застиглі м’язи. Коли вони стали більш-менш керованими, я підняв люк, на якому сидів, скочив до кабіни й поволі, сторожко визирнув назовні. Картярів не побачив: вони перебували у вартівні, де їм і належало бути. З неймовірною обережністю я повторив маршрут своєї невдалої втечі. Винувато прокрався вздовж стін (якби мав хвоста, то підібгав би його), незграбно відчинив відмичкою замкнені коридорні двері. Врешті дістався до власної камери, відімкнув і знову замкнув її, повернув відмичку до підошви черевика, а тоді впав на ліжко, зітхнувши так, що, певно, цілий світ почув. Говорити вголос у сонній тиші в’язничного корпусу я не наважився, зате подумки прокричав: «Джиме, ти найтупіший, найдебільніший ідіот, якого коли-небудь бачив світ. Ніколи, повторюю, ніколи більше не роби нічого схожого».

«Не буду», — пообіцяв я в безрадісному мовчанні. Ця установка вже добре в’їлася мені в довгастий мозок. Ніде правди діти: прагнучи вибратися із в’язниці, я все зробив неправильно. А тепер побачимо, чи можу я зробити все правильно.

Я надто квапився. Поспіху ж узагалі не мало бути. Арештовуючи мене, капітан Варод, силовик із флоту Ліги, чудово знав про заховану мною відмичку. Він говорив мені, що тюрми йому не до вподоби, тож, попри непохитну віру в закон і порядок, не вважав, що за всі проблеми, які я спричинив на рідній планеті, Біт О’Хевен, мене слід ув’язнити. Я насправді теж так не вважав. Оскільки Варод знав про мою відмичку, мені лишалося тільки чекати на слушну мить. Зачекати та втекти під час переведення із цього закладу.

Під час переведення. У мене завжди був тільки один намір: відбути свій термін тут, у в’язниці з пильною охороною та технічними засобами захисту посеред будівлі Ліги в центрі її бази, на цій планеті з назвою Стерен-Ґвандра, про яку я не відав геть нічого, крім назви. Я насолоджувався відпочинком і їжею, що після воєнних злиднів на Спіовенте й огидної бурди, яку вважали там харчем, приносили справжнє задоволення. Треба було насолоджуватися й далі, набираючись сил і готуючись до майбутньої свободи. Отже, чому я спробував вирватися звідси?

Через неї, жінку, істоту жіночої статі, яку мигцем побачив і відразу впізнав. Один побіжний погляд — і я, позбувшись розуму, під впливом емоцій, удався до катастрофічної спроби втечі. Тим гірше для мене. Я аж скривився, надто вже чітко пригадавши, як почалася ця ідіотська пригода.

Це сталося під час нашої денної зарядки, тієї неймовірно захопливої події, коли в’язнів випускають із камер, даючи їм змогу почовгати залізобетонним двориком у м’якому світлі подвійних сонць. Я човгав разом з іншими й намагався не зважати на своїх товаришів. Низькі лоби, моноброви, обвислі та слиняві губи — украй невтішна компанія дрібних злочинців, належати до якої мені було соромно. А тоді їх щось зворушило, якась незвична новина, що збудила їхній кволий розум і змусила з хрипкими криками та вульгарними закликами помчати до паркану із сітки рабиці. Навіть я, отупілий від одноманітності в’язничного життя, відчув укол цікавості й бажання побачити, що спричинило цей вибух незвичних почуттів. Це мало бути очевидно. Жінки. Вони, та ще міцні напої й наслідки їхнього вживання, були єдиним, що коли-небудь збуджувало мляві синапси їхніх крихітних мізків.

По той бік паркану проходило троє новоприбулих жінок-в’язнів. Дві з них, зліплені з того ж тіста, що й мої товариші, відповіли такими самими хрипкими вигуками та цікавими жестами. Третя ув’язнена простувала тихо, хоч і безрадісно, байдужа до свого оточення. Її хода була мені знайома. Та як таке могло бути? Доки мене не доправили силоміць на цю планету, я навіть не чув про неї. Це була загадка, що потребувала розгадки. Я пробіг уздовж паркану до його кінця, звільнив собі місце, торкнувшись кісточками пальців до чиєїсь волохатої шиї так, що її власник зомлів, зайняв його місце й визирнув назовні.

Менш ніж за метр від мене промайнуло дуже знайоме обличчя. Це обличчя, як і ім’я його власниці, я, без сумніву, знав дуже добре.

Бібс, дівчина з екіпажу космічного корабля капітана Гарса.

Через неї можна було вийти на Гарса, і я мусив поговорити з нею, щоб дізнатися, де він. Капітан Гарс винен у смерті Слона, бо викрав нас і викинув на мерзенній планеті Спіовенте. Тому я волів, своєю чергою, стати винним у його смерті.

Тож я, не роздумуючи далі та не маючи нічого, крім самогубного й непрактичного ентузіазму, здуру втік. Мені врятувала життя й дала змогу прослизнути непоміченим назад до камери лише фортуна, що оберігає геть нерозумних людей. Зараз, думаючи про недолугість свого плану, я паленів од сорому. Непослідовність, недалекоглядність — і неймовірно дурнувате припущення про однакові заходи безпеки повсюди у велетенській будівлі. Щодня, під час виходу з в’язничного корпусу й повернення до нього, я помічав надзвичайно прості замки на всіх дверях і цілковиту відсутність сигналізації. Вирішив, що в решті будівлі ситуація аналогічна.

Неправильно вирішив. Кабіна маглев-підйомника сповістила охоронців, що нею скористалися. Щойно її двері відчинилися на горішньому поверсі, я відразу вгледів детектори в коридорі. Тому й спробував пролізти крізь аварійний люк у даху, сподіваючись знайти вихід через механізм на вершині шахти.

Ось тільки ніякого механізму там не виявилося — лише ще одні двері. Вони вели на наступний поверх, не зазначений на клавіатурі в кабінці. Якесь таємне місце, відоме лише керівництву. Сподіваючись розкрити цю таємницю, я став на поріг і почав вишукувати спосіб відчинити двері. Аж раптом ліфт із-під мене щез, а я залишився у скрутному становищі на вершині порожньої шахти.

Ця маленька ідіотська пригода закінчилася для мене незмірно краще, ніж я на те заслуговував. Наступного разу мені б не пощастило. Треба було спокійно все спланувати. Я викинув із голови цю майже катастрофічну витівку і став завзято обмірковувати плани та способи налагодження контакту з дівчиною з флоту.

— Зроби це по-чесному, — сказав я й шокував цими словами самого себе.

По-чесному? Я? Сталевий щур, який скрадається нічною пітьмою в самотній тиші, нікого не боячись і нікого не потребуючи.

Так. Хай як боляче було це усвідомлювати, найкращою стратегією справді була чесність.

— Увага, мерзотні тюремники, увага! — вигукнув я й загримав по ґратах своєї клітки. — Пробудіться від свого спітнілого сну та вульгарних еротичних сновидінь і відведіть мене до капітана Варода. Якнайшвидше чи навіть іще швидше!

Прокинулись інші в’язні й у праведному гніві заходилися галасувати, погрожуючи мені всілякими немислимими тілесними ушкодженнями. Я почав завзято відповідати на образи, і зрештою прибув загрозливо насуплений нічний охоронець.

— Здоров! — бадьоро гукнув я. — Приємно бачити привітне обличчя.

— Хочеш, щоб тобі черепушку розбили, малий? — запитав він, глузуючи з мене не менш дотепно за в’язнів.

— Ні. Але хочу, щоб ти уникнув біди, негайно відвівши мене до капітана Варода, позаяк я маю інформацію такого військового значення, що тебе негайно б застрелили, якби запідозрили, що ти приховував її від капітана більше, ніж одну-дві секунди.

Той висловив іще кілька погроз, але, замислившись над моїми словами, тривожно зблиснув очима. Навіть людині з його кволеньким розумом було очевидно: найрозважливіший варіант у цій ситуації — перекласти відповідальність на когось іншого. Коли я показав рукою далі вздовж коридору, він пробурчав іще кілька образ, але все-таки потупав до свого телефона. Та й чекати мені довелося недовго. За кілька хвилин на сцені постав гурт перекачаних і перегодованих охоронців. Вони відімкнули мою камеру, надягнули на мене наручники, поспіхом загнали до маглев-підйомника та проїхали кількасот поверхів угору до порожнього кабінету. Причепили там наручники до важкого стільця й забралися. Лейтенант, який увійшов кілька хвилин по тому, ще сонно кліпав, не радіючи, що його потривожили серед ночі.

— Мені потрібен Варод, — промовив я. — Із обслугою не розмовлятиму.

— Стули пельку, ді Ґрізе, поки не встряв у ще більшу халепу. Капітан у далекому космосі, і зв’язатися з ним неможливо. Я з його бойової частини й дуже прошу тебе викласти все швидко, поки я тебе звідси не витурив.

Це прозвучало досить обґрунтовано. А ще я майже не мав вибору.

— Ви коли-небудь чули про венійського свинтуса, що швендяє космосом з іменем капітан Гарс?

— Продовжуй, — сказав той знудженим голосом і позіхнув, аби стало зрозуміліше. — Я працював із твоєю справою, тому можеш говорити вільно. Що ти знаєш такого, чого нам ще не повідомив?

— У мене є інформація про нашого спільного приятеля, що торгує зброєю з-під поли. Ви ж тримаєте його під вартою, чи не так?

— Ді Ґрізе, інформувати нас маєш ти — це працює саме так, а не навпаки.

Такі були його слова, проте лейтенантове обличчя виразило дещо інше. Скороминущу тривогу. Якщо це означало те, про що я думав, то Гарсові вдалося від них утекти.

— Я сьогодні бачив, як привезли дівчину, нову ув’язнену. Її звати Бібс.

— Ти витягнув мене з ліжка, щоб розповісти якусь брудну сексуальну таємницю?

— Ні. Просто вирішив, що вам треба знати: Бібс належала до екіпажу Гарсового корабля.

Це негайно при вернуло увагу лейтенанта, і він, не такий досвідчений, як його командир, не зміг приховати раптового зацікавлення.

— Ти впевнений?

— Перевірте самі. Інформація про прибулих сьогодні має бути загальнодоступною.

Так і було: він сів за сталевий стіл і застукав по клавішах термінала на ньому. Поглянувши на екран, сердито глипнув у мій бік.

— Сьогодні прийнято трьох жінок. І жодної на ім’я Бібс.

— Яка неймовірна дивовижа. — Мій голос переповнився сарказмом. — Хіба можливо, щоб зараз у злочинному світі користувалися прізвиськами?

Той не відповів, а знову застукав по клавішах термінала. Задзижчав факс і видав три аркуші паперу. Три кольорові портрети. Два з них я кинув на підлогу, а третій повернув.

Бібс.

Лейтенант натиснув іще на кілька клавіш, а тоді відкинувся у кріслі й потер підборіддя, вивчаючи екран.

— Збігається, збігається, — пробурмотів він. — Маріанні Джуффріда, двадцять п’ять років, указаний рід занять — електротехнік із досвідом роботи в далекому космосі. Заарештована за звинуваченням у зберіганні наркотиків, анонімна заява, присягається, що її підставили. Інших деталей немає.

— Запитайте її про Гарса. Переконуйте. Змусьте заговорити.

— Дякуємо тобі за допомогу, ді Ґрізе. Це піде до твоєї справи. — Лейтенант набрав на телефоні якийсь номер. — Але ти передивився кіно. Тут ми ніяк не можемо примушувати когось надавати свідчення. Зате можемо допитувати, спостерігати й робити висновки. Зараз тебе повернуть до камери.

— Йой, дякую за подяку. Дякую, хоча й нема за що. Чи не скажете принаймні, як довго збираєтеся мене тут тримати?

— Це, напевно, досить легко з’ясувати. — Швидке звернення до термінала, мудрий кивок головою, а тим часом за мною відчинилися двері. — Ти покинеш нас післязавтра. Один космічний корабель зупиниться на планеті з цікавою назвою Біт О’Хевен, де ти, здається, повинен відповісти за декількома кримінальними звинуваченнями.

— Гадаю, за презумпцією винуватості.

Я вишкірився та заскімлив, аби приховати приплив захвату, що опанував мене. Вийшовши звідси, я справді вийду звідси. Не зважаючи на грубі ручища та стишені нарікання своїх наглядачів, я дозволив спокійно відвести себе до камери. Я збирався бути хорошим, дуже-дуже хорошим — аж до післязавтра.

Та опісля я ще довго лежав без сну, витріщаючись у пітьму й роздумуючи, як мені витягнути інформацію.

РОЗДІЛ 2

— Підпишися тут.

Я зітхнув. Сивобородий старигань за столом простягнув пластикову торбину з усім відібраним у мене силоміць перед ув’язненням добром. Я потягнувся по неї, але гладкий охоронець потягнувся ще швидше.

— Рано, в’язню, — попередив він, відсовуючи торбину подалі від моїх хапливих пальців. — Це передадуть службовцям, які тебе заарештували.

— Але це моє!

— То й звертайся до них. Усе готово, Раско?

— Моє ім’я не Раско!

— Зате воно моє. Стули пельку, — озвався другий охоронець, м’язистий і неприємний тип, чий правий зап’ясток кріпився до мого лівого зап’ястка парою блискучих кайданків. Він сильно смикнув за цю сполучну ланку, і я шарпнувся до нього. — Роби, що я кажу, не огризайся та не дуркуй.

— Так, сер. Вибачте.

Я покірно опустив очі, й охоронець усміхнувся з гаданою зверхністю. Якби ж то він знав, що я просто користався нагодою придивитися до кайданків. То були «бульдогогризи», що продавалися всюди у відомій частині галактики та мали гарантований захист від дурня. Може, захист від дурнів у них і був, та я міг відкрити їх менше ніж за дві секунди. Днина обіцяла бути гарною.

Жирдяй ішов праворуч мене, а Раско із цікавими зв’язками — ліворуч. Я рухався в ногу з ними, прагнучи вибратись із в’язниці й оглянути світ, що чекав за межами будівлі Ліги. Я ж приїхав сюди в закритому фургоні й не бачив нічого. У передчутті знайомства з новою домівкою мене опанувало завзяття; може, охоронців і тривожили думки про моє примусове вивезення з цієї планети, та я на той час анітрохи ними не цікавився.

Вийти з будівлі виявилося нелегко, і я знову подумки вилаяв себе за те, що взагалі надумав утекти з цього бункера-хмарочоса. Виходити довелося з трьох дверей, розміщених одні за одними, загерметизованих щільно, як вакуумні шлюзи. Наші перепустки вставляли в комп’ютеризовані машини, що гули та клацали, а потім рободавачі вивчали наші «пальчики» й візерунки на сітківках, пересвідчуючись, що дані на перепустках наші. Це сталося тричі, перш ніж загудів і відчинився зовнішній портал і досередини проникнула хвиля теплого повітря, запахів і звуків.

Поки ми спускалися сходами на вулицю, я роззявляв рота, мов селюк. Досі не бачив нічого схожого. Звісно, досвід я мав дуже обмежений, бо це була лише третя планета, яку відвідав. Та й життя на свинобразових фермах Біт О’Хевен і служба на болотах Спіовенте не сприяли підготовці до такого шквалу вражень.

Мене накрило хвилею тепла й запиленого повітря. Воно повнилося різкими запахами, гучними криками й какофонією дивних звуків. Поки тривала атака на мої вуха й ніс, очі вирячилися на кипучу людську масу, дивний транспорт — і чужорідних чотириногих істот. Одна з них, несучи на спині людину й тупаючи по землі великими ногами, пройшла неподалік і повела очима на мене. Її паща відкрилася, оголивши жахливі жовті зуби, й істота голосно завищала. Я відсахнувся, а мої охоронці розсміялися вголос із моєї цілком закономірної реакції.

— Ми захистимо тебе від марґа, — пообіцяв Жирдяй, і вони зареготали від тупого задоволення.

Може, місцевою говіркою істоту й називали марґом, але для мене це все одно був кінь. Я бачив таких на плівках зі стародавньої історії в школі. Цих істот використовували в землеробстві, коли Біт О’Хевен тільки заселили, та невдовзі вони стали жертвами смертоносної місцевої флори й фауни. Вижити зуміли тільки незнищенні свинобрази. Я придивився до коня, до його зубів, що явно належали травоїдному, і збагнув, що той не становить загрози. Проте він був великий. Підійшло ще двоє таких істот, які тягнули схожу на ящик штуку на великих колесах. Водій, який сидів високо вгорі, зупинив штуку, коли Раско йому свиснув.

— Залазь, — наказав Жирдяй і розчахнув двері, припасовані збоку транспортного засобу. Я залишився на місці та з відразою тицьнув пальцем.

— Там же брудно! Хіба флот Ліги не може забезпечити пристойним транспортом...

Раско хвицнув мене ззаду по нозі так, що я повалився вперед.

— Лізь — і не огризайся!

Вони залізли досередини після мене.

— Політика флоту вимагає по змозі застосовувати транспорт місцевого населення для допомоги місцевій економіці. Тому стули пельку й насолоджуйся.

Пельку я стулив, але насолоджуватися не став. Поки ми з гуркотом їхали, я незрячими очима тупився на велелюдну вулицю, розмірковуючи, як найкраще втекти від своїх полонителів, водночас трохи нашкодивши моєму супутникові-садисгу. Зробити це можна буде навіть зараз. Завдати блискавичного удару, тоді покинути їх непритомними в цьому транспорті, а самому розчинитися в натовпі. Я нагнувся й узявся енергійно чухмарити собі щиколотку.

— Мене щось укусило! Тут комахи!

— То покусай і ти їх, — порадив Жирдяй, і обидва охоронці вибухнули гучним юнацьким сміхом.

Чудово. Жоден із них не помітив, як я дістав із черевика відмичку та сховав її в руці. Щойно я, замисливши недобре, повернувся до Раско, наш транспортний засіб хитнувся й став, а Жирдяй, нахилившись, розчахнув дверцята.

— Виходьте, — наказав він, а Раско боляче смикнув за кайданки.

Я витріщився на облицьовану мармуром будівлю перед нами й обурився:

— Це не космопорт!

— А в тебе гарний зір, — посміхнувся Раско, потягнувши мене за собою. — Місцевий аналог лінійного потяга. Ходімо.

Я вирішив, що не піду. Наситився під саму зав’язку їхнім огидним товариством. Але поки що мені доводилося шкутильгати за ними, роззираючись у пошуках якоїсь нагоди — і я побачив її просто перед собою. Дверима під вивіскою, що гордо проголошувала «PYCHER PYSA GORRYTH», користувалися винятково чоловіки. Я, хоча й не знав нічого місцевою мовою, досить легко здогадався, про що йдеться. Відступивши, я показав пальцем.

— Поки ми не сіли в потяг, хочу зайти туди.

— Дзуськи, — відповів Раско. Садист. Несподівано за мене заступився його напарник:

— Заведи його. Дорога довга.

Раско із відразою щось забурчав, але позаяк Жирдяй, очевидно, був старший за нього за званням, штовхнув мене вперед. «Пічер піса» виявився максимально примітивним: під однією стіною звичайне корито, а навпроти — вервечка чоловіків. Я взяв курс на порожнє місце у віддаленому кінці й завовтузився з одягом. Раско стежив за мною з відвертим невдоволенням.

— Я нічого не можу зробити, поки ви дивитеся, — заскиглив я.

Той на секунду закотив очі. Цього якраз вистачило, щоб я вільною рукою схопив його за шию. Від мого сильного натиску великим пальцем з обличчя охоронця зникло здивування. Після цього мені лишалося тільки проконтролювати його непритомне падіння на кахляну підлогу. Коли, приємно гупнувши, Раско опинився долі, я відімкнув кайданки на своєму зап’ястку і швидко обшукав його, поки він ледь чутно хропів. Змушений виправдовувати репутацію злодія, я поцупив із задньої кишені його штанів гаманець і, перш ніж підвестися й розвернутися, надійно сховав його в кишені. Тим часом усі чоловіки з вервечки попід стіною дивилися на мене.

— Він зомлів, — сказав я, і вони отетеріло витріщилися. — Li svenas, — додав, але це нічого їм не пояснило. Відтак показав на непритомного служаку, на двері, а тоді на себе. — Піду по допомогу. Ви, хлопці, наглядайте за ним, а я незабаром повернуся.

Жоден із них не мав змоги піти за мною, і я вискочив із входу. Мало не до рук Жирдяєві. Він прокричав щось і потягнувся до мене, та я вже давно зник із вокзалу, розчинившись у натовпі. З-за моєї спини долинуло ще кілька обурених вигуків, але вони невдовзі стихли, поки я, прослизнувши між двох коней, обігнув карету й подався темним провулком із віддаленого боку вулиці. Ось як просто все склалося.

Провулок виходив на іншу вулицю, таку саму велелюдну, як перша, і я почимчикував нею, нічим не виділяючись із юрби. Вільний, наче птах. Я навіть став посвистувати на ходу, роздивляючись цікаві місця, жінок під вуалями й чоловіків у яскравому вбранні. Оце так життя!

А може, ні? Самотою на примітивній планеті, без знання мови, у розшуку влади — чому радіти? Негайно запанував морок, і я почав глузувати вголос.

— Ото й усе, Джиме? Ти лякаєшся, зіткнувшись із найменшою проблемою. Як не соромно! Що сказав би на це Слон?

«Він сказав би: “Годі балакати привселюдно”, — подумав я, помітивши, як дивно на мене поглядають. Тож я щасливо засвистав, не переймаючись нічим на світі, завернув за ріг і побачив столи та стільці, чоловіків, які сиділи, смакуючи цікавими напоями, під вивіскою з написом «SOSTEN НА GWYRAS», який геть ні про що мені не говорив. Утім, під ним було надруковано: «N1PAROLOS ESPERANTO, BONVENUU». Я понадіявся, що мовою есперанто тут розмовляють краще, ніж пишуть. Знайшов столик під стіною, опустився на стілець і поклацав пальцями старезному офіціантові.

— Детплеґадов, — промовив він.

— Лізь до інших зі своїми «плеґадов», — відповів я. — Ми розмовляємо мовою есперанто. Що тут є випити, татуню?

— Пиво, вино, довр-том-іс.

— На довр-том-іс я сьогодні просто не налаштований. Велике пиво, будь ласка.

Коли офіціант відвернувся, я дістав гаманець Раско. Якщо мої охоронці мусили стимулювати місцеву економіку, то не могли не мати при собі трохи місцевої валюти. Коли я кинув гаманець на стіл, він задзеленчав, повний маленьких металевих кружалець. Я витрусив одне кружальце й перевернув його. З одного боку на ньому було викарбувано двійку, на другому — слово «Arghans».[1]

— Із вас один арґанс, — озвався офіціант і поставив переді мною наповнений по вінця глиняний кухоль. Я передав йому монету.

— Візьміть, добродію, а решту лишіть собі.

— Ви, інопланетяни, такі щедрі, — не дуже розбірливо відповів той, пробуючи монету на зуб. — Не скнарі, не дурні, не злі, як тутешні. Хотіти дівка? Хлопець? Покурити кеварґен[2]?

— Може, згодом. Я дам вам знати. Зараз — пиво, а згодом — п’янкі насолоди місцевого життя.

Він, бурмочучи, забрався геть, а я зробив великий ковток пива. І негайно про це пожалкував. Ковтнув — і ще раз пожалкував, бо отруйний напій забулькав і закипів у моєму шлунково-кишковому тракті. Тоді я відштовхнув кухоль і гикнув. Досить уже цих дурощів. Я втік, чудово, крок перший. А що далі?

Наразі мені не спадало на гадку нічого. Я трохи надпив пиво, що залишалося таким самим огидним на смак, але навіть ця героїчна процедура не надихнула. Коли до мене підкрався офіціант і хрипко зашепотів, прикрившись долонею, я аж зрадів його появі.

— Нова поставка кеварґен просто з поля. Кайф на багато дні. Хотіти? Ні? А може, дівка з батогами? Змії? Шкіряні ремені та гаряча грязюка...

Я перервав його, бо засумнівався, що мені подобається такий поворот розмови.

— Я ситий, кажу вам, що ситий. Хочу тільки одного: пояснення, як повернутися до муніципальної будівлі.

— Не знати довгі слова.

— Хочу знайти будівлю — велику, високу, де вдосталь інопланетян.

— А-а-а, ти про «ліс»[3]. Я тебе туди відвести за один арґанс.

— За один арґанс розповідай мені, як пройти. Не хочу відривати тебе від роботи.

А ще я не хотів, щоб мою увагу відвернула якась із його численних пропозицій. Зрештою він був змушений погодитись. Я запам’ятав пояснення, випив іще трохи пива, негайно пожалкувавши про це, а тоді непомітно вшився, поки офіціант зник у підсобці.

Дорогою в мене почав формуватися план. Треба вигадати спосіб дістатися до Бібс, дівчини з екіпажу вантажного судна. Гарс, капітан її корабля, втік — цього я був певен. Але вона могла знати про нього більше.

Тільки дівчина пов’язувала мене із цим лиходієм. Одначе як мені потрапити до в’язниці? Я знав ім’я, яким вона назвалася під час арешту: Маріанні Джуффріда. Чи міг я вдати із себе її стурбованого родича, такого собі Гасенпеффера Джуфінду? Місцеві посвідчення особи, певно, легко підробити (якщо такі взагалі існують). Та чи не ідентифікує мене комп’ютер як колишнього в’язня, коли я ввійду до будівлі? Чи мене стерли з його пам’яті, коли я поїхав? Може, й стерли, та чи не поверне мене до пам’яті Жирдяй, повідомивши про мою втечу?

Такі думки крутились у моїй голові, коли я знову звернув за ріг і побачив перед собою велетенську споруду. Вона здіймалася понад низенькими міськими будівлями, наче височезна круча, і здавалася такою самою неприступною. Я пройшовся повз неї, поглянув на сходи, з яких зовсім нещодавно спустився, та простежив, як відчинилися, впускаючи відвідувача, двері. А тоді зачинилися, неначе банківське сховище. У моїй голові й досі було порожньо. Я стояв, притулившись спиною до цегляної стіни через дорогу від будівлі. Може, це було не надто розважливо з огляду на те, що на мені й досі був в’язничний одяг. Але місцеві костюми відзначалися таким розмаїттям, що моя форма геть не привертала уваги. Я тулився до стіни й чекав на появу натхнення.

Воно не з’явилося. Зате з’явилася чиста, неждана удача, унікальна нагода. Іще раз відчинилися двері, і з них вийшло троє. Двоє посіпак закону (на очевидність цього вказував розмір їхніх чобіт) обабіч тендітної жіночої фігурки. Один товстий зап’ясток було прикуто кайданками до крихітного зап’ястка ув’язненої. Тобто Бібс.

Дівчина виникла переді мною так несподівано, що я аж прикипів до місця. Поки я продовжував тулитися до стіни, вони спустилися на вулицю, де один із охоронців, змахнувши рукою, свиснув. На посвист ураз примчали два кінні повози — так хутко, що один із них мало не підрізав іншого. Коні стали дибки, почулися гучні прокльони та голосне іржання. Справу швидко зам’яли, і переможений клусом подався геть. Високий корпус неповороткого кінного повозу заступив мені огляд, але я знав, що відбувається, так добре, ніби той був прозорий. Дверцята відчиняються, ув’язнену заводять досередини, дверцята зачиняються...

Ляснув батіг візника, транспорт рушив, і я рвонув через дорогу. Набрав швидкість, побігши за ним, підскочив, застрибнув на сходинку й розчахнув дверцята.

— Геть, — промовив найближчий охоронець, повернувшись до мене. — Цей екіпаж зайнято...

Перезирнувшись, ми впізнали один одного: то був нічний сторож із в’язниці. Із сердитим вигуком він потягнувся до мене. Та я виявився моторнішим і, заскочивши досередини, приземлився на нього. Сторож був великий і дужий, однак я був швидкий. Мигцем глянувши на вражене обличчя Бібс, я зосередив увагу на тому, щоб уникнути хватки суперника, швидко вдаривши його ребром долоні.

Щойно він зм’як, я перекотився до другого охоронця й узрів, що геть йому не цікавий. Бібс душила його на смерть, ухопивши вільною рукою за шию. Охоронець безладно махав другою рукою, та нічого не міг удіяти: руку було пристебнуто кайданками до зап’ястка Бібс.

— Просто зачекай... доки цей... теж не вмре, — видихнула Бібс.

Я не став пояснювати, що охоронець, із яким я розправився, був просто непритомний, а нагнувся та міцно взяв її за лікоть, натиснувши вказівним пальцем на великий нерв на ньому. Її рука заніміла й відпала, а лице почервоніло від люті. Та доки вона змогла щось сказати, я заткнув рота охоронцеві, що задихався, та відімкнув кайданки. Бібс потерла свій зап’ясток і всміхнулася.

— Не знаю, звідки ти й чому тебе сюди занесло, пацанчику, та я вдячна за допомогу. — Вона схилила голову набік і зміряла мене пильним поглядом. — Я ж тебе знаю, так? Так, звісно, ти — опівнічний пасажир, такий собі Джиммі.

— Саме так, Бібс. Джим ді Ґріз до твоїх послуг.

Забираючи у двох непритомних охоронців усі їхні речі, дівчина засміялася, голосно й радісно, проте коли я з’єднав їх кайданками, насупилася.

— Їх краще вбити, — промовила вона.

— Краще цього не робити. Наразі ми не такі важливі, щоб зчиняти через нас великий галас. Але якщо ми вб’ємо двох із їхніх людей, вони перевернуть цю планету догори дригом, аби нас відшукати.

— Гадаю, ти маєш рацію, — знехотя погодилася дівчина, а тоді з несподіваною люттю копнула обидва непорушні тіла.

— Вони нічого не відчувають.

— Відчують, як опам’ятаються. То куди ми рушимо далі, Джиме?

— Це ти мені говори. Я не знаю про цю планету нічогісінько.

— А я надто багато.

— Тоді веди.

— Гаразд.

Коли наш транспорт сповільнився, Бібс відчинила дверцята, і ми, вислизнувши назовні, ступили на тротуар, тим часом як транспорт поволі зник із поля зору.

РОЗДІЛ 3

Бібс узяла мене попід руку (що неабияк підбадьорювало), і ми почимчикували жвавим проспектом. У будь-якому іншому місці наш сірий в’язничний одяг, зі смаком оздоблений криваво-червоними широкими стрілками, безумовно, привернув би увагу — і викликав би острах. Але не на тлі барвистого юрмища, що вирувало на цих вулицях, одягнене геть по-всякому. Тут були бородаті чоловіки у шкіряних лосинах із торочками, жінки в кількох шарах кольорового серпанку, озброєні воїни, вбрані у шкіру та сталь; мантії, сукні, кольчуга, кіраси, пояси — усе, що завгодно. І ще дещо немислиме на додачу. Тож ми геть не привертали уваги.

— Маєш якісь гроші? — запитала Бібс.

— Якихось кілька арґансів — поцупив у одного зі своїх охоронців. Я, як і ти, щойно втік.

Тут вона підняла брови — як я помітив, дуже привабливі брови, що вигиналися над іще привабливішими очима.

— Це тому ти допоміг мені вибратися? За що ти сидів? Мені відомо лише те, що тебе зі старим покинули на Спіовенте. Ходили чутки, що Гарс продав тебе в рабство.

— Так, і мій друг через те загинув. Я маю багато причин трохи ображатися на Гарса. Слон мені подобався. Він мені допомагав, багато чого мене навчив, і я з радістю скажу, що теж зміг допомогти йому. Ми, як ти пам’ятаєш, вирушали з рідної планети поспіхом і заплатили капітанові Гарсу великі гроші, щоб він нас вивіз. Але цього йому виявилося замало. Він заробив іще, продавши нас у рабство. Я вижив, а Слон, від того, що став рабом, помер. Як ти можеш здогадатись, я не в захваті від його смерті. На тій планеті трапилися кілька огидних речей, і найнезначніше з них — те, що мене спіймав флот Ліги. Він доправляв мене назад, на рідну планету, щоб я постав перед судом.

— За якими звинуваченнями?

В її голосі бриніла гостра зацікавленість.

— Пограбування банку, викрадення, втеча з в’язниці. І всяке таке.

— Чудово! — вигукнула вона, втішено засміявшись; у неї були дуже акуратні білі зубки. — Допомігши крихітці Бібс, ти зробив собі величезну послугу. Я добре знаю цю планету, знаю, де тут водяться гроші. Знаю, як грішми прокласти собі шлях із планети, коли ми закінчимо. Ти їх крастимеш, я витрачу, і нашим негараздам кінець.

— Звучить логічно. Чи не обговорити нам це за їжею? Час сніданку вже давно минув.

— Звісно, я знаю гарний заклад.

Так воно й було. Ресторанчик виявився маленьким і непоказним, тим часом як фельйон-га-кік-моґ — набагато кращим на смак, аніж можна було припустити з його назви. Запили ми його великою мискою рут ґвіну, який був досить пристойним червоним вином; я запам’ятав його назву на майбутнє. Коли ми наїлись, я взяв із глека на столі тріску й почав виштовхувати з-поміж зубів шматочки хряща.

— Не проти, якщо я поставлю тобі запитання? — запитав я. Бібс надпила своє вино й махнула рукою на знак згоди. — Ти знаєш, чому я опинився в ув’язненні. Чи не сприйняла б ти за неввічливість, якби я поцікавився, з якої причини позбавили волі тебе?

Вона так гупнула по столі своїм кухлем, що він розколовся і з нього потекла кармінова цівочка. Бібс цього не зауважила: лице дівчини спотворила гримаса гніву, і я почув скрегіт її зубів.

— Це він постарався, я певна, точно він, цей bastarda chufiollo! — Останній вислів був чи не найстрашнішою образою в мові есперанто. — Капітан Гарс, ось хто. Він знав, що флот Ліги розшукує нас через контрабанду зброї. Він розрахувався з нами тут, а наступного дня мене заарештували. Він настукав їм і підкинув мені в торбу кеварґен. Із цим доказом мене пов’язали за наркотики — продаж місцевому населенню й усяке таке. Я хочу його вбити.

— Я теж — за те, що призвів до смерті мого друга. Та навіщо йому знадобився твій арешт?

— Помста. Я витурила його з ліжка. Він був надто збочений, як на мій смак.

Я глитнув, кашлянув, зробив добрий ковток вина й понадіявся, що вона не помітить, як фарба залила моє обличчя. Вона не помітила. Її очі, досі затуманені гнівом, вдивлялися у простір повз мене.

— Убити його, я справді хотіла б убити його. Я знаю, що це неможливо, та як же він на це заслуговує!

— Чому ж неможливо? — запитав я з певним полегшенням, радіючи, що розмова повернулася до таких зручних тем, як убивство та помста.

— Чому? Що тобі відомо про цю планету, Джиме?

— Нічого. Крім її назви, Стерен-Ґвандра.

— Місцевою говіркою це означає «планета». Місцевим бракує лінгвістичної фантазії. Принаймні тим, хто мешкає тут, у Брастірі. Ця планета, як і багато інших заселених планет, опинилася відрізаною від галактичних зв’язків у роки розпаду. Брастір, цей континент, має обмаль природних ресурсів, а за кілька століть місцеві примудрилися розгубити всі старі технології. Вони такі темні, що більшість із них забула есперанто. Щоправда, не забули торговці: їм доводилося мати справу з прибережним островом. Коли ті галактичні зв’язки було відновлено, тут уже запанував своєрідний сільськогосподарський напівфеодальний лад.

— Як на Спіовенте?

— Не зовсім. Біля самого берега є той клятий великий острів, про який я згадувала — відділений від материка вузькою протокою. Там поклади майже всіх корисних копалин, вугілля й нафти в цій півкулі. Саме тому його було заселено насамперед і тому він процвітав, доки за часів діаспори не прибула друга хвиля іммігрантів. І хоч нікому з новоприбулих не дозволили на ньому оселитися, їм було байдуже: цей континент, повністю відкритий і щедрий, влаштовував усі зацікавлені сторони.

Промисловість і техніка там, на Невенкеблі, а тут — землеробство й лісівництво. Сумніваюся, що в роки розпаду щось змінилося: гадаю, їхні зв’язки лише зміцніли. Саме тому ми ніколи не підберемося до Гарса досить близько, щоб його вбити.

— Я не розумію. Як це стосується його?

— Він на острові. Він недосяжний.

Бібс зітхнула й почала виводити кінчиком пальця кола в калюжці розлитого вина. Я так нічого й не второпав.

— Але ж Гарс — венієць, як ти. Капітан венійського корабля. Чому вони його захищають?

— Тому що він не венієць, ось чому. Корабель придбало військо Невенкебли, а він ним командував. Ми з радістю пристали на їхній план, вони добре платили. У питаннях, пов’язаних із грішми, венійці дуже гнучкі. Але він справді якесь велике цабе в тамтешньому війську. Вони всім там заправляють. Усю ту зброю, яку ми перевозили, було виготовлено на острові. Афера вийшла добра, інопланетних грошей було вдосталь. Але коли флот Ліги підійшов занадто близько, із нами розрахувались і призупинили торгівлю. Дістати його на тому острові просто неможливо.

— Я знайду можливість.

— Сподіваюся. Допоможу тобі всім, чим зможу. Та почнемо з початку, Джиме. Нам доведеться ненадовго залягти на дно, поки нас шукатимуть, і для цього знадобиться чимало арґансів. Скільки їх у тебе?

Вона розклала перед собою вкрадені монети, а я докинув до них свої.

— Замало. Нам потрібна велика сума на хабарі, на безпечний сховок. Я маю контакти: колись продавала дещо одному скупникові краденого. За годящу ціну він може знайти нам прихисток...

— Ні. Завжди уникай злочинних прошарків населення. Це задорого, а представники влади нишпоритимуть там насамперед. Тут є готелі? Дорогі, розкішні готелі?

— Готелів як таких немає. Зате існують остельов, де оселяється панство під час мандрів. Але люди з інших планет ніколи туди не йдуть.

— Іще краще. Ти зможеш вдати із себе місцеву?

— Іреді[4]. Ти теж зміг би, якби доклав трохи зусиль. Тут стільки різних акцентів і діалектів, що ніхто не зверне уваги.

— Ідеально. Тоді треба негайно вкрасти купу грошей, купити дорогий одяг, коштовності та зареєструватися в найкращому остелі. Згода?

— Згода! — Бібс голосно розсміялася та плеснула в долоні. — Присягаюся, Джиме, ти — ковток свіжого повітря на цій смердючій планеті. Мені подобається твій стиль. Але це буде нелегко. Банків тут немає. Уся готівка в лихварів, яких звуть гоґами[5]. Їхні заклади схожі на маленькі форти. Там удосталь охоронців, і завжди з родини самого лихваря, щоб їх не можна було підкупити.

— Звучить непогано. Зазирнемо до одного з них. А тоді, цього самого вечора, ми повернемося та вдеремося до нього.

— Ти це серйозно?

— Як ніколи.

— Я ще не зустрічала таких людей, як ти. Зовні ти схожий на малечу, але справді можеш подбати про себе.

Ця заувага про малечу мені не сподобалась, але я змовчав і постарався не ображатися, доки вона снувала плани.

— Ми візьмемо частину цих арґансів і обміняємо на невенкеблійські монети. Для цього доведеться довго сперечатися з приводу курсу, тож у тебе буде час вивчити обстановку. Балакатиму там я. Ти просто неси гроші й мовчи. Ми спершу роздобудемо тобі кийок особистого охоронця — тоді тебе взагалі не помічатимуть.

— Найкраще починати відразу. Знайдімо крамницю з кийками.

Це виявилося доволі просто. Більшість провулків були відкритими ринками з ятками та крихітними крамничками, де продавали, мабуть, нескінченно розмаїтий асортимент тканин, фруктів, загорнутих у листя обідів, ножів, сідел, наметів — і кийків. Поки торговець приглушеним і нерозбірливим через кілька шарів тканини на обличчі й шиї голосом вихваляв цінність свого краму, я брав зразки й випробовував їх у замаху. Зрештою я зупинився на метровому шматкові міцного дерева, обкрученому залізними смугами.

— Здається, ми хочемо саме такий, — сказав я Бібс. Продавець зброї кивнув, узяв монети й ще щось пробурмотів. Бібс показала досередини приміщення.

— Він твердить, що на кожний кийок діє річна гарантія та що ти маєш випробувати його, перш ніж піти.

Випробувальний блок виявився чималим каменем, поставленим сторчма та обтесаним під людський силует, який колись, можливо, скидався на чоловіка в обладунках. Але роки випробувань узяли своє. Його спотворювали виїмки, щербини, сколини цілих шматків; він не мав носа й підборіддя та лише частину одного вуха. Я підняв кийок, замахнувся кілька разів на пробу, а тоді став спиною до каменя, готуючи м’язи до удару скороченнями на динамічне напруження й дихальною мантрою. Налаштувавшись, я пихкав так гарно, як спіовентський паровий віз, і тримав кийок вертикально.

Розраховане вивільнення — ось у чому секрет. Узагалі-то, це й не секрет, а просто техніка та практика. За одну мить моє тіло скоротилося від крику. Під цей звук я замахнувся, зосередивши всю свою вагу й силу на залізній смузі на кінці кийка. Він просвистів півколом, що закінчилося на скроні кам’яної голови.

Пролунав різкий тріск: шия розтрощилася, і кам’яна голова відпала. Кийок залишився неушкодженим, набувши на залізному кільці невеличкої щербинки.

— Цей підійде, — якомога недбаліше кинув я.

Обоє присутніх, скажу я вам, були неймовірно вражені. Я й сам був вражений. Удар вийшов добрий, кращий, ніж я сподівався.

— Ти часто цим займаєшся? — стишеним голосом запитала Бібс.

— За потреби, — відповів я з удаваним спокоєм. — А тепер веди мене до свого гоґа.

Ми знайшли гоґа всього за кілька вулиць: про рід його занять сповіщав скелет у залізній клітці над дверима.

— Оце так вивіска, — зауважив я. — Як на мене, тут мав би бути малюнок мішка з грішми чи дерев’яний арґанс.

— Це практичніше. То останній злодій, якого тут спіймали за спробою крадіжки.

— Ой, дякую.

— Це просто традиція, хай вона тебе не бентежить.

Їй легко було говорити: вона не збиралася грабувати цей заклад. Стривожившись, я пройшов за нею повз двох потворних силачів, які спиралися на свої списи й окидали нас несхвальними поглядами.

— Гоґ, — промовила Бібс, зневажливо принюхавшись до охоронців.

Вони пробурчали щось не надто гарне, та все ж таки почали стукати в обкуті залізом двері, доки ті не прочинилися. Всередині сиділо ще кілька таких самих вартових. Щоправда, з мечами. Двері з грюкотом зачинилися й замкнулися за нашими спинами, тим часом як ми пройшли темною кімнатою на подвір’я за нею. На стіні, що його обводила, виднілися палі, а також вартові. Взагалі-то, це була не стіна, а дахи будинків, які стояли навколо подвір’я. Сам гоґ сидів на великій скрині, сховавшись від сонця під навісом; охороняли його ще двоє чоловіків, озброєних уже піками. Скриня була пласка зверху й укрита подушками.

— Гадаю, він спить на ній ночами, — видав я кволий жарт, аби підняти бойовий дух.

— Звісно, — озвалася Бібс, і бойовий дух упав іще сильніше.

Лихвар не скупився на догідливі жести й розмовляв єлейним голосом. Бібс подзенькала перед ним нашими грошиками, і той став іще догідливішим. Коли гоґ плеснув у долоні, помічники прибрали подушки й підняли віко скрині. Я зазирнув досередини, а вартові зиркнули на мене. Скриню було охайно поділено на частини, кожну з яких заповнено шкіряними торбами. Ще кілька наказів, сплесків у долоні — і принесли торбу, що опинилася на закритій уже скрині. Лихвар знову примостився на її віко, радісно зітхнув і, поклавши торбу собі на коліна, розкрив її та пропустив між пальцями потічок із блискучих монет. Почався торг, і я, вдаючи нудьгу, став оглядати подвір’я.

Це буде нелегко, однозначно нелегко. Вхідні двері, безперечно, будуть запечатані та під охороною. Якщо видертися на стіну, там палі, а ще інші вартові. А що далі? Крадькома спуститися на подвір’я, збити старого в пилюку та схопити торбу. А тоді мене проштрикнуть, заколють, заб’ють кийками й усяке таке. Перспектива аж ніяк не з привабливих. Доведеться розробляти новий план збору коштів. Я не бачив жодного способу проникнути в цей заклад: за такої ситуації груба сила незмірно дієвіша за техніку. А якщо я таки проникну, якщо таки заберу здобич, лишиться ще невеличка проблемка втечі з нею. Втім, це може виявитися не надто складно...

Я відчув появу зародків ідеї, притримав їх при собі й покрутив у голові. При цьому зберігав якомога байдужіший і незворушніший вираз обличчя — тільки трішечки насупився, дивлячись на охоронців, які насупилися у відповідь. Переговори просувалися добре; з обох сторін лунало вдосталь згорьованого лементу та зневажливого пирхання. Я майже не помічав цього, окреслюючи в загальному свій план, оцінюючи його та потроху шліфуючи, а тоді поволі, крок за кроком, розбираючи, щоб зрозуміти, чи спрацює він. Якщо трохи пощастить, то спрацює. Чи цей план єдиний? Я подумки зітхнув. Так, зважаючи на всі обставини, цей план єдиний. Я нетерпляче змахнув кийком і звернувся до Бібс.

— Ходімо, паннусю, не весь же день тут стирчати.

Вона розвернулася й набурмосилася.

— Що ти сказав?

— Що чула. Ти прийшла на біржу праці особистих охоронців і пообіцяла добрі гроші за короткий робочий день.. Але плата не така вже й добра, а день занадто довгий.

Якщо гоґ не розмовляє есперанто, із планом нічого не вигорить. Але я помітив, як він нашорошив вуха, слухаючи й розуміючи все, що ми говорили. Працюймо далі: вороття немає. Бібс не знала, що я надумав, та їй вистачало розуму підіграти мені, удавши лють через мої образливі слова.

— Слухай сюди, дебіле перекачаний: я можу найняти когось кращого за тебе за вдвічі менші гроші. Не треба мені бухтіння якогось malbonulo з монобровою!

— Годі! — закричав я. — Такого я не терпітиму ні від кого!

Я замахнувся на неї кийком у страшному ударі, що лише трохи зачепив її волосся. Самої Бібс він не торкнувся, тож я змахнув товщим кінцем кийка, зваливши її на землю легким ударом по лобі. Тепер, коли Бібс однозначно вийшла з гри, я побачу, чи зійде мені з рук те, що зазвичай називають розбійним нападом.

Мій кийок злетів угору ще раз і збив один із кілків, що підтримували навіс. Доки той падав, я ступив уперед, тріснув гоґа збоку по шиї, а тоді нас накрила тканина.

Тепер поквапся, Джиме. В тебе є кілька секунд, а може, й менше. Я навпомацки забрав з колін гоґа торбу з монетами й узявся запихати її собі під сорочку. Вона ніяк туди не лізла, доки я не надсипав з неї трохи грошей. Кілька секунд. Закінчилися.

І почався галас та вовтузня з тканиною. Звільнившись із-під неї, я трохи відступив і гукнув через плече.

— Я йду, паннусю. Знайдіть собі іншого охоронця. На жінок однаково працюють тільки слабаки.

Два кроки, три, чотири. Озброєні чоловіки перевели погляди з мене на навіс, що надувся, коли тамтешні вартові його розправили. Один із них вибрався, тягнучи за собою непритомного гоґа та гнівно репетуючи. Перекладу я не потребував. Усі інші вартові люто завили та рвонули до мене.

Я кинувся навтьоки, побігши у протилежному напрямку. Геть від єдиного виходу.

Зате в бік дерев’яних сходів, що вели на дах.

Єдиний вартовий, що стояв там, зробив списом випад у мій бік. Я відбив його кийком і добряче копнув вартового по тому місцю, що мало відчути удар найкраще. Перескочивши через його тіло, доки воно ще падало, я метнувся вгору, долаючи по дві сходинки відразу, й мало не нахромився на меч чолов’яги, що стояв угорі. Я зміг хіба що проскочити під мечем, врізатися йому в ноги та збити його.

Ударив чолов’ягу по голові товстим кінцем кийка та водночас, під дзенькіт монет, що сипалися довкола мене, зіп’явся на ноги.

Троє інших вартових на даху, волаючи, посунули до мене. Я підбіг до краю даху, поглядом униз оцінив відстань до землі та вилаявся вголос. Брукована вулиця була надто далеко внизу. Стрибнувши, я зламав би собі ногу. Тоді я повернувся та жбурнув кийком у першого з нападників. Кийок поцілив вдало, бо другий вартовий врізався в першого.

Більше нічого я не роздивився, бо звісився з даху, учепившись обома руками за край, і поліз униз. Підвів очі й побачив третього вартового, що опускав меч на мої руки.

Я розтиснув пальці. Полетів додолу. Упав і покотився. Заболіла щиколотка, та я про це й не думав. Поки шкандибав геть, уперше завертаючи за ріг і виходячи на ринкову вулицю, на землю довкола мене з тріском падали списи та кийки. І хоч я шкандибав дедалі повільніше, волання позаду мене незабаром почало затихати вдалині.

Ще раз завернувши за ріг, я зупинився, щоб перевести дух, бо задихався та хрипів. Тоді, хитаючись, поплівся далі вглиб міста, доки не впевнився, що відірвався від своїх переслідувачів.

Зрештою опустився на стілець у першому-ліпшому барі й не без насолоди випив кухоль жахливого пива.

РОЗДІЛ 4

Торба з монетами незручно трималася на моєму животі, напинаючи тканину в’язничної куртки. Поглянувши на тьмяно-брунатну тканину з великими червоними стрілками, я усвідомив, що поводжуся якось дурнувато. Мій опис, напевно, уже вийшов, тож мене розшукують усі гоґівські посіпаки. Знайти мене буде не так уже й важко. Стукаючи монетою по столі, я відчув, як мій лоб починає зрошувати піт.

Від вигляду невенкеблійських грошей в офіціанта спалахнули очі; він ухопив їх із дрожем у пальцях і шанобливо поніс геть. За них я отримав велику пригорщу арґансів; ясна річ, мене ошукали, та я однаково радісно побіг геть. І забіг до першої на шляху крамниці із виставленим біля входу одягом. Мовою есперанто тут розмовляли кепсько, але достатньо, щоб я зміг прикупити якісь мішкуваті штани та плащ, а також плетений кошик, аби прилаштувати в ньому торбу з грішми. Почуваючись у безпеці, принаймні наразі, я побрів углиб міста. Пройшов жвавими вулицями до ринку, а там придбав крислатий шкіряний капелюх із барвистим пером. Мало-помалу я роздобув іще одягу та врешті-решт убрався по-новому, викинувши кошик із в’язничним одягом і надійно сховавши гроші в елегантній наплічній сумці. Тоді вже темніло, і я остаточно загубився.

А ще стривожився за Бібс. Я зробив усе, що міг, аби подбати про її безпеку, віддалити її від себе та свого злочину. Чи цього досить? Я швидко відчув провину й потребу зв’язатися з дівчиною. Легше сказати, ніж зробити. Спершу треба знайти будівлю Ліги, свій єдиний орієнтир, а вже звідти повертатися.

Коли я знайшов її, вже були сутінки, а ще я дуже, дуже втомився. Однак вибору не мав: мусив продовжувати. Подався тим шляхом, яким проїхав кінний транспорт із Бібс і її полонителями; знайшов ріг вулиці, на якому ми з нього вийшли. Звідти мені було досить легко дістатися до ресторану, в якому ми поїли, а тоді розвалитися на стільці, зітхнувши з полегшенням. Тепер я міг лише сподіватися, що вона запам’ятала цей заклад і додумається сюди прийти. Я зняв капелюха, і мою шию обгорнула гаряча стрічка болю.

— Зрадник, — просичав мені на вухо голос Бібс, тим часом як я булькав і безладно махав руками, неспроможний ні до чого дотягтися. Невже настав кінець?..

Мало не настав. Коли я вже поринав у несвідомий стан, біль зменшився, а відрізок дроту впав мені на коліна. Я потер зболену шию, з якої цебеніла кров, а Бібс відсунула один стілець і сіла за стіл. Вона оцінила вагу моєї заплічної сумки, а тоді зазирнула до неї. У Бібс було підбите око й кілька синців довкола рота.

— Я б могла тебе вбити, — сказала вона. — Така була сердита, так і збиралася вчинити. Але побачивши, що ти приніс гроші, я зрозуміла, що це був твій план і ти прийшов сюди на зустріч зі мною. Та позаяк мене добряче обробили, мені здавалося, що я мушу відповісти тобі тим самим. Замовлю трохи вина.

— План... — прохрипів я, а тоді кашлянув. — Вирубив тебе, щоб вони подумали, ніби ти непричетна до пограбування.

— Це спрацювало — інакше мене б тут не було. Вони мене трохи погамселили, а тоді всі як один побігли за тобою. Я в тій колотнечі рушила назирці за ними. Просто поблукала, до сутінків не потрапляючи нікому на очі. Я тебе ненавиділа. В мене не було грошей, не було нічого. Крім оцього синця під оком. Тобі пощастило, що я не задушила тебе.

— Дякую, — відповів я, а тоді одним махом видудлив пів-кухля вина, щойно офіціант поставив його переді мною. — Це було єдине, що я міг зробити. Поки ти розмовляла зі стариганем, я оглянув систему оборони. Прорватися крізь неї було неможливо. Та позаяк ми вже були всередині, я втямив, що є чималий шанс вибратися. Тому й забрав гроші.

— Неймовірно. Міг би сказати мені.

— Це було нереально. Вивести тебе з ладу, аби залишити непричетною, — єдине, що спало мені на думку. Вибач, але воно спрацювало.

Пропустивши монети крізь пальці, Бібс, як не дивно, всміхнулася.

— Джиммі, хлопчику мій, ти маєш рацію. Така велика здобич варта кількох синців. А тепер рушаймо. Ти перевдягнувся, і я мушу зробити те саме.

— Тоді до найкращого остелу в місті.

— На гарячу ванну та справжню їжу. Згода!

Остел був масивною будівлею, схованою за високими стінами. Від центрального подвір’я розходились апартаменти, і ми зайняли найкращі з них, якщо те, як тамтешня обслуга кланялася й потирала руки, щось означало. Вино було охолоджене й найкраще на моїй пам’яті. Я вештався кімнатами з килимами та смакував смаженими закусками, поданими до вина, тим часом як Бібс булькала та хлюпалася в басейні зовсім поруч. Кінець кінцем вона, загорнена в рушник, вийшла, сяючи здоров’ям і буркочучи від голоду. У цьому закладі не було такої дурні, як їдальні чи ресторани. Слуги приносили їжу на латунних тацях, а ми об’їдалися. Коли вони прибрали недоїдки, я різко посунув засув у зовнішніх дверях і налив у кришталевий келих Бібс іще вина.

— Оце так життя, — сказала вона.

— Точно. — Я розвалився на подушках навпроти неї. — Ось посплю добре вночі та й знову почуватимуся людиною.

Бібс відкинулася на спинку дивана й поглянула на мене, прикривши очі. Ну, одне око в неї справді було прикрите, а друге, у яке її вдарили, — повністю заплющене. Вона хитнула головою й усміхнулася.

— Ти знову став іншим, Джиммі. Ще дитина, далебі, та все ж однозначно переможець. Ти пережив Спіовенте, а це нелегко. Вирубив отих двох копів, а тоді виступив проти всіх головорізів гоґа — і не постраждав.

— Просто пощастило, — відповів я. Похвала мені сподобалася, а оте зауваження про дитину — ні.

— Сумніваюсь. А ще ти врятував мою шкуру. Вирвав мене з рук закону та вкрав досить бабок, аби забрати з цієї планети. Я б хотіла тобі подякувати.

— Та не треба, справді. Допоможи мені знайти Гарса — і ми квити. — Я підвівся та позіхнув. — Я хочу запитати тебе про нього, але це може потерпіти до ранку. Мені треба поспати.

Вона знову всміхнулася.

— Але ж, Джиме, я сказала тобі, що хотіла б подякувати. По-своєму.

Чи випадково з неї трохи сповз рушник, коли вона відкинулася назад? Ні, не випадково. Те, що під ним вона приголомшливо гола, теж виявилося невипадковим. Бібс, попри синець під оком, була страшенно, страшенно привабливою дівчиною. Що робити в такій ситуації?

Тільки не розповідати іншим. Вибачте. Це особиста справа двох дорослих людей, якою вони зайнялися з обопільної згоди. Щирої згоди. Перепрошую, та я завершу цей день і вставлю в цей текст пробіл на позначення того, що минуло чимало годин.

Сонце ще ніколи не світило так тепло та яскраво. Денне сонце. Я всміхнувся йому так само тепло, геть позбавлений почуття провини та вщерть наповнений щастям. Я потроху гриз фрукти й попивав вино. Неспішно відвернувся від вікна, коли до кімнати знову ввійшла Бібс.

— Ти це серйозно? — запитала вона. — Ти не поїдеш із планети зі мною? Не думаєш їхати?

— Звісно, думаю. Але тільки після того, як знайду Гарса.

— Він знайде тебе першим і вб’є.

— А може, це його буде вбито.

Вона премило схилила голову набік, а тоді кивнула.

— Якби це говорив хтось інший, я би вирішила, що він вихваляється. Але ти на це цілком здатний. — Вона зітхнула. — Та я цього не побачу, бо мене тут не буде. Я ставлю виживання вище за помсту. Він посадив мене до в’язниці, ти мене витягнув. Тему закрито. Щоправда, зізнаюся, мені дуже цікаво. Ти повідомиш мене, що сталось, якщо справді вирвешся із цього? Повідомлення на адресу Венійської профспілки членів судових екіпажів рано чи пізно дійде до мене. — Вона передала мені папірець. — Я записала все, що пам’ятала, як ти й просив.

— «Генерал, — прочитав я. — Чи то Зеннор,чи то Зеннар».

— Я ніколи не бачила, як пишуть прізвище цього чоловіка. Просто підслухала розмову з ним одного з офіцерів: вони не знали, що я їх чую.

— Що таке Мортстерторо?

— Велика військова база, може, найбільша з тих, що їм належать. Саме там ми приземлилися, щоб узяти вантаж на борт. Нас не випускали з корабля, та навіть побачене з нього неабияк вражало. По Гарса приїздив здоровенний лімузин, весь у прапорцях і зірочках. Багацько людей віддавали честь — і завжди це робили першими. Він — поважна людина, неабияке цабе, і те, чим він займається, пов’язане з базою. Вибач, я знаю, що це небагато.

— Це дуже багато, мені зараз більше й не треба. — Я згорнув папірець і відклав його. — Що далі?

— До вечора ми маємо отримати документи, що посвідчують особу. Вони дорогі, зате справжні. Видає їх одне невеличке герцогство, що потребує вливання іноземної валюти. Тож я можу вилетіти будь-яким кораблем, яким захочу. Аби тільки мене не впізнали агенти Ліги. Втім, мені вдалося підкупом долучитися до торгової делегації, що організувала собі переліт кілька місяців тому. Одному з її членів за це добре заплатили.

— Коли ти їдеш?

— Опівночі, — тихесенько відповіла Бібс.

— О ні! Так швидко...

— Я відчула те саме — тому й їду. Я не з тих, хто зв’язує себе стосунками, Джиммі.

— Я не розумію, про що ти.

— Добре. Тоді я втечу раніше, ніж ти про це дізнаєшся.

Такі розмови були для мене геть нові й незрозумілі. Я з неохотою визнав, що до вчорашнього вечора мій зв’язок із протилежною статтю був, так би мовити, більш віддалений. Тепер же я несподівано проковтнув язика, почувався нерішучим і серйозно спантеличеним. Коли я бовкнув про це, Бібс кивнула, очевидно, цілковито мене розуміючи. Тепер я усвідомлював, що страшенно багато не знаю про жінок і, може, ніколи не осягну цієї гори знань.

— Мої плани не такі вже й остаточні... — заговорив я, та вона примусила мене замовкнути, приклавши до моїх вуст теплий пальчик.

— Та ні, остаточні. І ти не змінюватимеш їх через мене. Сьогодні вранці ти здавався цілком упевненим у тому, що, на твою думку, повинен зробити.

— І я досі впевнений, — твердо сказав я (твердіше й упевненіше, ніж почувався). — Хабар за моє перевезення на Невенкеблу взяли?

— Його прийняли тільки в подвійному розмірі. У разі твого зникнення старому Ґрбоні більше ніколи не дозволять зійти на тамтешній берег. Але він уже не один рік ладнався податися на пенсію. Той хабар — саме та фінансова подушка безпеки, яка потрібна старому.

— Чим він заробляє на прожиття?

— Експортує фрукти й овочі. Ти вдаватимеш одного з його робітників. Якщо втечеш із ринку, Ґрбоню не покарають, але відберуть дозвіл на приземлення. Він буде не проти.

— Коли я зможу його побачити?

— Сьогодні, як стемніє, ми підемо до нього на склад.

— А далі...

— Я залишу тебе там. Ти голодний?

— Ми щойно поїли.

— Я не це маю на увазі, — дуже хрипко відповіла вона.

Темні вулиці освітлювали тільки нечисленні ліхтарі на рогах вулиць, у повітрі витала небезпека. Ми простували мовчки — можливо, тому, що все, що можна було сказати, вже було сказано. Я купив гострий кинджал, який повісив собі на пояс, і ще один кийок, яким час від часу бив по стіні, щоб можливі спостерігачі знали, що він у мене є. Ми занадто швидко дісталися пункту свого призначення: Бібс постукала в невеличкі ворітця у високій стіні. Кілька слів пошепки — і ворітця з рипінням відчинились. У солодких пахощах фруктів ми пропетляли повз темні горбки до освітленого лампою повороту, на якому скоцюрбився на стільці літній чоловік. Він мав сиву бороду й сиве волосся до пояса, що розділялося на два пасма над страхітливим пузом, з-під якого стирчали тоненькі ніжки. Одне око старого затуляла обкручена довкола голови тканина, зате друге пильно втупилося в мене, щойно я наблизився.

— Це той, кого ти береш із собою, — сказала Бібс.

— Він розмовляє есперанто?

— Як носій мови, — запевнив я.

— Ану давай мені гроші.

Він простягнув руку.

— Ні. Так ти його просто покинеш. Пловечі віддасть тобі гроші після приземлення.

— Тоді я хочу на них подивитися.

Він перевів погляд свого маленького ока на мене, і я збагнув, що Пловечі — це я. Тому вийняв шкіряну торбинку, розклав монети на долонях, а тоді знову сховав їх. Ґрбоня буркнув — як я вирішив, на знак згоди. Тоді я відчув на своїй шиї вітерець і хутко розвернувся.

Ворота саме зачинялися. Бібс зникла.

— Спати можеш тут, — мовив старий, показавши на звалені в купу мішки під стіною. — Завантаження та від’їзд на світанку.

Пішовши, він забрав із собою лампу. Я поглянув у темряву, туди, де стояли зачиненими ворота.

Особливого вибору в мене не залишилося. Я сів на мішки спиною до стіни, поклав на ноги кийка й замислився над тим, що роблю, що наробив, що ми наробили, що я робитиму, та над тими суперечливими емоціями, що то охоплювали моє тіло, то щезали з нього. Думав я, схоже, забагато, бо незчувся, як закліпав на сонячне світло з-за воріт, що відчинялись. Обличчям я впав у мішки, а мій кийок лежав поряд мене на підлозі. Я незграбно підвівся, навпомацки пошукав гроші (ще на місці) та приготувався до того, що принесе наступний день. Позіхнув і розправив плечі, розминаючи м’язи. З неохотою.

Великі ворота розчахнулися ширше, і я побачив, що вони виходять на верф, за якою мріє в тумані океан.

За воротами було пришвартовано чимале вітрильне судно, з палуби якого сходнями спускався Ґрбоня.

— Пловечі, допоможи їм із вантаженням, — наказав він і пішов далі.

Гурт зачуханих робітників потупцяв за ним на склад і взявся за повні мішки з найближчої до воріт купи. Я не розумів жодного слова з того, що казали вантажники, та й не потребував цього. Робота була спекотна, нудна й виснажлива та полягала в тому, щоб просто перти мішок зі складу на корабель, а тоді вертатися по новий. У мішках містився якийсь овоч, такий гострий, що невдовзі в мене засльозились і засвербіли очі. Та я, здавалося, був єдиним, кому він заважав. Про перерви тут теж не думали. Ми носили мішки, доки повністю не завантажили корабель, і лише тоді попадали в затінку, припавши до відра слабенького пива. До нього кріпилися ремінцями огидні дерев’яні кухлі, і я, зовсім трохи покрутивши носом, узяв кухоль, наповнив його та спорожнив, а тоді знову наповнив його та знову спорожнив.

Щойно роботу було виконано, з’явився Ґрбоня та щось пробубонів — очевидно, якісь накази. Вантажники перетворилися на моряків, прибрали сходні, віддали швартови й підняли вітрило. Я стояв ізбоку, погладжуючи свій кийок, доки Ґрбоня не звелів мені сховатися в каюті. Кілька секунд по тому він прийшов до мене та мовив:

— Я візьму гроші зараз.

— Рано ще, дідуню. Ви одержите їх тоді, коли я опинюся на березі, як ми й домовлялися.

— Вони не мають побачити, як я їх беру!

— Не бійтеся. Просто стійте біля сходень угорі, а я, підходячи, наштовхнуся на вас. Коли ж я зникну, ви побачите торбинку за поясом. А тепер скажіть мені, що побачу я, ступивши на берег.

— Лихо! — завив старий і заходився скубти пальцями собі бороду. — Мені взагалі не треба на це підписуватися. Тебе спіймають і вб’ють, мене теж...

— Розслабтеся, погляньте ось на це. — Я потримав торбинку з грішми в потоці світла, що лилося з решітки вгорі, й висипав трохи монет собі між пальців. — Щасливий вихід на пенсію, помешкання в селі, бочка пива й тарілка свинячих відбивних щодня — подумайте лишень, як багато радощів це принесе.

Він подумав: дзвінкі монети мали неабиякий заспокійливий ефект. Коли в нього перестали труситися пальці, я дав йому пригорщу грошей, а він радісно їх ухопив.

— Ось. Аванс, аби запевнити вас у нашій дружбі. А тепер подумайте: що більше я знатиму про те, що побачу, зійшовши на берег, то легше мені буде втекти. Ви станете до цього непричетні. А тепер... говоріть.

— Я мало що знаю, — пробелькотів той, зосереджений передусім на блискучих монетах. — Є доки, а за ними — ринок. Усе обведено високим муром. Я ніколи за ним не бував.

— Там є ворота?

— Так, великі, але їх охороняють.

— Ринок дуже великий?

— Велетенський. Центр торгівлі всієї країни. Тягнеться на багато мілдирьов уздовж берега.

— Один мілдирьов — це скільки?

— Мілдир[6]: мілдирьов — це множина. В одному мілдирі сімсот латов.

— Дякую. Мені просто треба буде поглянути самому.

Ґрбоня, добряче побурчавши й попихкавши, розчахнув люк у палубі та зник під ним — без сумніву, ховав монети, які я йому дав. Тоді я зрозумів, що насидівся в каюті, тож вибрався на палубу та подався на ніс, де нікому не повинен би був заважати. Вранішню імлу саме випалювало сонце, і я зауважив, що ми пливемо повз величезну вежу, що здіймається з води. Вона була подряпана і старезна — їй точно було не одне століття. В той час будували добре. Туман розсіювався й відкривав огляду дедалі більшу частину споруди, що тягнулася вгору далі, ніж сягало око. Щоб побачити її вершину високо-високо вгорі, мені довелося відхилитися назад.

Із вежі звисали рештки зруйнованого мосту. Колишня підвісна дорога занурювалася в океан неподалік — знівечена та зламана. Іржава, покручена, із розірваними тросами підтримки завтовшки понад два метри. Я замислився, що за катастрофа його розвалила.

Чи було це зроблено навмисне? Невже правителі Невенкебли знищили міст, аби звільнитися від континенту, який поволі повертався до стану варварства? Цілком можливо. А такий учинок є виявом душевної твердості, що ускладнить мені проникнення на їхній острів.

Не встиг я стривожитися через це, як з’явилася більш актуальна загроза. Спереду до нашого судна з гуркотом наблизився вузький і наїжачений гарматами сірий корабель. Він врізався в ніс і різко обігнув корму — наш корабель, ляскаючи вітрилами, загойдався позаду нього. Незважаючи на смертоносне сусідство та наставлену зброю, що могла миттю підірвати нас на воді, я, за прикладом моряків, спробував зберігати спокій. Ми ж тут у законних справах — хіба ні?

Командир канонерки, певно, теж визнавав це, бо судно, обурено заревівши гудком, ізнову змінило курс і рвонуло морем геть. Коли корабель майже загубився вдалині, один із моряків погрозив йому кулаком і сказав щось ущипливе та незрозуміле. Я цілком погоджувався з його словами.

Із туманів попереду випливла Невенкебла. Поміж кручами на зелених пагорбах розкинулося величезне, легендарне місто, що починалося відразу з круглої бухти. За ним виднілися фабрики й шахтні майданчики; попри ранню годину, промислові підприємства вже завзято диміли. Край води виблискували громіздкими гарматами форти. Наприкінці хвилевідбивної стіни, там, де ми ввійшли до бухти, стояв іще один форт. Поки ми пливли, а за нами стежили чорні дула стволів, я відчував недобрі погляди підозріливих очей за прицілами. Ці хлопці не жартували.

І я збирався здолати цю країну самотужки?

— Звісно, Джиме, — неймовірно хвалькувато промовив я вголос, помахавши своїм кийком так, що він аж засвистів, описуючи невеликі дуги. — Ти їм покажеш. Вони не мають жодних шансів супроти Джиммі ді Ґріза.

Це було б чудово, якби мені при цьому не урвався голос.

РОЗДІЛ 5

— Опустіть вітрила, — проревів підсилений гучномовцем голос. — Швартов на борт.

Підплив, буркочучи, високоносий буксир, на якому волав гучномовець. Ґрбоня швидко переклав команди екіпажу.

На Невенкеблі нічого не залишали на волю випадку: все відбувалося злагоджено. Не встигло вітрило опуститись, як нас уже прикріпили до буксира й потягнули до місця на велелюдному причалі. Там уже звільняли від вантажів цікаві своїм розмаїттям і формами вітрильні судна. Нас привели на вільне місце посеред них.

— Вони прибувають іздалеку, — прохрипів Ґрбоня, незграбно підступивши до мене й показавши на інші кораблі. — З Пенпіліка, з Ґремпаунда, навіть із Праз-ан-Бібла — хай там усі все життя слабують на дисезію! Пришвартуйтеся біля бухти вночі. Гроші мені віддай зараз: на березі надто небезпечно!

— Домовленість дорожча за золото, дідуню. Зараз пізно відступатися.

Він спітнів, забурчав і поглянув на землю, що наближалася.

— Я піду вперед першим, поговорю зі старшим вантажником. У тебе візьмуть папери й дадуть доковий жетон. Тоді ти підійдеш до мене. Віддаси гроші.

— Та запросто. Просто не забувай про щасливе, сонячне майбутнє на пенсії.

Коли ми пришвартовувалися, на нас грізно позирали згори вниз двоє озброєних охоронців.

Парова лебідка опустила сходні, і Ґрбоня, пихкаючи, піднявся ними на док. Вирішив мене здати? Може, варто було заплатити йому авансом? Моє серце швидко гупнуло кілька разів, переходячи в режим тривоги.

За кілька хвилин (чи, може, століть?) повернувся Ґрбоня, викрикуючи накази екіпажу. Я залишив свій кийок у каюті, натомість припасував під сорочкою кинджал. Відмичку та решту монет поклав до мішечка й теж заховав його під сорочку. Повна готовність. Я вийшов із каюти, коли моряки вже починали розвантаження. Узяв торбу та попрямував сходнями слідом за всіма. Усі демонстрували документи, що посвідчували їхні особи; я зробив так само. На причалі чиновник брав у всіх посвідки та клав їх до коробки, а тоді пришпилював до одягу моряка ідентифікаційну мітку. На цій роботі чиновнику вочевидь було нудно. Підійшовши до нього, я постарався не тремтіти.

Усе цілком звично.

— Наступний, — звелів він, вихопив папери з моєї руки та причепив мені на груди мітку. Чи радше приколов її до моєї шкіри крізь тканину. Я підскочив, але рота не розтулив. Він широко, якось по-садистськи всміхнувся та штовхнув мене далі. — Ворушися, йолопе. Наступний.

Я спокійно висадився на берег і не попався. Йдучи за зігнутою спиною чоловіка перед собою, опинився на темному складі. Біля купи мішків, яка дедалі більшала, стояв Ґрбоня. Побачивши мене, він вигукнув незрозумілий наказ і показав на сусідній відсік.

— Гроші, негайно, — буркнув Ґрбоня, коли я скинув мішок. Я непомітно передав їх старому, і той незграбно потупцяв геть, утішено мурмочучи. Глянувши на масивні стіни з цементу та сталі, я поплівся назад, по новий мішок.

Занісши третій мішок, я вже почав упадати у відчай. Іще кілька ходок — і корабель буде розвантажено, та й по всьому. Тоді я просто здійсню дорогий круїз в обидва кінці, та ще й тяжко попрацюю в ньому. І більш нічого. Річ у тім, що я не бачив жодного виходу з будівлі — і жодної схованки в ній. Непроханим гостям на Невенкеблі відверто не раділи. Я потребував більше часу.

— Влаштуй перерву на пиво, — шепнув я Ґрбоні, минаючи його на початку сходень. Реєстратор уже зник, але двоє понурих охоронців іще стояли на варті.

— Ми ніколи не зупиняємося: так не прийнято.

— Сьогодні прийнято. День сьогодні спекотний. Ти ж не хочеш, аби я сказав їм, що тебе підрядили, аби потай провезти мене сюди?

Він голосно застогнав, а тоді гукнув:

— Пиво, зупинка на пиво!

Екіпаж не поставив жодного запитання з приводу такого несподіваного задоволення, а лише вдоволено затеревенив, збираючись довкола бочки. Я добряче напився, а тоді відступив і сів на планшир біля сходень. Спочатку підвів погляд на чоботи охоронця, що нависав наді мною, а потім опустив його на воду й угледів там проміжок між палями.

Мій єдиний шанс. Охоронець наді мною вийшов із поля зору. Ґрбоня повернувся до мене спиною, тим часом як моряки зосередилися на бочці. Схоже, вони розійшлись у поглядах на розподіл пива. Лунали сердиті крики, хтось швидко когось ударив. Екіпаж стежив за цими подіями з великим інтересом. На причалі вгорі не було видно нікого.

Я перемістив за борт відрізок каната, перекинув туди ноги та сповз із нього. Моєї втечі не помітив ніхто. Зануривши ноги в море, я кинджалом перерізав канат у себе над головою й тихо ковзнув у воду. Безшумно поплив у темряву під пірсом.

Дерев’яні палі було з’єднано між собою вкритими слизом дошками. Коли я сягнув рукою до однієї з них, якась істота писнула та щезла в темряві. А ще там смерділо.

У воді довкола мене гойдалося безіменне сміття. Я починав жалкувати про своє необдумане плавання.

— Задери підборіддя, Джиме, й ворушися. Тут вони шукатимуть найперше, щойно довідаються про твоє зникнення.

Я поплив. Відплив недалеко, бо переді мною виросла суцільна стіна, що тягнулася в пітьму. Я навпомацки просувався вздовж неї, доки не повернувся до зовнішніх паль. У проміжках між ними я розгледів корпус іншого вітрильника, пришвартованого неподалік. Протиснутися між дошками корабля й палями здавалося неможливим. Невже я так швидко застряг?!

— Сьогодні в тебе день паніки, — прошепотів я вголос; звук мого голосу перекрив плюскіт хвиль. — Повернутися ти не можеш, а отже, мусиш іти далі. Корпус цього корабля має вигинатися. Просто пірни й попливи вздовж нього, доки не знайдеш іще один проміжок між палями.

Хо-хо. На словах це було дуже просто. Я скинув чоботи та глибоко вдихнув. Але мій страх зростав із кожним судомним вдихом. Відчувши запаморочення від кисневої інтоксикації, я заковтнув повітря востаннє й пірнув.

Плисти довелося довго, у темряві та, здавалося, нескінченно. Я вів лівою рукою по корпусу корабля, щоб не збитися зі шляху. І водночас героїчно збирав нею скабки. Усе далі й далі без промінчика світла спереду чи згори. Корабель, напевно, був дуже великий. Коли в моїх легенях з’явився вогонь, а в рухах — відчай, я побачив перед собою світло. Якомога тихіше наблизився до носа корабля. Стараючись не охнути, видихнув і вдихнув життя та свіже повітря.

Підвів погляд і помітив на леєрі вгорі моряка, який стояв до мене обличчям.

Я знову пірнув, аби сховатися, занурився глибоко під воду та поплив, хоча мої легені вимагали повітря, доки не уздрів поперед себе масивний чорний корпус наступного корабля. Тоді я змусив себе плисти далі, до останнього промінчика світла, а потім виринув на поверхню знову.

Я гарно застряг головою між корпусом корабля та па-лями і, силкуючись звільнитися, боровся з нападом паніки; цього разу я загнав собі скабки у шкіру голови. Намацав пальцями просвіт між палями, випірнув там, затримався й кілька разів судомно вдихнув смердюче сперте повітря, що сподобалося мені більше за найсвіжіше повітря, яким я коли-небудь дихав.

Так розпочався дуже довгий і дуже виснажливий день. Я не рахував кораблі, які пропливав, але їх було багато. Спершу я шукав під причалами, та невдовзі відмовився від цього, бо всі вони були однакові та кожен чітко відокремлений від наступного підводною стіною. Окремі кораблі вже розвантажилися та відчалили: у суцільній стіні із суден мені траплялися проміжки. У такому разі я міг хіба що глибоко вдихнути, глибоко пірнути, та й поплисти, мов шалений, до наступного корабля, доки не закінчилося повітря.

По обіді я дістався останнього корабля та кінця доків. Був відплив, судна опустилися нижче за рівень причалів, і це покращило маскування згори. Я на той час уже був дуже стомлений, але дуже досвідчений. Іще раз глибоко вдихнувши, я пірнув біля носа, проплив уздовж корпусу й виринув у тіні стерна.

Переді мною постала монолітна стіна, складена з каменю.

Тримаючись за стерно й дивлячись просто над поверхнею води, я зазирнув за неї. І зрозумів, що бачу поперед себе портову стіну, що безперервно тягнеться до форту, зведеного у віддаленому її кінці. Ковзнувши у тінь стерна, я усвідомив, що моє серце обірвалося й падає так швидко, що аж тягне мене під воду.

— Є якісь розумні ідеї, Джиме? — спитав я, а тоді зрозумів, що вже давно чекаю на відповідь.

«Думай, а не зневірюйся», — наказав я собі. Та однаково відчув відчай. Чи не повернутися мені? Ні, це неможливо. Після всього пережитого за цей день я не збирався здаватися так просто. Сховатися під одним із причалів? Можна. Та їх ретельно обшукають, щойно помітять моє зникнення, цього я був певен. Що ще? Видертися на причал? Нізащо. Тутешні склади, без сумніву, так само не мали схованок, як і той, з якого я дав драла. Що ж тоді?

— Переверни проблему догори дриґом, — так завжди казав Слон.

Як це зробити за моєї ситуації? Я намагаюся відірватися від вояків, утікаю від них і знаю, що вони, напевно, мене шукають. Отже, мені слід іти до них. Але це самогубство. Тож куди мені податися, щоб це стало геть неочікуваним?

Звісно, до форту наприкінці портової стіни.

— Без сумніву, найбожевільніша ідея у твоєму житті, — з відразою пробурмотів я та знову глянув за стерно.

Наді мною лунала голосна лайка моряків і гупання ніг по дошках. Щось мені підказувало, що невдовзі цей корабель теж відчалить і позбавить мене захисту. Суцільні ж кам’яні блоки пристані безперервно пролягали до форту наприкінці неї. До каменю прибило якесь сміття; за те, що можна було з’їсти, билося морське птаство. Поза тим — нічого. Жодного прикриття. Якби я спробував туди поплисти, мене б негайно побачив усякий, хто тільки глипнув би в той бік. Наді мною почали підіймати вітрило й зарипів такелаж: корабель знімався з якоря.

Я мусив відплисти від нього — чи ні? Жодного буксира ще не з’явилося. Чи можливо, що кораблі тягнуть на буксирах лише в бухту? Що виходити їм дозволяють самостійно? Так. Я знову подивився за стерно й помітив два вантажні судна, що прямували до входу. Із проміжку, що ширшав наді мною, лилося світло, і я опустився під поверхню води, поки мені не стало видно.

Це було нелегко, але реально. Коли я міцно взявся за стерно, воно змістилося на інший бік, мало не вирвавшись із моїх рук. Аби мене не побачили з берега, я залишався під водою стільки, скільки міг. Корабель рухався плавно, і мені довелося докласти всі свої сили, щоб пересунути руки з передньої частини стерна на задню. Тепер триматися стало легше. Коли мені нарешті довелося підняти лице, щоб хапнути повітря, я виявив, що опинився в потоці піни, вдихнув її трохи й одчайдушно постарався не закашлятися. Нарешті ми відійшли від причалу, і я розгледів там озброєного охоронця. Він стояв, байдужо повернувшись спиною.

Далі було майже легко. Швидкі хвилі притискали мене до рудерпоста. Я з легкістю дихав, вистромивши голову з води, непомітний із берега й невидимий для всіх на палубі вгорі. Ми двічі змінювали галс, і щоразу я переходив на інший бік, аби стерно розташовувалося між мною та фортом попереду, який тепер невпинно збільшувався. Коли ми повернули востаннє, я зрозумів, що з цим поворотом ми наблизимося до форту й пропливемо повз нього у відкритий океан. Кам’яний мур збільшувався просто на моїх очах, доки я не роздивився море за його закінченням. Лише тоді я зробив останній вдих, відпустив стерно та глибоко пірнув.

Так, я почувався стомленим. Але це мало бути моїм останнім плаванням за день, тож я хотів добре з ним упоратися. Вкрита водоростями портова стіна, що заокругленим кінцем виходила у відкритий океан, стояла просто переді мною. Підходив потужний приплив, із яким доводилося боротися, тож я плив під камінням, там, де він був найслабший. Усе далі й далі, доки не опинився перед вибором: або подихати, або набрати до носа води. Я наблизився до яскравої поверхні та випірнув, а тоді кинув погляд на кам’яний мур, угорі якого стирчали гарматні стволи. Я опирався хвилям і глибоко дихав. Хапався за тріщини між каменями та пробирався до суцільного віддаленого боку, доки не зміг поглянути вздовж нього на берег удалині. Тут воду всіювали прогулянкові судна, електроплави та пароплави, тож у разі спроби проплисти вздовж нього мене б точно побачили. То що тоді? Я не міг стриміти тут, у воді, де мене помітять із будь-якого випадкового корабля. Подивившись угору, на великі кам’яні блоки, я замислився.

Чому б ні? Нечисленні кораблі, що ще лишалися у полі зору, зникають у морі. Позаяк я перебуваю в найвіддаленішій точці форту, з берега мене не розгледіти. А простору між каменями більш ніж удосталь, аби триматися за них пальцями рук і ніг. Тому лізь.

І я поліз. Це було нелегко, та вибирати не доводилося. Тож я підіймався вертикальною стіною, шкрябаючись і чіпляючись, якраз поміж двома найбільшими гарматами, зверненими до моря. Начищені та смертоносні, вони виблискували сталлю з амбразур у суцільній стіні. Досягнувши їхнього рівня, з якого до неспокійної поверхні моря було щонайменше десять метрів, я вчепився у стіну й зупинився відпочити. Океан залишався порожнім, але як надовго?

— Не посвітиш мені, Джиме?

Я смикнувся так, що мало не втратив хватку й не впав назад у воду.

Наді мною розплився духмяний дим сигар, і я здогадався, що він проникає з гарматної амбразури неподалік. Мене не побачила жодна людина, що знає моє ім’я. Це просто збіг. Артилеристи стояли на своєму місці, зовсім близько, дивилися на море й курили на посту, чого, я не сумнівався, дуже не схвалювали. Рухатись я не наважувався. Міг хіба що триматись і слухати.

— Цей новий капітан — він має піти.

— Він жахливий. Підмішати отрути йому в каву?

— Ні. Я чув, так зробили на півночі, й за те піддали децимації весь полк. Ну, це розстріляли кожного десятого.

— То все насправді каґалу[7] варте, і ти це знаєш. Кагальна чутка й більше нічого. Як убивства командирів. Про це всі говорять, і ніхто цього не робить...

— Капітан іде!

Повз мою голову пролетів сигарний недопалок, і швидко заляскали, тікаючи, чиїсь ноги. Я поліз ізнову, поки не вивернулися із суглобів руки. Проштовхуючи себе останні кілька сантиметрів, дістався до краю та з болем випхався на плаский дах форту. Якийсь морський птах зиркнув на мене холодним оком, закричав і полетів геть, ляскаючи крилами. Я мало-помалу поповз нагрітим на сонці пташиним послідом, що накопичився за століття, аж до середини круглої будівлі. Ліг горілиць і не побачив нічого, крім неба й вершини далекого пагорба. Це означало, що мене також можна виявити лише з повітря. На такий ризик я піду, оскільки за весь день помітив усього один літак, та й то здалеку. Я заплющив очі, щоб у них не било сонце, і відразу мимохіть поринув у міцний сон.

Прокинувся я раптово та під шалений стукіт серця. Лик сонця затулила хмара, і я замерз у мокрому одязі. Заснути за таких умов було дурістю, та все ж мені пощастило. Мене не помітили. Сонце схилялося до обрію, а позаяк я досі перебував у безпеці, то мав шанси залишатися у безпеці дотемна.

А ще голодувати й мучитися спрагою. Тіло невситиме, постійно чогось жадає. Та цього разу розум мусив узяти гору над матерією, і я збирався нерухомо лежати на даху до настання ночі.

А вона барилася. Я плямкав сухими губами й ігнорував сердите бурчання в животі. Сонця завжди сідають. Треба тільки потерпіти.

Кінець кінцем на землю насунули сутінки, поволі стемніло, і з’явилися перші зорі. У форті внизу загорілося світло, і я почув, як хтось хрипко вигукує військові накази. Тоді нишком наблизився до внутрішнього краю й зазирнув за нього. Уздрів подвір’я, на якому саме тривав якийсь маневр. Солдати марширували туди-сюди невеликими групками, тим часом як офіцери завзято верещали. Зрештою одна групка ввійшла до форту, а друга попрямувала назад, на землі, вздовж широкої портової стіни. Її шлях був рівномірно освітлений. Вогні дедалі меншали вдалині, аж поки на відстані віддаленого берега не щезали з поля зору.

А тоді все світло згасло.

Я лежав, кліпаючи на несподівану пітьму, і не вірив своєму щастю. Невже світло загасили, щоб дати мені змогу спокійно прокрастися на берег? Мабуть, ні. Унизу стояли гармати, і якщо ними збиралися скористатись (а так, схоже, й було), артилеристів не мали засліплювати власні вогні. Гарно мислите, хлопці!

Я зачекав, доки розгледів свій шлях у світлі зірок, а тоді зліз із зовнішньої стіни до огорожі довкола подвір’я, обережно ступив на неї та спустився на кам’яні плити. Єдині у стіні двері були замкнені й мовчазні. Я щодуху кинувся навшпиньки до суходолу. Темне громаддя форту позаду мене зменшилось, і я пішов спокійніше, борючись із бажанням вдоволено засвистати. Ліворуч проступали темні силуети прогулянкових суден. У каютах кількох із них виднілося світло, і з-над води до мене долинав віддалений сміх. Я розслабився й пішов поволі, ступаючи босими ногами по холодному шерехатому каменю. Увесь світ був у моєму розпорядженні, а до безпеки залишалося зовсім небагато.

Відтак я наштовхнувся на металеву огорожу, що перетинала верхню частину портової стіни, — і палючим вогнем спалахнуло все освітлення. Вогні сяяли попереду й позаду, а в світлі, що лилося згори, було видно дротяну огорожу та герметичні металеві двері переді мною.

РОЗДІЛ 6

Я відскочив від дроту, безтямно роззирнувся довкола та щільно притиснувся до стіни, чекаючи, коли залунають постріли.

Але нічого не сталося. Світло вгорі яскраво горіло, порожня портова стіна за мною тягнулася до форту. По той бік бар’єра стіна простягалась аж до складів над бухтою, де в світлі інших вогнів було видно переміщення якоїсь невеличкої групки. І рухалась вона просто до мене.

Мене побачили... чи не помітили в тіні? Мабуть, я активував якусь сигналізацію, що ввімкнула світло та сповістила про мою присутність? Та хай що там сталося, чекати на можливість з’ясувати, що саме, було безглуздо. Тому я швидко поповз до зовнішнього краю стіни, зверненого до океану (я вже наплавався в бухті, красно дякую), та перекинув через нього ноги. Спробував намацати босими пальцями зачіпку в шерехатому камені. Знайшов її й опустився в пітьму. Знову починався приплив, і мої ноги поглинуло море. Наді мною, на стіні, погучнішав тупіт ніг. Піді мною простиралася холодна, чорна та неприваблива вода.

Чому я не залишився тут, поза межами видимості, доки вони не пройшли вгорі?

Щойно така малодушна думка просочилася синапсами мого мозку, я зрозумів, що це дурна ідея. Один спалах ліхтарика — і мене б виявили. Я витерпів упродовж дня таке напруження та зазнав стількох небезпек не для того, щоб мене злапали тепер через страх намокнути. Чи бути з’їденим невидимими монстрами. Тут океан безпечний, інакше ним не дрейфували б увесь день прогулянкові судна.

— Плавунькай, Джиме, плавунькай, — пробурмотів я та ковзнув у море.

Коли вояки дісталися до воріт, я вже відгріб досить далеко від стіни та ладнався негайно пірнути, якщо вони посвітять чимось у мій бік. Вони не посвітили. Я побачив, як один із них відімкнув ворота, а тоді знову замкнув їх після всіх. А тоді вони знову попрямували далі. Аварійно-рятувальна група чи, може, несподівана перевірка, чи ще якийсь інший нецікавий військовий маневр. Я розвернувся та поплив до берега.

Що далі? Наближалися вогні променаду, і моя проблема загострювалася. Як мені, босоногому, змоклому до нитки чужинцеві без крихти знань про цю землю, вийти на берег і прослизнути непоміченим? Очевидно, це зробити нелегко. Між мною та вогнями зринув темний силует. Якийсь корабель. Якийсь порятунок?

Я неквапом поплив між пришвартованими прогулянковими суднами. Мені було видно, що на віддалі окремі з них освітлені, але тут панувала темрява. Чи зайняті вони? Схоже, ні: якщо там були люди, спати їм ще рано. Хотілося сподіватися, що це веселі спортсмени ступили на берег після напруженого дня розваг.

На тлі зірок заворушилася тонка щогла. Вітрильник, невеличкий. Я волів чогось більшого. Тож поплив далі, доки наді мною не розкинувся темніший силует. Без щогл — отже, якесь самохідне судно. Я проплив уздовж нього до корми, а там намацав пальцями прикріплену до неї драбину. Щабель за щаблем, стікаючи краплями води, я вибрався з моря на корабель. Світла зірок і вогнів уздовж берега вистачало для того, щоб розгледіти сидіння з подушками, кермо — і двері, що могли вести донизу. Я підкрався до них, знайшов ручку та спробував її повернути. Замкнено.

— Добрі новини, Джиме, ніде правди діти. Якщо їх замкнено, то тут є щось таке, що варто вкрасти. На це варто подивитися.

Я так і вчинив. Для вправного фахівця із замків темрява — не перешкода. Обережними рухами відмички я обстежив механізм дуже простого замка. Відсунув його вбік і відчинив двері.

Далі довелося працювати поволі. Якщо там і було освітлення, я не хотів його вмикати. Тому працював навпомацки. Але будь-яке мале судно має певну логіку, якої потрібно дотримуватися. Койки на носі вздовж корпусу. Рундуки внизу, полиці вгорі. Добряче погримівши, пововтузившись, настукавшись головою й налаявшись, я зібрав свої скарби в ковдру, відніс їх на палубу та розклав там.

Те, що здавалося схожим на пляшку з кришкою, було пляшкою з кришкою. Я відкрутив кришку й понюхав. Тоді опустив палець усередину та спробував на смак. Дуже солодке вино. Не те, чим я напиваюся зазвичай, але після морської води, якої наковтався, це було раєм. Знайшлася металева коробка з якимось черствим хлібом чи печивом, об яке я мало не поламав зуби. Я облив його вином, трохи пом’якшив і зжер. Низько гикнув і став почуватися краще.

Я перебрав решту своєї здобичі. Там були книжки й коробки, предмети незрозумілої форми та дивних обрисів. А ще вбрання. Дуже прозора спідниця, що була не в моєму стилі. Зате в моєму стилі були інші предмети одягу. Я відібрав усі інші речі, на перший погляд, начебто не призначені для прекрасної статі, а тоді роздягнувся та приміряв окремі з них. Я гадки не мав, наскільки добре вони пасують один до одного, та це все ж був своєрідний костюм. Штани були відверто завеликі, але це виправив відрізок каната в ролі паска. Сорочка пасувала мені краще, а куртка, що сягала до колін, може, й повинна була мати таку довжину. Черевики були завеликі, проте залишилися на моїх ногах після того, як я напхав до їхніх носаків тканини. Це виявилося найкращим виходом із ситуації. Тоді я роздягнувся та знову вдягнувся у своє мокре вбрання, поклав новий костюм у бляшанку, в якій раніше лежав хліб, а її загорнув у матеріал, що, як я сподівався, був водонепроникним пластиком.

Повітря починало холоднішати, і настав час братися до справи. Я був стомлений, загальмований після напруженого дня й гостро потребував сну. Проте спати не збирався. Допивши вино, я повернув порожню пляшку та все інше, що забрав перед цим, до каюти, а тоді знову замкнув двері. Потому, доки не встиг передумати, поставив вузлик на голову та скочив за борт.

Берег розкинувся неподалік, і узбережжя, як я міг судити, було безлюдним. А це величезне щастя: я б нікому не радив плавати, гребучи однією рукою та втримуючи другою на голові бляшанку з одягом. Вийшовши з моря, я мерщій сховався під кількома великими брилами, роздягнувся й закопав непотрібну одіж у піску. Швидко вбрався в сухе, заштовхав за пояс невеличку торбинку зі своїми пожитками, просунув кинджал у черевик і приготувався завойовувати світ.

Насправді мені хотілося просто знайти якесь тихе місце, де можна було б скрутитися калачиком і подрімати, але я розумів, що це неможливо. Ці люди серйозно ставилися до своєї безпеки, а берег, як довів форт, був їхньою першою лінією оборони. Тепер я мусив проникнути в саме місто.

На променаді вгорі сяяли вогні й лунали голоси, але внизу, де тихо скрадався я, падала тінь. Із берега здіймалися вгору сходи. Я піднявся ними, але ще швидше спустився назад, побачивши неподалік себе двох озброєних чоловіків у формі. Сховався, порахував від двохсот до одного, а тоді поглянув ізнову. Однострої зникли, і тепер виднілося лише кілька людей, що вийшли на вечірню прогулянку. Я злився з ними, прогулявся та за першої ж нагоди повернув на вулицю, що вела геть від берега. На ній були вуличні ліхтарі, відчинені вікна й замкнені двері. Мій одяг, напевно, видавався не надто кричущим, оскільки повз мене, навіть не позирнувши в мій бік, пройшла якась парочка. Я почув попереду музику й невдовзі дійшов до бару, вивіска над яким оголошувала: «ТУТ ВИПИВКА Й ТАНЦІ — ЗАХОДЬТЕ, ЗАСРАНЦІ». Встояти перед таким запрошенням було майже нереально. Я відчинив двері та ступив досередини.

Є певна сила, що формує всі бари в цьому всесвіті. Інакше й бути не може, тому що форма визначається функцією. Функція: доправляти людям ємності з алкогольними напоями. Форма: стільці для сидіння, столи для ємностей. Я зайшов, відтягнув один стілець і сів за вільний столик. Інші присутні не звертали на мене уваги так само, як я не звертав уваги на них. До мене підбігла пухкенька офіціантка в короткій спідниці, ігноруючи свист компанії юнаків за сусіднім столиком і заразом спритно ухиляючись від їхніх хапких пальців.

— Шо нада? — запитала вона, роздувши ніздрі на юнаків, коли ті відсалютували в її бік кухлями з пивом і гучно випили за неї.

— Пива, — сказав я, і вона подалася геть.

Пиво виявилося гострим і холодним. Офіціантка сама відрахувала решту з монет, які я розклав на столі (так тут, схоже, було прийнято), а тоді повернулася за барну стійку.

Щойно я ковтнув пива від душі та витер із рота піну, у дверях з’явився ще один молодик і метнувся до суміжного столика.

— Porkacoj! — хрипко прошепотів він.

Двоє з юнаків незграбно звелися на ноги й кинулись у віддалений кінець бару.

Я поставив пиво, сяк-так позбирав свої монети та дременув за ними. Тут коїлося щось недобре, хоч я й не знав, що саме. Репліка в перекладі звучала як «погані свині», й це, напевно, був місцевий сленґізм, оскільки я не сподівався побачити тут якихось забрьоханих паць. Слово «свині» часто вживають на позначення поліцейських, і, здається, реакція двох молодиків це підтверджувала. А мені обережність не завадила б. Хлопці чкурнули якимось коридором, і коли я туди дістався, у протилежному його кінці саме зачинялися двері. Щойно я поклав руку на клямку, з протилежного боку гучно засигналила сирена, а в щілинах між дверима та їхньою рамою спалахнуло сліпуче світло.

— Що це таке? — промовив хрипкий і гучний голос. — Може, ви драпаєте через чорний хід, бо на парадному наш патруль? Погляньмо на ваші документи.

— Ми не зробили нічого поганого!

— Поки що ви не зробили нічого доброго. Хутчіше, документи.

Я непорушно застиг, сподіваючись, що до поганої свині за дверима не приєдналися його товариші по хліву, ті, що перебували в барі. Грубий сміх, що лунав по той бік дверей, зовсім не здавався веселим.

— Так, так... обидва прострочені? Ви, хлопці, бува не думаєте ухилитися від призову?

— Канцелярська помилка, — проскімлив слабкий голос.

— Нам часто такі трапляються. Ходім.

Зникло світло, стихли звуки кроків. Я зачекав рівно стільки, на скільки вистачило духу, а тоді прочинив двері та залишив бар. У провулку було порожньо, свиня та в’язні вже пішли. Я теж пішов — так швидко, як лише зміг, не зриваючись на біг. А тоді зупинився. Від чого я тікаю? Після відходу поліцейських бар стане для мене найбезпечнішим місцем у місті. Я зупинився в темних дверях і озирнувся на задній вхід. Звідти більше ніхто не з’явився. Я порахував до трьохсот, а тоді, для певності, назад до нуля. Двері стояли зачинені. Я сторожко, готовий негайно втекти, повернувся до бару та заглянув до зали. Жодного поліціянта не було, зате були зародки ідеї.

Коли я знову ввійшов, четверо молодиків за столом підвели очі; на одному з місць, які нещодавно звільнилися, сидів новачок. Я похмуро похитав головою й опустився на стілець.

— Їх злапав porkacoj. Обох.

— Я ж говорив Білові, що йому потрібні нові папери, а він мене не слухав, — озвався білявий, той самий, що нагодився із попередженням. Хруснув пальцями, а тоді схопився за своє пиво. — Треба мати дійсні папери.

— Мої папери прострочені, — безрадісно промовив я, а тоді помахав рукою офіціантці.

— Тоді треба було сидіти в Пенсильдельфії, — кинув один з компанії, дзюбатий юнак у золотаво-зеленій сорочці не свого розміру.

— Звідки ти взяв, що я з Пенсильдельфії? — обурився я. Він посміхнувся.

— А звідки ще тобі бути з таким селюцьким акцентом?

Я теж посміхнувся, подумки засяявши від задоволення. Дедалі краще й краще. Я знайшов компанію утікачів від призову, один із яких, може, співпрацює з поліцією, та рідне місто. Справи налагоджуються. Я сховав носа у своєму пиві.

— Тобі слід роздобути нове посвідчення, — порадив той, хто приніс дружнє попередження і, ймовірно, доносив поліцейським. Я засопів.

— Тут це легко сказати. Але в Пенсильдельфії це нереально.

— Тут це теж складно. Якщо не мати потрібних зв’язків.

Я підвівся.

— Мені вже час. Радий знайомству, хлопці.

Перш ніж піти, я переконався в тому, що поліцейські зникли. Тоді вийшов і став чекати. За мить вийшов мій новий друг і всміхнувся мені.

— Розумно. Не дуже розпатякуй, що відбувається. Мій ярлик — Джек.

— Називай мене Джим.

— Непогане ім’я, Джиме. Скільки в тебе вільних грошей?

— Небагато. У мене був невдалий рік.

— За три рафінадки я зведу тебе із самим босом. Він попросить двадцять.

— Посвідчення коштує не більше як десять. Тобі дістанеться півтора.

— У глушині не самі йолопи живуть, хіба ні? Давай мені гроші, і ми почапаємо.

Я заплатив хлопцеві його частку, а після того, як він повернувся, приставив йому до шиї, просто під вухом, вістря ножа та натиснув якраз достатньо, щоб проколоти шкіру. Коли я показав йому свіжу краплинку крові, той навіть не ворухнувся.

— Це маленьке попередження, — сказав я. — Ті свині чекали, поки ти когось виманиш. Це мене не обходить. Мене обходить моя шкура. Щось мені підказує, що ти працюєш на два фронти. Працюй на правильному фронті, зі мною, бо інакше я тебе знайду й поріжу. Зрозумів?

— Зрозумів... — безрадісно озвався хлопець із дрожем у голосі. Я прибрав ніж і поплескав його по плечах.

— Ти мені подобаєшся, Джеку. Швидко вчишся.

Ми мовчки пішли, і я почав сподіватися, що він зробив правильні висновки. Я не люблю погроз і, коли мені погрожують, роблю щось протилежне тому, чого від мене вимагають. Але досвід спілкування з дрібними злочинцями навів мене на думку про те, що на них погрози зазвичай діють. Іноді діють.

Дорогою ми проминули низку інших барів, і Джек уважно заглядав у кожен із них, перш ніж рухатися далі. У п’ятому він знайшов те, що шукав, і жестом покликав мене за собою. В цьому закладі було темно й накурено, зусібіч ревла неприємна музика. Джек першим попрямував у віддалений кінець зали, до ніші, в якій музика діяла на нерви не так — принаймні не так, як смугасте вбрання товстуна. Той, відкинувшись назад, сидів у важкому кріслі та цмулив крихітну порцію отруйного зеленого напою.

— Здоров, капітане, — озвався мій провідник.

— Хутко вали звідси, Джеку. Мені такі, як ти, тут не потрібні.

— Не кажи такого навіть для сміху, капітане. У мене є для тебе гарна робота в ім’я милосердя. Оцей-ось необстріляний шніцель тікає від призову. Йому треба нове посвідчення.

Крихітні очі блимнули у мій бік.

— Скільки в тебе є, шніцелю?

— Джек каже: півтора йому, десять тобі. Йому я вже заплатив.

— Джек — брехло. Це коштує дванадцять, і я віддам йому його частку.

— Згода.

Оборудку провернули миттєво. Я віддав капітанові гроші, а він мені — зачухану пластикову теку. В ній лежали розмитий знімок юнака, що ним міг бути який завгодно мій ровесник, а також інші необхідні дані, серед яких геть інша, ніж у мене, дата народження.

— Тут написано, що мені всього п’ятнадцять! — обурився я.

— У тебе дитяче обличчя. Тобі це може зійти з рук. Помолодшай на кілька років або йди до армії.

— Я вже почуваюся молодшим. — Я поклав посвідчення до кишені та підвівся. — Дякую за допомогу.

— Та будь ласка. Аби тільки в тебе були рафінадки.

Я вийшов із бару, перетнув дорогу та знайшов темні двері, біля яких можна було зачаїтися. Довго чекати не довелося, бо Джек з’явився невдовзі після мене та почимчикував геть. Я трохи швидше почимчикував за ним. Коли я вже дихав йому в спину, він почув мої кроки й розвернувся.

— Це лише я, Джеку, не турбуйся. Я хотів подякувати тобі за послугу.

— Так, звісно, прошу.

Він повів очима, оглядаючи безлюдну вулицю.

— Джеку, ти міг би зробити мені ще одну послугу. Покажи своє посвідчення. Я просто хочу порівняти його з моїм, аби впевнитися, що капітан не підсунув мені фальшивку.

— Він би так не вчинив!

— Переконаймося в цьому.

У світлі ліхтарів зблиснув клинок мого кинджала, і Джек сягнув рукою під куртку, а тоді тицьнув мені теку, страшенно схожу на мою. Я став до світла, щоб на неї подивитися, а тоді повернув її. Щоправда, Джек був людиною підозріливою, тож перш ніж сховати теку, він глипнув на неї — і в нього премило відвисла щелепа.

— Це ж не моє — це твоє!

— Правильно. Я поміняв їх місцями. Ти сказав мені, що це посвідчення дійсне. То й користуйся ним.

Я пішов під гору, віддаляючись від берега, й обурені вигуки Джека поступово затихли в мене за спиною. Я прямував до кращого району, без кримінальних елементів. І почувався дуже задоволеним собою. Посвідчення могло виявитися дійсним, і Джек у такому разі не втратить нічого.

Та якщо із посвідченням щось не так, це Джекова проблема, а не моя. Сам викопав яму, сам у неї й упав. Це дуже справедливо. А ще я рухався у потрібному напрямку. Далі від узбережжя справді було краще: будівлі стали вищі, вулиці — чистіші, а вогні — яскравіші. А я став утомленіший. Мене покликав до себе ще один бар, і я відгукнувся. Оксамитові портьєри, м’яке освітлення, шкіряна оббивка на меблях, симпатичніша офіціантка. Мій одяг її не вразив, але чайові за принесене пиво вона прийняла.

Насолоджуватися ним я зміг дуже недовго. У цьому місті було чимало поліцейських, і погані свині ходили по двоє. У двері перевальцем ступила одна їхня парочка, і моя душа наблизилася до п’ят. Але чому я стривожився? З моїм посвідченням усе гаразд.

Поліцейські обійшли залу, роздивляючись посвідчення, і кінець кінцем дісталися до мого столика.

— Добрий вечір, офіцери, — улесливо озвався я.

— Кінчай каґалити і показуй, що там.

Я всміхнувся та передав їм теку. Поліцейський, який розгорнув її, роздув ніздрі й задоволено пирхнув.

— Диви, що тут у нас! Це ж Джек, сарака, вийшов зі своєї території. Негарно так робити, Джеку.

— У нас вільна планета!

— Не для тебе, Джеку. Ми всі знаємо про твою домовленість із поліцією бухти. Сиди там, стукай на своїх дружків — і тобі дадуть спокій. Але ти вийшов зі своєї території, Джеку.

— Я зараз піду назад, — пообіцяв я, підводячись і відчуваючи, що потопаю.

— Пізно, — промовили вони в унісон і хвацько надягнули на мене кайданки.

— Страшенно пізно, — додав той, що роздував ніздрі. — Кінчилася твоя робота, Джеку, почалася служба.

Оце й справді викопав яму й сам у неї впав. Цього разу я просто трішечки перехитрував самого себе. Виглядало на те, що в мене щойно почалася нова, захоплива військова кар’єра.

РОЗДІЛ 7

Камера була мала, а ліжко — жорстке, проте я не скаржився. Після напруженого дня, який для мене щойно закінчився, хотілося лиш одного: сну. Я, певно, хропів, уже падаючи на парусинову постіль, бо не пам’ятав, як торкнувся обличчям брудної подушки. Поспавши знесиленим сном, я прокинувся тоді, коли в заґратоване вікно проник сірий промінь світла. Я почувався бадьорим і відпочилим, доки не збагнув, де перебуваю. Мене опанував чорний смуток.

— Що ж, могло би бути й гірше, — весело промовив я.

— Як? — зневірено огризнувся. На це простої відповіді не знайшлося. Мій живіт бурчав від голоду та спраги, і смуток посилився. — Плаксій, — посміхнувся я. — Тобі бувало й набагато гірше. Кинджал забрали, та все інше залишили. У тебе є гроші, посвідчення.

«І відмичка», — додав я подумки. Присутність цього маленького інструментика зігрівала мене, даючи надію на втечу в майбутньому.

— Я голодний! — пролунав юний голос, і загриміли ґрати.

Крик підхопили інші.

— Харчів. Ми не злочинці!

— Мама завжди приносила мені сніданок у ліжко...

Ця остання жалібна репліка не надто мене вразила, але загальний настрій я поділяв, тож долучився до галасу.

— Добре, добре, стуліть пельки, — озвався старший і грубіший голос. — Хавчик уже в дорозі. Щоправда, ви ні на що не заслужили, ухильники.

— Та до каґалу це, сержанте. Щось я не бачу твоєї жирної туші в армії.

Мені страшенно закортіло зустрітися з останнім мовцем: він виказав трохи більше відваги, ніж решта крикунів. Чекати довелося не надто довго, хоча воно навряд чи було того варте. Холодний суп із локшиною та солодкою червоною квасолею — це, як на мене, не найкращий початок дня. Я замислився, як він закінчиться.

Часу на роздуми в мене було вдосталь, оскільки після годування, як у зоопарку, нам дали цілковитий спокій. Я витріщився на потріскану стелю та поволі почав усвідомлювати, що моя недоля, якщо до неї придивитися, не така вже й страшна. Я перебуваю на Невенкеблі, живий і здоровий. Попереду в мене перспективна кар’єра. Я дізнаюся, що й до чого, з’ясую все, що вдасться, про це суспільство, а то й навіть знайду слід Гарса — чи генерала Зеннора, якщо Бібс правильно розчула його прізвище. Він у війську, а зовсім незабаром у війську опинюся й я (це може зіграти мені на руку). А ще в мене відмичка. Слушної миті я тихенько розчинюся в повітрі. А як погано може бути в армії? Я ж був вояком на Спіовенте, і тамтешня підготовка має стати у пригоді...

О, як же ми дуримо самих себе.

Десь приблизно опівдні, коли мої малодушні товариші заходилися ревти, вимагаючи харчу, загриміли, відчиняючись, двері камер. Ревіння змінили жалібні вигуки: нам наказали вийти з камер і скували кайданками в довгу вервечку. Нас було десь із десяток, близьких за віком і понурих із вигляду. Попереду зловісно маячіло невідоме майбутнє. Постійно шпортаючись і лаючись, ми побрели з тюремного корпусу на в’язничне подвір’я, де чекав заґратований транспорт, аби повезти нас назустріч долі. Нас загнали досередини, ввімкнули акумулятор чи паливний елемент, і той безшумно рушив на велелюдні міські вулиці. Одяг тут був дещо інакший, а транспорт мав незвичні обриси, та це могло бути на якій завгодно планеті із просунутою технікою. Не дивно, що тутешні відокремилися від решти цієї занепалої планети. Егоїстично, проте зрозуміло.

Затятим злочинцям не забезпечили таких безглуздих зручностей, як сидіння, тож ми міцно трималися за ґрати та влітали один в одного на поворотах. Худий чорнявий юнак, прикріплений до мого лівого зап’ястка, тремтливо зітхнув, а тоді повернувся до мене.

— Як довго ти тікав? — запитав він.

— Усе життя.

— Дуже смішно. Я протримався шість місяців від дня народження, шість коротких місяців. Тепер усе це скінчилося.

— Та ти ж не помираєш, а просто йдеш до армії.

— А яка різниця? Мого брата призвали торік. Він потай надіслав мені листа. Тоді я й надумав тікати. Знаєш, що він написав?..

Згадавши про це, хлопець округлив очі й затремтів, та доки він заговорив, наш транспорт різко зупинився й нам наказали вийти.

Краєвид на цій вулиці милував би око будь-якому садистові. На площі перед високою будівлею зібралися різні види транспорту. Звідти сотнями, а може, й тисячами виходили молоді чоловіки, всі як один із виразом відчаю на обличчях. У кайданках була тільки наша компашка: всі інші тримали в руках жовті повістки, що потягнули їх назустріч долі. Кільком із них вистачило сил поглузувати з наших пут, але вони не встояли у хорі наших кпинів. Ми принаймні якось спробували — байдуже, що недолуго — уникнути мобілізації до війська. І для представників влади це, схоже, не відігравало жодної ролі. Вони не переймалися тим, як їм вдалося схопити людей. За дверима нас звільнили від кайданів і поставили в одну чергу з усіма іншими. Нас ось-ось мала поглинути безлика військова машина.

Попервах здавалося, що це не так уже й погано. Черги з юнаків потихеньку просувалися вперед, до письмових столів, за якими сиділи пухкі матрони, що могли би бути нашими мамами чи вчительками. Усі вони мали сиве волосся й носили окуляри, з-за яких поглипували, коли не гамселили двома пальцями по друкарських машинках. Урешті-решт я дійшов до своєї матрони, і вона всміхнулася мені.

— Будь ласка, ваші документи, юначе.

Я віддав їх, і вона переписала на кількох бланках дати, імена й неправдиві факти. Помітивши кабель, що тягнувся від її машинки до центрального комп’ютера, я здогадався, що їх також фіксують і зберігають у ньому. Я був радий побачити, як записали мою фальшиву личину: після закінчення добровольчої служби мені хотілося зникнути.

— Ось, — мовила вона, всміхнулась і передала мені жовтувато-бежеву теку з паперами. — Віднесіть їх на четвертий поверх. І щасти вам із військовою кар’єрою.

Я подякував їй (не зробити цього було б неввічливо) і попрямував назад до парадних дверей. Вихід перегороджувала щільна шеренга похмурих військових поліцейських.

— Четвертий поверх, — сказав я, коли найближчий із них холодно поглянув на мене й ударив по долоні кийком.

Кабінки в тутешніх ліфтах були величезні: туди поміщалося до сорока душ за один раз.

І вони не їхали, доки їх не наповнювали. Затиснуті й нещасні, ми піднялися на четвертий поверх для маленької демонстрації того, що на нас чекає. Коли двері зітхнули та відчинилися, до нас підступив обвішаний орденами, весь у нашивках і нагородах розпашілий військовий і заревів:

— Виходьте! Виходьте! Не стійте, як йолопи! Ворушіться! Годі страждати каґальнею, бо інакше каґал буде вам усім. Дорогою візьміть коробку та маленький прозорий пакетик зі столу праворуч. Тоді рухайтеся у віддалений кінець цієї кімнати, а там РОЗДЯГНІТЬСЯ. Тобто зніміть із себе весь одяг. І Я МАЮ НА УВАЗІ ВЕСЬ ОДЯГ! Ваші особисті речі мають опинитись у поліетиленовому пакеті, який треба постійно тримати в лівій руці. Весь ваш одяг має опинитись у коробці, яку треба віднести до столу у віддаленому кінці, де її запечатають, зазначать на ній адресу, а тоді відішлють до вас додому. Там ви заберете її після війни або ж її поховають разом із вами — залежно від того, що станеться раніше. А тепер ВОРУШІТЬСЯ!

Ми заворушилися. Без завзяття, з неохотою, та визнаючи, що вибору в нас немає. В цьому суспільстві, певно, було якесь табу на оголеність, тому що юнаки розійшлися, силкуючись підібратися до стін, і зіщулювалися, знімаючи з себе одяг. Я залишився сам-один посередині кімнати, де насолоджувався несхвальною увагою монстра зі смугами. Швидко долучився до решти. Ті з такою неохотою відкривали свою зіщулену плоть, що я, попри все своє зволікання, все-таки підійшов до столу першим. Там знуджений вояк узяв мою коробку, швидко запечатав її, грубо поставив переді мною й показав на товсті ручки, що звисали зі стелі на еластичних шнурах.

— Ім’я-адреса-індекс-найближчий-родич.

Ці слова, що втратили своє значення від нескінченного повторення, пролунали знову, коли він повернувся по наступну коробку. Я нашкрябав адресу поліційної дільниці, у якій нас утримували, а коли відпустив ручку — стільниця відкрилась, і коробка зникла. Дуже ефективно. Із поліетиленовим пакетом у лівій руці та текою у правій я долучився до групи блідих і голих молодиків, які похнюплено мовчали та чекали на наступні накази. Разом із одягом, здавалося, зникли й усі відмінності між їхніми особистостями.

— Тепер рушайте на вісімнадцятий поверх! — прогримів наказ.

Ми рушили. Зайшли до ліфта (сорок душ одразу), двері зачинилися, двері відчинились — і перед нами постала картина своєрідного медичного пекла.

Гудіння, вигуки тих, хто вимагав уваги, верескливі накази. Лікарі та санітари в білому (чимало з них — із тканинними масками на обличчях) тицялися й кололися в божевільній пародії на медичну практику. Події зливалися між собою, притуплюючи всі чуття.

Якийсь лікар (ну, тобто я гадаю, що то був лікар, оскільки він на шиї мав стетоскоп) забрав у мене теку, кинув її санітарові, а тоді схопив мене за горло. Доки я встиг схопити його за горло у відповідь, він зарепетував до санітара:

— Щитовидка в нормі!

Санітар щось записав, тим часом як лікар натиснув мені на стінку шлунка.

— Грижі відсутні. Кашляніть.

Останнє слово було наказом мені, і я кашлянув, а тим часом його обтягнуті гумою пальці полізли вглиб.

Було ще дещо, та я добре пам’ятаю лише найважливіше. Відділення аналізу сечі, де ми стояли рядами та тремтіли, всі як один тримаючи в руках нещодавно наповнені паперові стаканчики. Наша черга поволі сунула вперед (навшпиньки, бо підлога була мокра), до санітара в білому халаті, з білою маскою, в черевиках і гумових рукавичках, який занурював у кожен стаканчик одноразову піпетку та переносив одну краплю в одне з відділень великої хімічної тарілки. Викидав піпетку до переповненої ємності та споглядав хімічну реакцію. Кричав: «Негативний, наступний!» — і продовжував.

Або огляд на предмет геморою. Описати його детально заважають міркування доброго смаку, але там справді стояли вишикувані юнаки, що нагинались і хапалися за гомілки, тоді як демонічний лікар теж нагинався та пробігав іззаду вздовж їхніх рядів, наставивши на них ліхтарик.

Або ін’єкції... О-о-о, так, ін’єкції. Поки черга на них повзла вперед, я втямив, що юнак переді мною — якийсь бодибілдер. Серед схожих на мундштуки рук і вивернутих досередини колін його засмаглі біцепси та відшліфовані пекторальні м’язи виділялись, як справжній пам’ятник мужності. Він повернувся до мене зі стривоженим виразом на вузлуватих м’язах обличчя.

— Не люблю голки, — сказав він.

— А хто любить? — докинув я.

Це в будь-якому разі негарно, а в ситуації масованої атаки — відверто загрозливо. Я нажахано дивився вперед, наближаючись до точки неповернення. Щоразу, коли чиєсь тремтливе тіло займало потрібну позицію, санітари обабіч нього робили йому ін’єкції в передпліччя. Щойно голки викидали, жертву відштовхував назад скотиняка-наглядач у формі. Кілька невпевнених кроків уперед — і ще дві ін’єкції. Пацієнт, скрутивши руки від болю, спирався на стіл неподалік. Там йому робили щеплення. Дуже продуктивно.

Занадто продуктивно для штангіста. Ставши в потрібну позицію, він закотив очі й повалився непритомний на підлогу. Однак це не перешкодило військовій ефективності. Зблиснуло дві голки — і зроблено дві ін’єкції. Сержант схопив бодибілдера за ноги та поволік уперед, де його, після решти ін’єкцій, відкотили вбік оклигувати. Я скреготнув зубами, мужньо спробував приготуватися до шквалу уколів і зітхнув.

Якоїсь миті масовий медичний огляд завершився останнім нападом на ті крихти особистої гідності, що ще могли залишатись у жертв. Досі голі, досі з поліетиленовими пакетами в лівицях і дедалі грубішими теками у правицях, ми почовгали вперед черговою вервечкою. Упоперек кімнати стояв ряд пронумерованих столів, майже як у прийомній залі аеропорту. За кожним столом сидів пан у темному костюмі. Коли черга дійшла до мене, сержант-гуртоправ озирнувся через плече й тицьнув у мене товстим куцим пальцем.

— Ти, паняй до номера тринадцять.

Чоловік за столом, як і всі інші, кого я помітив, носив окуляри в товстій оправі. Можливо, тепер повинні були оглянути наші очі й такими ми стали б у разі невдачі. У мене вкотре забрали теку, вклали туди черговий друкований аркуш — і я побачив, як на мене крізь товсті лінзи пильно дивляться крихітні червоні очиці.

— Вам подобаються дівчата, Джеку?

Запитання було геть неочікуване. Втім, завдяки йому я уявив милий образ Бібс, що затьмарив собою медичне знущання довкола мене.

— Ще б пак, подобаються, — миттєво відповів я. Він щось записав.

— Хлопці подобаються?

— Дехто з моїх найкращих друзів — хлопці.

Я почав здогадуватися, чим займається цей простачок.

— Отакої! — Різкий розчерк олівця. — Тоді розкажіть мені про свій перший гомосексуальний досвід.

У мене від здивування відвисла щелепа.

— Мені не віриться, що я це чую. Ви проводите психіатричний огляд за інструкцією?

— Не верзи при мені всякої каґальні, малий, — огризнувся він. — Просто відповідай на запитання.

— У вас слід відібрати диплом медика за некомпетентність — якщо він у вас узагалі був. Ви, мабуть, не мозко-прав, а просто одягнена ним випадкова людина.

— Сержанте! — крикнув той надтріснутим голосом, побуряковівши. Позаду мене почувся звук кроків. — Цей призовник не йде на співпрацю.

Мої голі ноги різонув іззаду гострий біль, і я, зойкнувши, відскочив убік. Сержант знову заніс тонку різку й облизав губи.

— Поки що цього досить, — сказав мій оглядач. — Якщо на мої запитання правильно відповідати.

— Так, сер, — відповів я та різко виструнчився. — Запитання повторювати непотрібно. Перший досвід у цій сфері я здобув у віці дванадцяти років, коли за допомоги великих гумок я та ще чотирнадцятеро хлопців...

Я продовжував у тому самому дусі, тим часом як він радісно черкав, а сержант роздратовано забурчав і перевальцем відійшов. Коли бланк було заповнено останньою вигадкою, мене відпустили й наказали приєднатися до інших. Ми знову повернулися до ліфтів і напхалися досередини оголеними гуртами по сорок душ. Двері зачинилися на час спуску. Двері відчинилися.

Поверх був очевидно не той. Перед нашими нажаханими очима постала картина із письмовими столами та друкарськими машинками, за кожною з яких трудилась якась панянка. Зашурхотівши, теки хутко позатуляли наші життєво важливі органи. Усі яскраво почервоніли, і температура повітря зросла. Ми тільки й могли, що стояти на місці в карміновому зніяковінні, слухаючи нескінченне торохтіння клавіш друкарських машинок і чекаючи, коли повернуться голови й у наш бік поглянуть ніжні жіночі очі. Близько чотирнадцяти з половиною років по тому двері поволі зачинилися знову.

Коли двері відчинилися цього разу, за ними не було жодної особи жіночої статі — лише знайома вже постать чергового звіроподібного сержанта. Я замислився, що за збочений ген у популяції породжує стільки товстошиїх, вузьколобих, пузатих садомазохістів.

— Виходьте, — заревів сержант. — Виходьте, виходьте, по десятеро, перша десятка — через оті двері. Наступна десятка — в наступні двері. Не одинадцятка! Чи ти рахувати не вмієш, каґальцю?!

Пролунав зойк болю: уже вкотре було вжито заходи для дотримання дисципліни. Моя десятка жертв причовгала до яскраво освітленої кімнати й почула наказ стати вервечкою. Ми стали обличчям до білої стіни, на якій висів огидний фіалкувато-зелений прапор, без смаку оздоблений чорним молотком. Гордо ввійшов офіцер із маленькими золотими нашивками на плечі та виструнчився перед прапором.

— Це дуже значуща подія, — промовив він голосом, сповненим значущості. І здатним неабияк подіяти. — Військкомати за місцем вашого проживання обрали вас, юнаки, найкращих у країні, добровольцями для захисту нашої любої країни від лихих сил із-за кордону, що прагнуть позбавити нас наших свобод. Тепер настала та врочиста мить, на яку ви всі чекали. До цієї кімнати ви ввійшли веселими юнаками. Вийдете ви з неї сумлінними вояками. Зараз ви виголосите присягу відданих військовослужбовців. Підніміть праву руку та повторюйте за мною...

— Не хочу!

— Це ваш вибір, — похмуро кинув офіцер. — У нас вільна країна, а ви всі — добровольці. Ви можете виголосити присягу. Або ж, якщо бажаєте цього не робити — а це є вашим правом, — можете вийти через невеличкі двері за мною, що ведуть до федеральної в’язниці, де ви почнете відбувати тридцятирічний термін за нехтування демократичними обов’язками.

— Я підняв руку, — проскиглив той самий голос.

— Усі повторюйте за мною. Я — вставте своє ім’я — з власної волі...

— Я — вставте своє ім’я — з власної волі.

— Ми зробимо це знову, і зробимо це правильно, а якщо не вдасться правильно наступного разу, буде лихо.

Ми зробили це знову, і зробили правильно. Повторили те, що він сказав, стараючись не чути власних слів.

— Віддано служити... виказувати повагу до всіх старших за званням... смерть у разі зради... смерть у разі дезертирства... смерть у разі сну на посту... — і так далі аж до кінця: — Присягаюся іменем своєї матері, свого батька та будь-якого божества за власним вибором.

— Опустіть руки, вітаю, тепер ви всі солдати і на вас розповсюджується воєнне право. Перший наказ для вас: кожен із вас має здати пожертву в розмірі одного літра крові через раптове виникнення потреби проведення переливань. Ви вільні.

Кволі від голоду та втоми, із запамороченням від утрати крові та холодним локшиновим супом у животі, що лежав там, наче свинцевий, і досі, ми дійшли до останньої зупинки. Ну, на це ми й сподівалися.

— Ставайте в стрій. Ворушіться. Кожному з вас буде видано одноразову форму; не викидайте її до відповідного наказу. Надягніть форму та підніміться цими сходами на дах будівлі, де на вас чекає транспорт до табору Сліммарко, у якому почнеться ваша підготовка. Перед отриманням форми здайте свою теку. Кожен із вас одержить ідентифікаційний диск зі своїм іменем і особистим номером. Ці диски мають поперечні борозенки посередині для ламання навпіл. Не ламайте їх навпіл, оскільки це воєнний злочин, за який передбачено покарання.

— Навіщо виготовляти їх так, щоб вони ламалися навпіл, якщо їх не треба ламати навпіл? — пробурмотів я вголос.

Юнак поруч мене закотив очі та прошепотів:

— Тому що, коли солдат гине, їх ламають і одну половину надсилають у відділ реєстрації смертей, а другу кладуть йому до рота.

Чому в мене, коли я почовгав уперед, по форму, з’явився дуже сильний металевий присмак у роті?

РОЗДІЛ 8

За будь-яких інших обставин поїздка цим незвичним дирижаблем припала б мені до душі. Він мав форму великої сигари та, без сумніву, містив якийсь легкий газ. Під несучим тілом було підвішено металеву каюту, зовні зі смаком оздоблену фризом із черепів і кісток. Тунельні вентилятори на каюті розміщувалися під кутом, що давав змогу підняти її та просувати вперед; краєвид у вікні, напевно, був чарівний. Але всі вікна, які ми помітили ззовні, було розташовано спереду, в пілотському відсіку, тим часом як нас, призовників, запхали до металевої камери без вікон. Сидіння там були виготовлені з формованого пластику, вкритого нерівними горбками й жахливо незручного; але це принаймні були сидіння. Я опустився на одне з них і зітхнув із полегшенням. За багато годин на призовному пункті ми сідали всього один раз — під час кровопускання. Пластик холодив шкіру крізь тонку паперову матерію одноразової пурпурової форми, а крізь картонні підошви, закріплені на кінцях холош, відчувалася жорстка палуба. Єдиною кишенею в цій жахливій одежині був мішечок спереду, до якого ми позапихали торбинки з особистим майном, через що всі як один стали схожими на подурілих пурпурових сумчастих. Я почувався пригніченим. Але в мене принаймні були товариші. Пригніченими були ми всі.

— Я ще ніколи не покидав дому, — запхинькав призовник праворуч мене, а тоді шморгнув мокрим носом і витер його об рукав.

— А я покидав, — озвався я найенергійнішим, найжвавішим тоном, на який був здатен. Не можна сказати, що я почувався енергійним чи жвавим, але, піднявши настрій йому, я міг покращити його й собі. — І так набагато краще, ніж удома.

— Їжа буде нікудишня, — егоїстично занив він. — Ніхто не вміє готувати так, як моя мама. Вона готує найкращі cepkukoj у цілому світі.

Цибулеві коржики? Що за чудернацький раціон мав цей шмаркач?

— Викинь усе це з голови, — прощебетав я. — Якщо в армії пектимуть cepkukoj, вони будуть огидні, можеш не сумніватись. Але згадай про інші насолоди. Удосталь фізичної активності, свіже повітря, а ще можна постійно лаятися, вживати алкоголь і похабно говорити про дівчат!

Він полум’яно зашарівся, і його відстовбурчені вуха засяяли, мов знамена.

— Я б не говорив про дівчат! А пити я вмію. Ми з Джо-джо якось зайшли за сарай, попили пива, вилаялись і поблювали.

— Оце так... — зітхнув я.

Від подальших балачок мене врятувала поява сержанта. Він рвучко розчахнув двері, що вели з передньої кабіни, та проревів команду.

— Ну, добре, kretenoj — вставайте!

Він забезпечив собі негайний послух, натиснувши на кнопку на стіні й обваливши наші сидіння. Залунали крики та стогони болю, новобранці почали падати один на одного, і на палубі запанував жвавий пурпуровий безлад. Я один залишився на ногах і відчув на собі всю силу пекучого погляду сержанта.

— Ти що, якийсь мудрагель абощо?

— Ні, сер! Просто слухаюся наказів, сер!

Сказавши це, я підскочив у повітря, різко притиснув руки до боків і приземлився, важко тупнувши ногами, а тоді енергійно віддав честь — так енергійно, що мало не вибив собі око. Побачивши таку демонстрацію, сержант вирячив очі, а тоді зник із поля зору за тілами, що підводились і штовхались.

— Тихо! Струнко! Руки по швах, ноги разом, животи втягнути, груди випнути, підборіддя назад, очі вперед — і не дихати!

Пурпурові лави захиталися й засіпалися, стаючи в цю абсурдну військову стійку, а тоді застигли. Запала тиша, а тим часом сержант гнівно роззирався довкола з похмурою підозрою.

— Здається, хтось дихає? Не дихати, доки я вам не скажу. Перший каґалець, який почне дихати, дістане від мене кулаком у те місце, де від цього буде найбільше користі.

Тиша подовжилася. Пурпурові постаті заворушилися: ними почала опановувати задуха. Один новобранець застогнав і впав на палубу; я безшумно задихав через ніздрі. Один із хлопців охнув, не в змозі триматися далі. Сержант кинувся вперед, і місце, де від його кулака буде найбільше користі, знайшлося під ложечкою. Жертва заволала й упала, а всі інші шумно вдихнули життєдайного повітря.

— Це був маленький урок! — заверещав сержант. — Затямили?

— Так, — пробурмотів я собі під носа. — Ви — садомазохіст.

— Урок полягає в тому, що я віддаю накази, а ви підкоряєтесь — або вас гамселять.

Коли він завершив це огидне повідомлення, у нього засіпалось обличчя, а вуста вишкірились, оголюючи пожовтілі зуби; тільки за одну довгу мить до мене дійшло, що це має бути усмішкою.

— Сідайте, народ, умощуйтеся зручно.

На сталевій палубі? Сидіння залишалися прибраними. Я сів разом із усіма іншими, тоді як сержант лагідно погладив складку жиру, що нависала над його паском.

— Мене звати Бельбас, сержант-інструктор Бельбас. Але не звертайтеся до мене на ім’я: ним мають право послуговуватися рівні мені чи старші за званням. Називайте мене «сержант», «сер» чи «пан». Поводьтеся скромно, покірно, шанобливо й тихо. Інакше будете покарані. Яким буде покарання, я вам не скажу, бо нещодавно поїв і не бажаю викликати в себе розлад шлунка.

Від думки про те, що може довести до розладу це здоровезне пузо, його слухачам на мить стало лячно.

— Одного покарання зазвичай вистачає, щоб зламати дух навіть найупертішому новобранцеві. Однак інколи новобранці потребують другого покарання. Ще рідше який-небудь закоренілий зухвалець потребує третього покарання. Але третього покарання не буває. Хочете знати, чому третього покарання не буває?

Червоні очі гнівно зиркнули згори вниз, і ми всі пожалкували, що тієї миті не перебували десь інде — байдуже, де.

— Оскільки ви надто тупі, щоб запитати, чому, я вам повідомлю. Третій раз — це кінець. За третім разом вас, поки ви будете хвицатися, кричати й кликати матусю, запихатимуть до камери зневоднення, де дев’яносто дев’ять цілих дев’яносто дев’ять сотих відсотка всіх ваших безцінних тілесних рідин буде висмоктано із сухим свистом. Ви знаєте, які тоді будете на вигляд? Ви будете отакі!

Він сягнув до кишені та вийняв крихітну зневоднену фігурку призовника в крихітній зневодненій формі; його крихітне личко навіки застигло у гримасі жаху. Вояки настрашено застогнали, а кілька найслабших попадали непритомні, глухо гепнувши. Сержант Бельбас усміхнувся.

— Так, ви станете точнісінько такі. Тоді ваше крихітне сухе тільце на місяць повісять на казармену дошку оголошень як пересторогу іншим. Опісля його покладуть до поштового конверта із прокладкою та вишлють батькам разом із іграшковою лопаткою для допомоги з похованням. Отже, запитання є?

— Перепрошую, сер, — запитав тремтливий голос, — процес зневоднення є миттєвим і безболісним чи затяжним і жахливим?

— Добре запитання. Ви провели перший день в армії, а ще не знаєте точно, яким він буде?

Знову залунали стогони й гупання тих, хто падали непритомними. Сержант схвально кивнув.

— Гаразд. Дозвольте розповісти вам, що відбуватиметься далі. Ми їдемо до ТПНС на ВБМ. Тобто до табору підготовки новобранців Сліммарко на військовій базі Мортстерторо. Ви пройдете основний курс підготовки. Ця підготовка перетворить вас із хирлявих цивільних слабаків на міцних, відданих, шанобливих солдатів. Дехто з вас відсіється під час основної підготовки й буде похований з усіма військовими почестями. Пам’ятайте про це. Вороття немає. Ви станете або добрими солдатами, або мерцями. Ви зрозумієте, що військо — це нелегко, зате справедливо.

— А що в ньому справедливого? — видихнув один новобранець, і сержант копнув його в голову.

— Справедливо те, що ви всі маєте рівні можливості. Ви можете пройти основну підготовку чи відсіятись. А зараз я вам дещо скажу. — Він нахилився вперед і пихнув таким несвіжим диханням, що найближчі до нього призовники знепритомніли. Тепер у його усмішці не було нічого веселого. — Насправді я хочу, щоб ви відсіялись. Я зроблю все, що зможу, аби ви відсіялися. Кожен новобранець, якого відправляють додому на інвалідному візку чи в ящику, заощаджує державі гроші та знижує податки. Я хочу, щоб ви відсіялися зараз, а не в бою після кількох років високовартісної підготовки. Ми розуміємо одне одного?

Якщо мовчання — знак згоди, ми точно розуміли одне одного. Прямолінійна чіткість цієї методики викликала в мене захват. Військо мені не подобалось, але я починав його розуміти.

— Запитання є?

У тиші в мене гучно забурчав живіт, і з моїх вуст злетіли слова:

— Так, сер. Коли ми поїмо?

— А в тебе міцний шлунок, новобранцю. Більшості присутніх тут надто зле від військової правди, щоб їсти.

— Я лише думаю про свій військовий обов’язок, сер. Мушу їсти, щоб бути сильним, як добрий солдат.

Він покрутив цю думку в своєму дрімучому мозку, водночас гнівно туплячись у мене маленькими поросячими очицями. Кінець кінцем його випнута щелепа кивнула, опустившись у складки жиру під підборіддям.

— Правильно. Ти щойно зголосився піти по пайки. За отими дверима в кормовій перегородці. Ворушись.

Я заворушився. І замислився. Кепські новини: я в армії, і мені в ній нічого не подобається. Добрі новини: ми прямуємо на базу Мортстерторо, де Бібс востаннє бачила капітана Гарса-Зеннара-Зеннора чи як там його. Він стояв на початку мого списку месника, та просто зараз я тяжко працював на початку власного списку виживання. Гарсові доведеться зачекати. Я відчинив двері, і за ними знайшлася невеличка шафка з одним ящиком. На ньому видніласьетикетка: «ПАЙКИ БОЙОВІ “ОТ-РУТА”». Це, певно, були саме вони. Та коли я підняв ящик, він здався підозріло легким як на повний корабель солдатів-почат-ківців.

— Роздавай їх, kreteno, а не милуйся ящиком, — загарчав сержант, і я поквапився виконати наказ. Пайки «От-Рута» й справді здавалися справжньою отрутою. Сірі цеглини в поліетиленовій обгортці. Я пройшов серед своїх пурпурових товаришів, і кожен із них, вихопивши по пайку, не без підозри починав його обмацувати.

— Ці пайки підтримуватимуть у вас життя впродовж одного повного дня, — повідомив нам хрипкий голос. — У них містяться необхідні вітаміни, мінерали, білок і селітра, що потрібні організму чи які хоче згодувати вам армія. Відкривають їх, уставляючи ніготь великого пальця в борозну, підписану «ніготь». Обгортка відпаде цілою, і ви збережіть її цілою. З’їжте свій пайок. Доївши, підійдіть до цієї стіни та до крана в цьому положенні й попийте з поліетиленової обгортки. Пийте швидко, бо за одну хвилину після зволоження обгортка втратить жорсткість і зімнеться. Тоді скрутіть обгортку та збережіть її для демонстрації під час огляду, бо тепер вона слугуватиме контрацептивом казенного зразка, яким ви не зможете скористатися ще довго, а то й ніколи. Проте ви однаково будете за нього відповідальними. А тепер — їжте!

Я поїв. Чи то спробував поїсти. Пайок мав консистенцію обпаленої глини, але не відзначався й половиною її смаку. Я жував, давився, ковтав і примудрився запхати його в себе цілком, перш ніж кинутися до крана з водою. Наповнив поліетиленову обгортку, швидко випив, наповнив її знову та спорожнив саме тоді, коли вона зм’якла та провисла. Я зітхнув, скрутив її, поклав до своєї кишені-сумки та звільнив місце біля крана для наступної жертви.

Поки ми точили свою їжу, на місце повернулися сидіння. Я обережно примостився на найближче з них, і воно не прогнулося. Це здавалося неможливим, але поєднання поживи з майже смертельним виснаженням зіграло свою неелегантну роль, і мене вирубило. Я почув, як хропу, ще до того, як заснув.

Блаженство несвідомого стану завершилося досить очікувано: сидіння відпали й покидали нас на палубу, де наша купа засіпалася та застогнала. Ми незграбно зіп’ялися на ноги під словесну екзекуцію сержанта та спробували виструнчитись у військову стійку, тим часом як палуба під нашими ногами завібрувала та завмерла.

— Вітаю, ось і розпочався перший день решти вашого нового життя, — зареготав сержант, і після його слів залунало змучене виття. Розчахнувся вихід, впускаючи студене запилене повітря, і ми втомлено вибралися назовні, щоб побачити свою нову домівку.

Вона не дуже вражала. Одне з її блідо-червоних сонць якраз сідало в пилову хмару на обрії. Завдяки розрідженому холодному повітрю я здогадався, що базу збудовано на якомусь верхогір’ї, можливо, на високому плато. Це гарантувало добру літну погоду й максимум незручностей для вояків. Коли на віддалі злетів космічний корабель із яскравішим за призахідне сонце струменем вихлопних газів, земля задрижала. Сержант грубо поставив нас у нерівний стрій, і ми затремтіли в низхідному вихлопі нашого дирижабля, що саме відбував. Сержант помахав нам текою-планшетом.

— Зараз я проведу перекличку. До вас звертатимуться на військове ім’я, і я забуду, що ви колись мали якесь інше. Ваше військове ім’я — це ваше ім’я та перші чотири цифри вашого серійного номера. Коли назвуть ваше ім’я, заходьте до казарм позаду мене, прямуйте до відведеної вам койки та чекайте на подальші вказівки. Ґордо7590 — перша койка...

Я скосив очі на свій жетон і врешті-решт розгледів на ньому номер. Тоді ошелешено витріщався на казарми кольору багна, доки голос нашого володаря не покликав Джека5138. Я з неохотою пройшов у двері, над якими було написано: «У ЦЮ БРАМУ ПРОХОДЯТЬ НАЙКРУТІШІ СОЛДАТИ НА СВІТІ». Хто там кого, як то кажуть, обманював?

Підлога там була кам’яна й досі волога після останнього миття. Стіни — бетонні, чисті й досі мокрі. Я підвів нажаханий погляд на стелю, і так, вона теж була волога, а з лампочок ще крапала вода. Як було виконано це маніакальне прибирання, я й гадки не мав, хоча й був певен, що довідаюся про це занадто швидко.

Моя койка, ясна річ, знайшлася на верхньому з трьох ярусів. На ній було напнуто дротяну сітку, хоча громіздкий згорток у її узголів’ї натякав і на більш м’які задоволення.

— Вітаю в новій домівці, — прорипів сержант із награною веселістю, коли ми витягнули свої втомлені тіла в удаваному зацікавленні. — Зауважте, в якому вигляді зберігається ваша постіль, коли її розгортатимете, бо її має бути згорнуто так постійно, якщо не брати до уваги часу сну, а він дорівнюватиме мінімуму, потрібному для виживання. Чи буде меншим. Ваші шухляди для речей вбудовано в підлогу між койками, а відчиняю й зачиняю їх я оцим груповим перемикачем.

Він торкнувся заклепки на своєму паску, і в підлозі зі скреготом відкрилися міні-могилки. Один новобранець, який стояв у неправильній позиції, закричав, упавши в свою.

— Відбій за п’ятнадцять хвилин. Розгорніть постіль, але не користуйтеся нею до того часу. Перед відходом до сну ви переглянете інструктажний фільм, який ознайомить вас із завтрашнім порядком денним. Дивіться та слухайте, повністю зосередившись, а після цього рушайте спати, помоліться якомусь божеству чи божествам на ваш вибір і засніть у сльозах із думкою про матусю. Ви вільні.

Ми вільні. За нашим смугастим наглядачем грюкнули двері, і ми залишилися самі. Це вже точно — «вільні». Вільні від тепла та світла реального світу, запроторені до цього сірого військового пекла, яке ми не обирали. Чому люди так нелюдяно поводяться з представниками власного виду? Якби вас заскочили на такому поводженні з конем, то, мабуть, посадили б до буцегарні чи застрелили. Тишу порушив шурхіт: ми розгортали скатки з постільною білизною. Кожен із нас побачив перед собою тоненький матрацик і ще тоншу ковдру. А ще — пневматичну подушку, яку можна було надути лише енергійним пихканням і яка (я в тому не сумнівався) мала здутися до ранку. Поки ми розгортали й надимали, позаду нас у проході між койками безшумно опустилися телеекрани. Заревла нахабна військова музика, з’явилося зображення офіцера з важким дефектом мовлення, і почалося зачитування абсолютно незрозумілих вказівок, які ми всі зігнорували. Я вивалив вміст своєї кишені-сумки до підземної шухляди, а тоді поліз і поповз, не роздягаючись, у койку. Перед моїми очима від утоми все розпливалося, та коли я під гудіння голосу заснув на дев’ять десятих, мене раптово розбудив спалах світла та різкий звук. Із екрана гнівно дивився похмурий військовий у чорній формі.

— Увага, — промовив він. — Цю передачу, як і всі передачі на всіх станціях Невенкебли, перервано, щоб довести до вашого відома таке важливе оголошення.

Чоловік насуплено глянув на аркуш паперу в своїх руках і сердито потрусив ним.

— Сьогодні нашою країною розгулює на свободі небезпечний шпигун. Відомо, що він проник у бухту Маргавено вчора вранці у подобі робітника одного з кораблів із Брастіра. У бухті було проведено обшук, але шпигуна не знайшли. Унаслідок сьогоднішнього розширення зони пошуку було виявлено, що шпигун вдерся на прогулянкове судно в суміжній бухті та вкрав низку предметів.

Військовий продемонстрував вузлик із одягом, і волосся в мене на карку заворушилося від смертельного ознобу.

— Їх знайшли закопаними в піску; було встановлено, що цей одяг носив шпигун. Увесь район оточено, оголошено комендантську годину, а кожну будівлю наразі ретельно обшукують. Пересічним громадянам наказано вистежувати цю людину. Можливо, шпигун досі ходить у вкрадених предметах одягу. Якщо ви бачили когось у такому одязі, негайно сповістіть поліцію чи органи безпеки.

Зображення військового щезло, змінившись старанно виконаною комп’ютерною моделлю одягу, який я позичив на судні. Одіж поволі покрутилася в порожнечі, а тоді з’явилася на тілі чоловіка, що прогулявся екраном за допомогою комп’ютера. На місці його обличчя була порожнеча, та я надто добре знав, яке лице невдовзі там вималюється.

Скільки їм знадобиться часу на те, щоб ідентифікувати мене, дізнатися, що я тепер в армії, та прийти по мене сюди?

Двері казарми зачинилися, рипливо гупнувши, і світло згасло. Моїм тілом розійшовся холодок, серце загупало в паніці, і я незрячим поглядом нажахано втупився у пітьму.

Скільки часу?

РОЗДІЛ 9

Я хотів би сказати, що завдяки сталевим нервам і несамовитому самоконтролю заснув, хоч і почув перед цим, що всю країну перевернули догори дриґом у пошуках мене. Та це було би брехнею. Не те щоб я не вдавався час від часу до брехні, по суті, брехні заради блага, щоб просунутися далі в цьому всесвіті. Зрештою личина — це брехня, а постійне брехання, щире брехання є мірою доброго маскування. Така вже це робота. Проте брехати собі не можна. Хай яка правда огидна, її треба бачити та приймати. Тож ніякої брехні: я заснув, бо перебував у горизонтальному положенні в пітьмі, у відносному теплі й цілковито виснажений. У сонних перегонах панічний жах неабияк відставав від виснаження. Я поспав, старанно та завзято, і прокинувся в темряві аж тоді, коли моє серйозне лежання на боковій перервав дивний шум.

Це був віддалений шурхіт, схожий на прибережний шум хвиль — чи шурхіт листя, що злітає на вітрі. Ні, не це, а щось інше, так само знайоме. Підсилений звук, отетеріло подумав я, наче хтось програє старезний затертий запис, просто фонове шкрябання без самого запису.

За мить правильність теорії було підтверджено: коли світло повністю ввімкнулося, казармою прогуркотів розмитий і спотворений запис військового ріжка. Розчахнулися казармені двері, і, неначе викликаний із пекла пекельними звуком і світлом, увійшов сержант. Він щосили волав.

— Вилазьте та злазьте! Злізайте з койок і ставайте на ноги! Згортайте постіль! Лізьте в шухляди! Діставайте все для гоління! А тоді бігом до вбиральні! Ви запізнюєтесь, запізнюєтесь! Миття казарми розпочнеться рівно за двадцять секунд! Ворушіться — ворушіться — ворушіться!

Ми ворушились, але часу насправді було замало. Я пропхався у двері вбиральні разом із іншими знавіснілими пурпуровими постатями саме тоді, коли шухляди різко зачинились і в казармі спрацювали мийні голівки. Тієї самої миті сержант відступив і грюкнув дверима. Зусібіч ринули потоки холодної води й підхопили щонайменше половину новобранців, які ще тікали. Ті вскочили до вбиральні слідом за нами, змоклі та тремтячі; їхня одноразова форма вкрилася видовженими дірками та розривами й почала розпадатися. Плачучи та хлипаючи, вони сунули вперед, як вівці. Вівці, що боролися за виживання. Санітарно-технічного обладнання було обмаль, і його все використовували. Проштовхавшись крізь натовп, я зміг мигцем побачити своє лице в куті кривого дзеркала й ледве впізнав себе — блідого та з темними колами під очима. Проте часу на організацію, підбивання підсумків і зв’язне мислення не було. На якомусь нижчому рівні я усвідомлював, що саме такий був план: новобранці мали залишатися неврівноваженими, невпевненими, наляканими — відкритими для промивання мізків чи знищення. Ця думка, а з нею й дедалі сильніший гнів, стала дещо свідомішою.

Джиммі ді Ґріз незнищенний! Я збирався здолати їх їхньою ж зброєю, а тоді накивати п’ятами. Байдуже, що мене шукає вся країна: поки моїми слідами не прийшли до цієї військової помийної ями, мені потрібно лише вижити. А я таки виживу! Надзвукова бритва, заверещавши у моїй голові, відтяла мені вирослі за ніч вусики. Далі, поки у мене в роті повзала автоматична зубна щітка, я спромігся підсунути одну руку під відкритий кран, дочиста вимив обличчя, проігнорував повітряну сушарку й кинувся по калюжах на підлозі назад, до своєї койки. Сховав свій набір, щойно шухляда розчахнулась, і різко крутнувся — саме тоді, коли в двері знову влетів сержант Бельбас.

— Паняйте на перекличку! — заревів він, тим часом як я пробіг повз нього в ніч. Я виструнчився під єдиним яскравим світильником, а він повернувся та з безрадісною підозрою підступив до мене.

— Ти якийсь приколіст чи що? — зарепетував він, бризкаючи в моє обличчя своєю слиною.

— Ні, сер! Це моє щире прагнення, сер. Мій татко був солдатом, і мій дідусь теж, і вони казали мені, що найкраще бути солдатом, а найвище звання в армії — сержант! Тому я й тут. — Припинивши кричати, я нахилився вперед і прошепотів: — Не говоріть іншим, сер, вони тільки посміються, та мене не призивали: я доброволець.

Він мовчав, і я ризикнув швидко глянути йому в обличчя. Справді? Невже в кутику його ока є крапелька рідини? Невже моє павутиння брехні зачепило якесь залишкове чутливе місце, заховане в глибині просякнутої алкоголем садистської плоті його огидного тіла? Я не міг знати напевне. Принаймні він не звалив мене з ніг одразу, а розвернувся на підборах і кинувся до казарми виштовхувати тих, хто зволікав.

Поки його жертви зі стогонами незграбно ставали у стрій, я трохи поміркував про своє майбутнє. Що мені робити? Нічого, швидко надійшла відповідь. Допоки тебе не відстежать, Джиме, будь невидимим у строю. І вивчай усе, що можеш, про ці військові джунглі. Спостерігай, навчайся та тримай очі розплющеними. Що більше ти розумітимеш про цю організацію, то безпечніше тобі буде. А потім, коли ти втечеш, тебе вестиме план, а не паніка. Добра порада. Дотримати її тяжко для нервів, але вона однаково добра.

Пробелькотівши кілька помилок і перекрутивши кілька імен (чи справді можна перекрутити ім’я Біл?), сержант завершив невпевнену й нерозбірливу перекличку та повів усіх до їдальні. Коли ми наблизилися до неї і нас накрило запахами справжньої їжі, по асфальту дощем застукали краплі слини. Невпевнено підійшли крізь ніч інші новобранці та приєдналися до нас у довгій черзі, що вела в тепло цього смакового раю. Коли я нарешті доніс свою щедро навантажену тацю до столу, мені аж не вірилося. Гаразд, може, це й трешбургери з карамельним соусом, але ж це їжа — гаряча тверда їжа. Я її не з’їв — я втягнув її в себе й повернувся по добавку. Якусь мить я навіть думав, що в армії все ж не так уже й погано. А тоді негайно прогнав цю думку.

Нас годували, бо хотіли залишити живими. Їжа була мерзенна й дешева, та вона підтримуватиме життя. Тож, якщо ми й відсіємося, то не через раціон, а через власну недосконалість чи безвільність. Якщо ми пройдемо основну підготовку, кожен із нас надасть військовій машині одне гаряче й відносно охоче тіло. Гарно вигадано.

Я зненавидів цих гадів. І подався по другу добавку.

Після сніданку була гімнастика — чи то для травлення, чи для його розладу. Сержант Бельбас прискореним маршем пригнав нас на безкрайню вітряну рівнину, на якій уже перевіряли свої можливості м’язисті інструктори. На нас чекав новий ватажок, сталевоокий і накачаний, із такими широкими плечима, що його голова здавалася непропорційно малою. А може, в нього просто мікроцефалія. Думки про це випарувалися, коли від реву інструктора в мене заторохтіли зуби.

— Що це таке, що це таке?! Ви, kretenoj, запізнилися майже на хвилину!

— Свині, ось хто вони такі, — подав голос наш відданий сержант і дістав із кишені довгу чорну сигару. — Маленькі свинячі ніжки в кориті. Ніяк не міг відірвати їх від їдла.

Почувши таку відверту брехню, дехто з новобранців охнув, а ті, хто був мудріший, бо вже навчений, змовчали. Ми не чекали лиш одного: справедливості. Ми загаялися в дорозі, бо наш сержант-свинтус не міг рухатися шпаркіше.

— Та невже? — сказав інструктор, і в його маленькій голівці крутнулися скляними кульками поросячі очиці. — Тоді подивимося, чи не вдасться нам зігнати трохи їжі із цих ледачих каґальців. НА ЗЕМЛЮ! А тепер — п’ятдесят відтискань. Уперед!

Це здалося доброю думкою, бо зазвичай я робив щоранку по сто відтискань, аби підтримувати себе у формі. А в розриви нашої одноразової форми задував крижаний вітер. П’ять. Я замислився, коли нам видадуть щось надійніше. П’ятнадцять.

До двадцятого відтискання довкола мене вже було чимало хитання та буркоту, а я приємно розігрівався. До тридцятого більше половини кощавих пацанів уже валялось у поросі. Сержант Бельбас струсив попіл із сигари на найближчу розпростерту спину. Ми продовжували. Коли дійшли до п’ятдесяти, залишилися тільки я та м’язистий хлопака, що ненавидів ін’єкції. Мікроцефал гнівно на нас подивився та прогарчав:

— Іще п’ятдесят.

Штангіст, пихкаючи, зробив іще двадцять, а тоді зі стогоном зупинився. Я завершив цикл, і за це на мене знову гнівно подивились і загарчали.

— Це все, сер? — люб’язно запитав я. — А не можна ще п’ятдесят?

— Підводься! — заволав він. — Ноги розставити, руки витягнути, повторюй за мною. Раз, два, три, чотири. І ще раз...

До завершення вправ ми добряче спітніли, сержант докурив свою сигару, а двоє новобранців валялися в поросі. Один із них лежав поряд зі мною, стогнучи та тримаючись за діафрагму. Сержант неквапом підійшов до нього й копнув носаком, чим досяг лише кволих стогонів. Сержант Бельбас із відразою опустив погляд і невдоволено заволав.

— Слабаки! Педики! Мамії! Ми хутко вас відбракуємо. Приберіть цих слабкодухів геть із моїх очей. Усім, хто стоїть обабіч симулянтів, підняти їх і перенести до медичного намету. А тоді вертайте. Ворушіться!

Я нагнувся, схопився за одну руку й підняв. Мені було видно, що новобранцеві з другого боку важко, тож я пересунув свою руку так, щоб узяти на себе більше ваги, і зробив ривок.

— Поклади його руку собі на плечі, а я понесу, — шепнув я.

— Д... дякую, — відповів той. — Я не в такій уже й чудовій формі.

І він мав рацію. Худий, згорблений, із темними колами під очима. А ще старший за всіх тих, кого я тут бачив — щонайменше двадцятип’ятирічний.

— Я Мортон, — сказав він.

— Джек. Щось ти старуватий на вигляд для призову, Морте.

— Повір мені, так і є! — не без теплоти в голосі відповів той. — Я мало не вбився, навчаючись в університеті та залишаючись найкращим на курсі, щоб не втрапити до армії. То що сталося? Я так перетрудився, що захворів, пропустив іспити, вилетів — і однаково опинився тут. Що нам робити із цим горопахою?

— Здається, нести он до того намету, куди несуть інших.

Безвольне тіло висіло між нами, волочачись пальцями ніг по пилу.

— Вигляд у нього не надто добрий, — зауважив Мортон, зиркнувши на бліду шкіру та похнюплену голову.

— То його проблема. Треба дбати про себе, любого.

— Це починає до мене доходити. Доносять це до мене грубо, зате вкрай ефективно. Ось ми й дійшли.

— Кидай його на землю, — промовив знуджений капрал, що навіть не зволив відірватися від своєї книжки коміксів для неписьменних. Коли він торкнувся сторінки, заговорили тоненькі голоски та пролунав міні-крик. Я поглянув на чотири інші непритомні тіла, що розтягнулись у грязюці.

— Як щодо медичного обслуговування, капрале? Він, здається, в кепському стані.

— То все каґалу варте. — Він перегорнув сторінку. — Якщо опритомніє, хай вертає на плац. Якщо так і лежатиме, санітар погляне на нього, як прийде ввечері.

— Ви — сама доброта.

— Отакі-от пироги, отакі-от kuketo. Атепер валіть звідси, каґальці, поки я не заявив про те, що ви скаґалювали.

Ми звалили.

— І де вони беруть усіх цих садюг? — пробурмотів я.

— На його місці міг би опинитися ти чи я, — похмуро зронив Мортон. — Хворе суспільство породжує хворих на голову. Люди роблять те, що їм наказують. Так легше. Наше суспільство живиться мілітаризмом, шовінізмом і ненавистю. Коли правила такі, завжди знайдеться хтось охочий виконувати брудну роботу.

Я повів очима в його бік.

— Це тебе в універі такого навчали?

Він безрадісно всміхнувся й хитнув головою.

— Радше протилежного. Я вивчав історію — звісно, військову, — тож мені дозволяли проводити дослідження. Та я люблю читати, а університетська бібліотека дуже стара і там є всі книжки, якщо знати, як шукати та як ламати прості коди безпеки. Я шукав, ламав, читав — і навчався.

— Сподіваюся, тримати рота на замку ти теж навчився? — Так, але не завжди.

— Роби це завжди, бо інакше втрапиш у велику халепу.

Сержант Бельбас саме виводив наш взвод із плацу, і ми попрямували за ним. І промарширували до складської будівлі, щоб нарешті вдягнутись. Я чув, що в армії одяг буває лише двох розмірів, і це виявилося правдою. Принаймні більшість предметів мого одягу були завеликі, тож я міг закотити манжети. Крім одягу, нам видали ще столові набори, полотняні ремені, фляги, набори для шиття, набори для замовних убивств, копачі для одиночних шанців, прилади для аналізів на ЗПСШ, багнети, зіркети й інші речі сумнівного чи військового призначення. Ми, хитаючись, повернулися до казарми, поскидали свої манатки й поквапилися на наступне завдання.

Ним був такий собі військовий інструктаж.

— Спершу вони заволоділи нашими тілами, а тепер прагнуть захопити владу над нашими умами, — прошепотів Мортон. — Брудними умами у військових тілах.

Цей Мортон, звісно, був розумний, але недостатньо, щоб тримати рота на замку. Я стиха зацитьнув його, і в наш бік зиркнув сержант Бельбас.

— Розмовляти заборонено, — прорипів він. — Ви прийшли сюди слухати, а ось капрал Ґоу, який тепер розповість вам, що вам треба знати.

Цей Ґоу був облесливим типом із гладенькою рожевою шкірою, маленькими дженджуристими вусиками та фальшивою усмішкою.

— Узагалі-то, сержанте, — промовив він, — це інструктаж, а не істерика. Ваші бійці стануть добрими солдатами, виконуючи накази. Але добрі солдати також мають знати, чому ці накази необхідні. Тому вмощуйтеся зручно, хлопці. Стільців, звісно, немає: це ж армія. Просто сідайте на гарну бетонну підлогу і, будьте ласкаві, приділіть мені увагу. А тепер... хтось із вас може мені сказати, чому ви тут?

— Нас тойво, призвали, — не надто чітко пролунав якийсь голос.

— Так, хе-хе, звісно, призвали. Але для чого потрібен призов? Якщо це не стало вам цілком зрозуміло, ваші вчителі та батьки вас підвели. Тож дозвольте мені скористатися нагодою нагадати вам певні життєво важливі факти. Ви тут, тому що небезпечний ворог підійшов до наших воріт, вторгся на нашу безцінну землю, а ваш обов’язок — захищати наші невідчужувані свободи.

— В житті не чув більшої каґальні, — пробурчав я, і Мортон мовчки кивнув на знак згоди.

— Ти щось сказав, солдате? — мовив капрал, дивлячись просто на мене: він мав гострий слух.

— Лише одне запитання, сер. Як таке розбите, неіндустріалізоване суспільство, як їхнє, могло дістатися сюди, як воно взагалі могло вторгнутися до такої сучасної, озброєної й оснащеної країни, як наша?

— Добре запитання, солдате, і я радий на нього відповісти. Ті варвари з-за проливу не становили б жодної проблеми, якби їх не озброювали й не оснащували інопланетяни. Жадібні, голодні чужинці, що бачать нашу родючу землю й хочуть загарбати її собі. Саме тому ви, хлопці, повинні охоче йти служити своїй країні.

Я був вражений і розгніваний масштабом його брехні. Та після запеклої боротьби прислухався до власної поради та втримав рота на замку. А Мортон не втримав.

— Але ж, сер, Міжпланетна Ліга — це мирний союз мирних планет. Війну ліквідовано...

— Звідки тобі це знати? — різко запитав він.

— Це загальновідомо, — втрутився я, сподіваючись, що тепер Мортон стулить пельку. — Але ж ви знаєте, що це правда, чи не так, сер?

— Я нічого такого не знаю й хотів би знати, хто вам так брехав. Я волію поговорити з тобою, солдате, після нашого інструктажу. Із тобою та отим новобранцем біля тебе. Наша вільна країна бореться з міжпланетними силами, що бажають нас знищити. Немає завеликих жертв для захисту цієї свободи, і саме тому я переконаний, що ви всі радо виконаєте свій обов’язок. І станете добрими солдатами в доброму колективі. Дивіться на доброго сержанта Бельбаса, як дивилися б на рідного батька, бо він тут для того, щоб бути вам наставником і провідником у військовому житті. Робіть так, як він каже, і ви набиратимете сили, процвітатимете та станете першокласними солдатами на службі рідній країні. Проте я знаю, що часом дещо здаватиметься вам незрозумілим і навіть підозрілим: досвід військової служби новий для всіх вас. За таких ситуацій неодмінно думайте про мене. Я — ваш порадник і провідник. Ви можете коли завгодно звертатися до мене по пораду й допомогу. Я хотів би бути вам другом, най-найкращим другом. Зараз я роздам оці інструктажні брошури, на читання яких ви матимете десять хвилин. Тоді ми проведемо бесіду, що допоможе вам ознайомитися з деталями. Поки ви будете цим займатись, я мило, дружньо побалакаю з оцими новобранцями, які, схоже, серйозно дезінформовані стосовно політичних реалій нашого краю. — Він повів пальцем на мене, а тоді на Мортона. — Так-так, із вами двома. Ми вийдемо надвір, погріємося трохи на сонечку й гарно почешемо язиками.

Ми з великою неохотою підвелися, бо геть не мали вибору. Коли ми наблизилися до дверей, які тримав відчиненими Ґоу, на нас дивилися всі. Проминаючи сержанта Бельбаса, я аж відчував жар його вогненного погляду. Капрал Ґоу зачинив за нами двері та розвернувся до нас. Усміхався він як завжди нещиро.

— Зараз тепленько, відколи сонце визирнуло з-за хмар.

— Звісно. Приємно.

— Звідки ви взяли ту крамольну каґальню, якутам верзли? Ну ж бо, ти перший.

Він показав на мене.

— Я типу, ну, типу десь її почув.

Він радісно всміхнувся й тицьнув коротким товстим пальцем у Мортона.

— Я знав. Ви слухали нелегальне радіо, еге ж? Обидва. Це єдине джерело, з якого можна почути таку обурливу брехню.

— Та ні, — відповів Мортон. — Факти є фактами, і так уже склалося, що я маю рацію.

Він власною щелепою копав собі могилу. Втрутився я: виглядало на те, що ця штука з радіо може нас урятувати. Якщо таке є, ми, можливо, просто виберемося з лап цього стрьомного типа. Я опустив погляд і покрутив носаком у землі.

— Йой, капрале, не знаю, як це сказати... Я збирався збрехати чи щось таке, та ви надто розумні для мене. Ви правильно сказали, це було радіо...

— Я знав! Вони перекачують оту отруту зі свого супутника, в нього стільки частот, що всі не заглушити, і надто добра оборона, щоб його збити. Брехня!

— Я тільки один раз це робив. Розумів, що не треба, та робив це на слабо. І це звучало страшенно правдиво — тому я й висловився отак.

— Я радий, що ти це зробив, новобранцю. А ти, гадаю, зробив те саме? — Мортон не повівся на цю наживку, проте капрал сприйняв мовчання за згоду. — Думаю, так. Але це принаймні доводить, що отрута не подіяла, що ви захотіли про це поговорити. Диявол завжди грає найсолодшу музику. Та ви мусите не зважати на знадливу пісню таких слизьких неправд і слухати представників влади, яким набагато видніше за вас.

Він тепло нам усміхнувся, а я нещиро вишкірився.

— О, гаразд, сер, — швидко промовив я, поки Мортон не встиг ізнову розтулити рота. — Гаразд. А тепер, коли ви мені це розповіли та не покарали нас і взагалі...

— Хіба я таке казав? — У теплому усміху раптом з’явилося щось холодне та неприємне. — Вас буде покарано. Якби ви були цивільними, кожен із вас отримав би по року важкої праці. Та ви зараз в армії, тож покарання має бути суворішим. Приємно було з вами поспілкуватися, новобранці. А тепер вертайтеся всередину до кінця інструктажу. Так у вас буде вдосталь часу подумати про свої злочини та неминуче покарання за них. У майбутньому, якщо у вас буде майбутнє, не перечте ні мені, ні будь-якому іншому офіцерові.

Він махнув рукою, пропускаючи нас досередини; ми пішли, наче вівці на заріз. Я шепнув Мортонові:

— Те, що він сказав про радіопередачі, правда?

— Звісно. Ти що, ніколи їх не слухав? Загалом вони досить нудні. Багато пропаганди, мало змісту. Та байдуже, що ти зізнався, що їх слухав. Хай що він там торочив, йому кортіло нам нашкодити. Військове правосуддя!

— Нам просто залишатися тут і чекати?!

— А куди бігти? — безпросвітно похмуро запитав він. А й справді, куди? Тікати було нікуди.

Сержант Бельбас зиркнув на нас якомога сердитіше, і ми позатикались. Я, зітхнувши, опустився на підлогу. Замислився, яке покарання, страшніше за підготовку новобранців, могло вигадати військо. У мене було недобре передчуття, що я досить скоро це з’ясую.

РОЗДІЛ 10

Удалині пролунав схожий на придушену відрижку сигнал сирени, сержант Бельбас ізнову сфокусував погляд, і тупий, бездумний вираз його обличчя змінився звичною для нього сердитою посмішкою.

— Підводьтеся, каґальці! Ви цілу годину страждали каґальнею, а тепер за це заплатите. Вдвічі! На наступному занятті буде навчання поводження зі стрілецькою зброєю та огляд ваших стволів. Ворушіться!

— Цих двох я залишу собі, — сказав Ґоу, відокремлюючи нас від інших. — Заявлю на них за поширення закликів до бунту.

Бельбас радісно кивнув і перекреслив наші імена у списку особового складу.

— Я не проти, Ґоу. Як на мене, можеш ними хоч поснідати, аби тільки в мене правильно проходила перекличка.

Двері зачинились, і ми з Ґоу завмерли на місці, стоячи очі в очі. Мортон повалився набік, знемагаючи від бездіяльності. Я починав сердитися. Капрал Ґоу дістав блокнот та олівець і тицьнув у мене.

— Як тебе звати, солдате?

— СкруЮ2.

— Цетвоє військове ім’я, Скру, до того ж неповне. Мені потрібне твоє повне ім’я.

— Я з Пенсильдельфії, капрале, і нас учили ніколи не називати своїх імен незнайомцям.

Він ненависно примружив очі.

— Норовиш із мене посміятися, солдате?

— Це неможливо, сер. Ви й так ходячий анекдот. Впарюєте бздури селюкам. Ви незгірш за мене знаєте, що єдиною загрозою нашій країні є військо, що її контролює. Це військова держава, яку тримають на ходу лише на користь війську.

Мортон охнув і замахав руками, намагаючись мене зацитьнути. Та я тепер був занадто сердитий для цього. Цей каґальний капрал засів у мене в печінках. Він холодно всміхнувся та потягнувся до телефона.

— Якщо ти не скажеш мені свого імені, його досить швидко з’ясує військова поліція. А щодо того, що від військової держави має користь тільки військо, ти помиляєшся. Забуваєш про промислові корпорації, що мають прибуток із військових контрактів. Одне не може існувати без іншого. Вони взаємозалежні.

Він промовив це спокійно, з усмішкою, і я вражено замовк.

— Але ж... — нарешті пробелькотів я, коли він почав набирати номер. — Якщо ви це знаєте, то чому впарюєте цю каґальню бійцям?

— Причина проста: я — спадкоємець однієї із цих родин промисловців і цілком задоволений поточною ситуацією. Я виконую свої військові обов’язки, впарюючи, як ти дивовижно висловився, цю каґальню, а за кілька місяців повернуся до розкішного життя, яким неабияк насолоджуюся. Зайнято. Нашою розмовою я теж насолодився і за задоволення, отримане від новизни нашого діалогу, бажаю дещо тобі подарувати.

Він поклав слухавку, повернувся, відсунув шухляду столу позад себе, а я так отетерів, що дозволив йому це зробити. Коли ж до мене таки дійшло, було вже пізно: я шарпнувся вперед, а він рвучко розвернувся до мене, цілячись із великої зброї.

— На твоєму місці я б утримався. Знаєш, я мисливець і першокласний стрілець. А ще я б не відчув ані найменших докорів сумління, застреливши тебе. Якщо треба, то в спину, — додав він, коли я відвернувся. Я знову розвернувся й усміхнувся.

— Молодець, капрале. Розвідка була стурбована якістю ваших інструктажів, і мене відрядили сюди, ну, спробувати вас роздратувати. І я обіцяю не повторювати ваших слів про промислово-військовий комплекс. Я з бідної родини, тож не маю жодного з ваших привілеїв.

— Це правда? — охнув Мортон.

— Так, і вас заарештовано. Ось, Ґоу, одного зрадника спіймано, наша розмова виявилася хоч трохи корисною.

Він примружив очі, та пістолетом не ворухнув.

— Ви гадаєте, я в це повірю?

— Ні. Та я можу показати вам своє посвідчення.

Я всміхнувся та сягнув рукою до порожньої задньої кишені своєї нової форми.

Може, він і був добрим стрільцем, коли йшлося про розстріл безпорадних тваринок або паперових мішеней, та бойового досвіду не мав. На мить він перевів очі на мою руку. Мені цього цілком вистачило, бо друга моя рука вже рубала його зсередини по зап’ястку, відхиляючи пістолет. Він зашипів, і в стіну позад мене щось врізалося. Мортон налякано заверещав і відскочив убік. Перш ніж Ґоу спромігся вистрілити ще раз, я врізав йому коліном у живіт.

Пістолет упав на підлогу, і Ґоу впав поряд із ним. Я глибоко, судомно вдихнув і протяжно видихнув.

— Молодець, Джиме, — сказав я, потягнувся собі за плече та погладив себе по спині. — Всі рефлекси працюють чудово.

Мортон вирячив на мене очі, а тоді опустив їх на безмовне тіло капрала.

— Що відбувається?.. — спантеличено пробулькав він.

— Саме те, що бачиш. Я вирубав капрала, поки він не завдав нам тілесних ушкоджень. А тебе не заарештовано: це була просто хитрість. Тож тепер швидко, поки ніхто не нагодився, підсунь отой стіл до входу: двері, як бачиш, не мають замка.

Я нахилився та забрав зброю на той випадок, якщо спадкоємець мільйонів отямиться раніше, ніж заплановано. А що мені робити з бідолашним багатим хлопчиком? Я опустив погляд на його розпластане тіло та відчув приплив натхнення.

— Ти геній, — похвалився я вголос. — Тебе варто погладити ще раз, але згодом, зараз треба діяти швидко.

Я нахилився та почав розстібати на ньому форму.

— Форма, ось що важливо — форма. Шукатимуть обірваного новобранця в мішкуватій польовій формі, а не капрала-піжона в пошитому на замовлення одязі. Ти заслужив на це підвищення, Джиме. Стань найкращим учнем у класі.

Я зірвав із капрала взуття, стягнув штани — і присвиснув. Його підштаники було зіткано із золотої нитки. У багатих свої примхи. Мені пощастило, просто пощастило, що він мав трохи зайвої ваги, бо все життя жив у достатку. Мої м’язи зайняли місце його жиру, і форма виявилася неначе на мене шита. Вся, крім взуття: його ноги були дуже маленькі. Доведеться вдовольнитися своїми чобітьми. Я спорожнив його кишені та знайшов, окрім чималої суми грошей і ємності зі зловісними на вигляд чорними цигарками, маленький кишеньковий ножик. Він блискуче порізав мій відкинутий одяг на смуги, якими я надійно зв’язав капрала, після чого скрутив із тканини кляп. Капрал легко дихав через ніс, тож моя совість була чиста: від задухи він не помре.

— Ти його вб’єш? — запитав Мортон.

— Ні, просто хочу, щоб він лежав тихо, доки я не реалізую наступну частину плану.

Я радий, що Мортон не спитав, у чому вона полягає, бо ще не знав цього. Шаф у кімнаті не було, тож капрала не вдавалося прибрати з очей. Письмовий стіл... ось воно!

— Мортоне, — наказав я. — Стань спиною до дверей і думай, як замок. Якщо хтось спробує їх відчинити, добре до них притулися.

Поки він тулився й думав по-замковому, я пересунув стіл на місце та заштовхав зв’язаного капрала під нього. Машинально перебрав шухляди столу; порожніми виявилися всі, крім верхньої, у якій лежала тека з паперами. Їх я взяв під пахву. Тоді відступив на крок і оглянув результати своєї праці. Блискуче. Капрала геть не видно. Усякий, хто зазирнув би до кімнати, подумав би, що вона порожня.

— Так... що далі? — бадьоро промовив я. А тоді відчув, як із мого обличчя зникає усмішка.

— Так! — завзято погодився Мортон. — Що далі?

Я обтрусився, опанував себе та спробував мислити позитивно.

— По-перше, дороги назад немає. Тож шукаймо дорогу вперед. Виявивши капрала, наші імена з’ясують досить швидко, тож ми на той час уже повинні мати нові. Отже, ходімо до відділу особового складу та внесімо там певні зміни.

Тепер Мортон дуже швидко кліпав.

— Джеку, давній друже, невже тобі недобре? Я не розумію жодного твого слова.

— Байдуже — аби я розумів.

Я розрядив пістолет і поклав енергетичний заряд до кишені, а порожню зброю — назад до шухляди.

— Іди поперед мене, роби так, як я звелю. Вперед! Щойно прочиниш двері, поглянь, чи все чисто.

Все було чисто. Ми вийшли, тупаючи та крокуючи дуже по-військовому, я — тримаючись за свою купу паперів, а Мортон — із надією тримаючись за останні залишки свого здорового глузду. Раз-два, раз-два. Завернули за ріг і мало не втрапили до рук військового поліцейського в червоному головному уборі.

— Взвод, стій! Вільно! — заволав я.

Мортон зупинився, рішучо хитнувшись і затремтівши, а тоді повів очима на військового поліцейського, продемонструвавши білки очей.

— Дивитись уперед! — заверещав я. — Я не віддавав тобі наказів водити очима.

Військовий поліцейський, що добре знався на військових звичаях, анітрохи не зважав на нас, доки я не звернувся до нього.

— Просто зачекай отам, рядовий.

— Я, капрале? — перепитав він, зупинившись і повернувшись.

— Ти — єдина істота в моєму полі зору, що рухається. У тебе не застебнуто кишеню. Та я сьогодні добрий. Просто скажи нам, де корпус особового складу, та йди собі далі.

— Просто вперед, на ротній лінійці зверніть праворуч, проминіть сцену, біля камери тортур зверніть ліворуч — і все.

Він дременув геть, обмацуючи кишені своєї сорочки в пошуках потрібної. Мортон тремтів і пітнів, і я погладив його по спині.

— Розслабся, мій друже. В армії можна робити що заманеться, аби тільки звання було відповідне. Готовий продовжувати?

Він кивнув і незграбно поплівся вперед. Я попростував за ним, вигукуючи накази на поворотах, зволікаючи, здіймаючи шум, поводячись неприємно й задерикувато, щоб мене не помітили. Воістину сумний коментар до реальності військового життя.

Корпус особового складу був великий і жвавий: біля парадного входу стояв гамір. Коли ми попрямували до нього, Мортон зупинився й, похитуючись, виструнчився.

— Щ-що ти збираєшся робити? — хрипко прошепотів він, і я побачив, що він труситься зі страху.

— Розслабся, давній друзяко, усе під контролем, — відповів я та прогортав купку паперів, аби заповнити його невійськове мовчання. — Просто йди за мною, роби так, як я кажу, і за кілька хвилин ми вже безслідно зникнемо.

— Ну, якщо ми туди зайдемо, то справді безслідно зникнемо! Нас упіймають, закатують, уб’ють...

— Тихо! — крикнув я йому на вухо, і він підскочив так, наче його підстрелили. — Не розмовляй. Не думай! Просто корись, бо інакше втрапиш у такий глибокий каґал, що світу денного більше не побачиш!

Якийсь перехожий сержант схвально всміхнувся й кивнув, тож я здогадався, що на правильному шляху. Мені було огидно чинити так із Мортоном, але іншого шляху не знаходилося.

— Ліворуч — кроком руш!

Він збілів, закотив очі та позбувся свідомих думок. Він міг лише коритися. Ми піднялися сходами та ступили до приміщення з озброєними військовими поліцейськими.

— Стій, вільно! — прокричав я та розвернувся до військового поліцейського, не припиняючи кричати. — Ти... де розташований відділ транспорту?

— Другий поверх, двісті дев’ятий кабінет. Можна вашу перепустку, капрале?

Я холодно зиркнув на нього, перебираючи папери, які ніс, повільно опустив погляд на його чоботи, а тоді знову його підняв. Поліцейський виструнчився, злегка тремтячи, і я здогадався, що він — новачок у цій грі.

— Думаю, ще не бачив брудніших чобіт, — процідив я. Коли його очі ковзнули донизу, я простягнув розгорнуті папери. — Ось перепустка.

Щойно той підняв погляд, я різко згорнув папери.

Поліцейський почав щось говорити, я ж додав агресії в погляд, і він зів’яв.

— Дякую, капрале. Другий поверх.

Я хвацько відвернувся, клацнув Мортонові пальцями, а тоді звернув до сходів. При цьому намагався не брати до уваги дрібні краплинки поту на своєму лобі. Це було дуже виснажливою роботою — і вона ще не завершилась. Я бачив, що Мортон тремтить на ходу, і замислився, скільки ще він зможе протриматися. Та вороття вже не було. Я розчахнув двері кабінету 209 і жестом наказав йому ввійти. Уздовж стіни тягнулася лава, і я показав йому на неї.

— Сиди там і чекай, доки тебе не покличуть, — сказав я, а тоді повернувся до адміністратора. Він саме висів на телефоні, тож махнув рукою приблизно в мій бік. Кабінет позад нього заповнювали кілька рядів письмових столів із заклопотаними вояками за ними. Усі вони, звісно, на мене не зважали.

— Так, сер, негайно в цьому розібратися, сер, — єлейним голосом провадив адміністратор. — Можливо, помилка комп’ютера, капітане. Зараз зв’яжемося з вами ще раз. Дуже прикро, що так склалося.

Я почув, як у його вусі гучно запищав телефон, завершуючи з’єднання.

— Ах ти кавалок каґалу! — прогарчав він і кинув телефон назад на стіл, а тоді поглянув на мене. — Як ся маєте, капрале?

— Я тут, капрале, прийшов побачитися із транспортним сержантом.

— Він поїхав додому за сімейними обставинами. У нього здохла канарка.

— Солдате, я не бажаю вислуховувати огидні подробиці його особистого життя. Хто його замінює?

— Капрал Ґамен.

— Скажи капралові, що я зараз надійду.

— Добре, добре.

Він узяв слухавку. Я протупав повз нього до дверей із табличкою «ТРАНСПОРТНИЙ СЕРЖАНТ — НЕ ЗАХОДИТИ» та відчинив їх. Худий смаглявий чоловік за комп’ютерним терміналом подивився на мене й насупився.

— Ви капрал Ґамен? — запитав я, зачинивши двері та ще раз прогортаючи папери. — Якщо так, у мене для вас добра звістка.

— Я Ґамен. У чому річ?

— У вашому бойовому дусі. Скарбник повідомив, що знайшов у вашій платні накопичувану комп’ютерну помилку і вам, можливо, завинили двісті десять тисяч. Вас просять прийти, щоб це виправити.

— Я знав! На страхування та прання відраховували вдвічі більше, ніж треба.

— Кагальці вони всі. — Мій здогад був правильний: не знайдеться серед живих такої людини, тим паче в армії, яка не була би певна, що в її платіжній відомості є помилки. — Я б запропонував вам доправити туди свою тушку й забрати гроші, поки їх не згубили знову. Чи не дозволите скористатися вашим телефоном?

— Для з’єднання із зовнішньою лінією натисніть дев’ятку. — Він поправив шийну хустку та потягнувся по куртку, а тоді зупинився й дістав із термінала ключ; екран почорнів. — Б’юсь об заклад, там завинили ще більше. Я хочу побачити документи.

За його столом виднілися ще одні двері, і він, на втіху мені, вискочив через них. Щойно вони зачинились, я розчахнув другі двері й вистромив із них голову. Коли адміністратор спрямував на мене погляд, я озирнувся та гукнув через плече:

— Треба, щоб і він зайшов, капрале?

Я кивнув і повернувся назад.

— Ну ж бо, новобранцю, заходь!

Мортон, почувши мій голос, підскочив, а тоді помчав уперед. Я зачинив і замкнув за ним двері.

— Влаштовуйся, — сказав я, зняв із себе черевик і попорпався в ньому в пошуках відмички. — Жодних запитань. Мені треба працювати швидко.

Він повалився на стілець, мовчки вирячивши очі, тим часом як я обережно порався над замком, доки термінал не ожив.

— Меню, меню, — забурмотів я, вистукуючи по клавішах.

Усе минуло набагато легше та швидше, ніж я сподівався. Той, хто писав тутешні програми, очевидно, очікував, що працювати з ними будуть дебіли. Може, таки його правда. Хай там як, мене буквально за руку провели різними меню просто до поточних вантажних ордерів.

— Ось і ми, відбуваємо сьогодні опівдні, за кілька хвилин. Форт Абомено. Ваше повне ім’я та серійний номер. Мортоне, хутко.

Розклавши власні жетони, я вбив усю потрібну інформацію. Задзеленчав дзвоник, і з принтера вислизнув аркуш паперу.

— Чудово! — сказав я, всміхнувшись і трохи розслабивши м’язи, а тоді передав аркуш Мортону. — Поки що ми в безпеці, позаяк щойно відбули до форту Абомено.

— Але ж... ми досі тут.

— Лише тілом, мій хлопчику. За документами, а для війська мають значення лише документи, ми виїхали звідси. А зараз ми забезпечимо собі недоторканність плоті.

Я прочитав вантажні ордери, позначив два імені, а тоді обернувся до термінала й поспіхом увів дані. Ми мали зникнути задовго до повернення капрала. Злегка пихнув принтер, з нього вислизнув аркуш паперу, а за ним — іще один. Я підхопив їх, ізнову заблокував термінал і жестом наказав Мортонові підвестися.

— Поїхали. Зникнемо через чорний хід — і я розповім тобі, що відбувається, щойно ми покинемо цей корпус.

Сходами хтось підіймався, якийсь капрал, і моє серце тьохнуло, перш ніж я розгледів, що це не той самий. Далі ми пройшли коридором до парадних дверей, і так, там сходами тупцяв капрал Ґамен, дуже лиховісно вигнувши нижню губу!

— Праворуч, новобранцю! — наказав я, і ми з військовою точністю звернули в перші ж двері. Там зачісувався перед дзеркалом якийсь лейтенант. Лейтенантка, зрозумів я, коли вона розвернулася й сердито зиркнула на мене.

— Що ви за каґалець, капрале? Чи по той бік дверей не висить таблички «лише для жінок із особового складу»?

— Вибачте, сер, мем, у коридорі темно. Проблеми з очима. А ти, новобранцю, чому не прочитав вивіски правильно? Зкаґалься звідсіля та прямуй просто до військових поліцейських.

Я випхав Мортона поперед себе й зачинив двері. Коридор попереду був порожній.

— Ходімо! Швидко, як тільки можна непомітно.

Ми вискочили за двері, збігли зі сходів, завернули за ріг, потім іще за один, і наш темп почав брати своє. Я притулився до стіни, відчуваючи, як піт стікає з мого обличчя та скрапує з носа. Витер його купою паперів, які досі носив із собою, а тоді взяв два нові аркуші з наказами та всміхнувся. Мортон роззявив рота.

— Свобода та виживання, — реготнув я. — Вантажні ордери чи радше анулювання вантажних ордерів. Нарешті ми в безпеці.

— Я геть не розумію, про що ти.

— Вибач. Зараз поясню. Якщо говорити про військо, то ми вже не на цій базі: нас відправили до форту Абомено. Там нас шукатимуть, але знайти нас буде важко. Щоб вказана кількість присутніх залишилася правильною, двох вояків у цій партії, досі присутніх у цій партії фізично, прибрали на папері. Це ордери на них, капрале: я подумав, що ще трохи солдатів зайвими не будуть. Я ж, як ти бачиш, тепер сержант. Ми займемо їхнє помешкання, їстимемо їхні харчі, забиратимемо їхню платню. Помилку виявлять аж за кілька тижнів, а може, й місяців. А на той час ми вже давно зникнемо. Отже... почнемо свою нову кар’єру унтер-офіцерів?

— Умгу, — приглушено озвався Мортон, і в нього заплющились очі. Якби я не притиснув його у вертикальному положенні до стіни, він би сповз на землю. Я кивнув на знак згоди.

— Я й сам почуваюся якось так. День однозначно був нелегкий.

РОЗДІЛ 11

Втома не мала жодного значення, і спрага теж, хоч і та, і та існували й подавали настирливі сигнали. Їх треба було ігнорувати. Статус має свої привілеї, а ми не збиралися користуватися ними, не набувши відповідного іміджу. Я потрусив Мортона так, що в нього розплющились очі й він мляво кліпнув на мене.

— Ще одне зусилля наостанок, Морте. Ми прямуємо до військової крамниці, про хмільні радощі якої чували, і там розтринькаємо трохи грошей. Опісля ми станемо вільними птицями та будемо їсти, пити й розслаблятися. Ти готовий?

— Ні. Я побитий, змучений, мертвий. Я не спроможний рухатися. Ти йди далі. Я не витримую...

— Тоді мені просто доведеться здати тебе сержантові Бельбасу, який щойно нагодився та стоїть якраз за твоєю спиною.

Мортон, зболено зойкнувши, підскочив у повітря та побіг, ще навіть не торкнувшись ногами землі. Я його не відпустив.

— Звиняй. Нема тут ніякого Бельбаса. Це я збрехав, аби запустити в тобі потік адреналіну. Ходім.

Ми пішли. Швидко, поки сплеск енергії не вичах. Завдяки йому Мортон дістався до військового магазину, де я притулив його до стіни неподалік касира, вручивши свій стос паперів.

— Стій тут, новобранцю, не ворушись і не випускай із рук цих паперів, бо я з тебе щонайменше шкуру спущу.

Упхнувши папери до його зм’яклих рук, я прошепотів:

— Якого розміру кітель візьмеш?

Він багато разів кліпнув, я покліпав за ним і врешті-решт видобув потрібну інформацію.

Я купив дещо у знудженого продавця, додав до цього кілька смужок і тюбик суперклею, заплатив за все частиною грошей Ґоу (дякую, капрале) та й повів Мортона вглиб крамниці. До порожнього в цей час доби сортиру.

— Заходитимемо до кабінки по одному, — мовив я. — Нам не треба чиїхось недоречних висновків. Зніми польовий одяг і вберися в цю форму. Ворушися.

Поки він перевдягався, я причепив на свої рукави нові сержантські нашивки поверх капралових. Коли Мортон натиснув на змив і вийшов, я поправив йому шийну хустку та приклеїв на рукав знак підвищення. Його польова форма, як і стос паперів, опинилась у смітті, і ми подалися до бару для унтер-офіцерів.

— Пива — чи чогось міцнішого? — запитав я.

— Я не п’ю.

— Тепер п’єш. І лаєшся. Ти в армії. Сиди тут і посміхайся, як капрал, а я зараз повернуся.

Я замовив дві подвійні порції нейтрального злакового спирту й трохи пива, влив етиловий спирт у пиво, скуштував його, щоб упевнитися, що воно не видихнулось, а тоді потупав до нашого столика. Мортон випив, як йому й було наказано, вибалушив очі, охнув, а тоді випив знову. На його щоках заграв рум’янець, тим часом як я вихилив половину своєї склянки й щасливо зітхнув.

— Не знаю, як тобі подякувати, що й сказати...

— Тоді не кажи нічого. Пий до дна. Я рятував власну шкуру, а ти просто опинився поруч.

— Хто ти, Джеку? Звідки ти знаєш, як робити те, що ти робив?

— Ти б повірив мені, якби я розповів, що мене відрядили сюди як шпигуна вишукувати військові таємниці?

— Так.

— Ну, я не шпигун. Я такий самий призовник, як і ти. Щоправда, мені доведеться визнати, що моя батьківщина значно далі, ніж Пенсильдельфія. Ось і все, допий склянку, ти швидко навчаєшся. Я візьму ще пару напоїв і трохи їжі. Тут, як я бачив, є котоброди. Візьму кілька штук.

Їжа та випивка пригодилися, як і смуги на наших передпліччях. Мортон жадібно накинувся на свій харч. Я їв повільніше, уже якось непомітно замислившись про наступний крок. Далі були сигари (гаманець Ґоу виявився бездонним) і знову випивка.

— Це реально класно, Джеку, реально класно. Ти реально класний, реально класний.

— Спи, — промовив я, коли його погляд розфокусувався, а голова з глухим стукотом опустилася на стіл. — Ти прокинешся новою людиною.

Сам я пив потроху, бо хотів від алкоголю лише стимуляції, а не забуття. У клубі було майже порожньо: крім нашого столика, зайнятим стояв усього один, унтер-офіцер за яким спав так само, як Мортон. І певно, був так само п’яний. Прості задоволення військового життя. Я трохи відпив і згадав свою попередню військову кар’єру, на Спіовенте, Слона, нині покійного, та людину, винну в його смерті.

— Я вас не забув, капітане Гарс, аж ніяк не забув, — тихо сказав я самому собі. Бармен протер одну склянку й позіхнув. Він не раз уже бачив клієнтів, які теревенять самі з собою та напиваються до безпам’яті. — Останні кілька днів ішлося тільки про виживання. Тепер я починаю йти вашим слідом. Ми в одній армії, на одній базі.

Мені раптом замакітрилося в голові, і я поставив склянку. День удався довгим, і я був стомлений, як Мортон. Із музичного автомата чарівливо рипіла музика в стилі кантрі та шахтарська музика; навколишній світ сповивав спокій. Поки що. Я почув легеньке шкряботіння й опустив погляд на притулені до стіни коробки. У темряві за ними щось ворушилося. Поки я мовчки тупився туди, з-за коробок вигулькнули рухливий носик і вусики. А потім — голова щура, в очах якого відбивалися вогні бару. Щур неначе дивився на мене.

— Вали звідси, — кинув я, — поки в супі не опинився.

1 захихотів із власного дотепу.

— Джиме ді Ґріз, я мушу з тобою поговорити, — промовив щур низьким голосом.

День і справді видався нелегким. Це занадто. Хай я цього й не усвідомлюю, але від неймовірного напруження надломився.

— Іди геть, — процідив я. — Ти — витвір моєї уяви, а ніякий не справжній щур.

Я покінчив зі своїм напоєм одним ковтком. Щур виліз на коробку й поглянув на мене.

— Звісно, я не справжній щур. Я капітан Варод із флоту Ліги.

Обережно, так, аби не розбудити Мортона (це була моя галюцинація, і я хотів залишити її собі), я взяв із його зм’яклих пальців склянку з напоєм і вихилив його, як і власний.

— А ви, капітане, трохи зменшилися, відколи я розмовляв із вами востаннє, — всміхнувся я.

— Кінчай клеїти дурня, ді Ґрізе, і послухай мене. Цим шуром-шпигуном керують на нашій базі. Тебе розпізнали й ідентифікували.

— Хто? Щур?

— Стули пельку. Зв’язок обмежений, є ймовірність того, що їхні детектори вловлять сигнал мовлення щура-шпигуна. Нам потрібна твоя допомога. Ти проник на їхню військову базу, ти — перший агент, який на це спромігся...

— Агент? Я думав, що злочинець, якого ви везете додому на суд.

— Я сказав, нам потрібна твоя допомога. Це вкрай важливо. На кону стоїть не одне життя. Генерали планують вторгнення. Ми знаємо це з їхніх перехоплених повідомлень. Але не знаємо, де відбудеться висадка. Брастір — великий континент, і атака можлива де завгодно. Може статися багато смертей. Ми мусимо з’ясувати, де вони збираються...

Двері до бару розчахнулись, і досередини влетів, розмахуючи пістолетом, якийсь офіцер. За ним дибав навантажений електронним обладнанням технік.

— Сигнал іде звідти, сер, — крикнув він і показав просто на мене.

— Що цей каґальний рядовий робить у барі для унтер-офіцерів?! — прокричав я та скочив на ноги, копнувши при цьому коробку. Щур упав на підлогу, і я наступив на нього. Сильно.

— Не страждайте каґальнею, сержанте, — промовив офіцер. — Це пріоритетне розслідування.

— Сигнал припинився, сер, — повідомив технік, вовтузячись зі шкалами на своїх приладах.

— От же ж каґал! — вилаявся офіцер, вкладаючи свій пістолет до кобури. — Ці алкаші не мають передавача.

— Може, він на вулиці, по той бік стіни, у транспорті, що рухається...

— Ходімо!

За ними хряснули двері. Бармен протер свою склянку.

— Тут таке дуже часто трапляється? — спитав я.

— Ага. У нас на базі однозначно неспокійно.

Мортон важко захропів, а я тицьнув у розчавлені рештки сталевого щура носаком черевика. Лихе знамення? Викотилось одне зубчасте колесо й заторохтіло підлогою.

— Вистав їх знову, — гукнув я. — І візьми одну собі, бо решта цих каґальців уже в краю сновидінь.

— Ти сама доброта, сержантику. Щойно прибув?

— Сьогодні.

— У нас на базі, як я сказав, неспокійно...

Його голос потонув у гучному свисті, з яким увімкнувся телевізор. З екрана знову гнівно зиркав військовий диктор у чорному.

— Ідентифіковано шпигуна, що висадився у Маргавено. Він спробував замаскуватися під звичайного призовника та потрапив до армії. Завдяки рішучим діям поліції було встановлено за одягом його особу.

Аякже, дії поліції. Там просто передивлялися пошту. Я вирішив, що переслати одяг із призовного пункту на поліційну дільницю — це далеко не так кумедно, як тоді здавалося. Затріщали завади, диктор зник з екрана, і його заступив інший офіцер.

— А тепер послухайте! — прогорлав той. — Наразі базу повністю зачинено на вихід. Повторюю: Мортстерторо заблоковано, ворота запечатано, відльоти літаків скасовано. Шпигуна, який висадився у Маргавено, ідентифіковано як доправленого на цю базу новобранця. Ось його знімок.

Моє серце пропустило один чи два удари, а тоді заспокоїлося: на екрані з’явилося розмите фото Джека з краденого посвідчення. Я ще на крок попереду. Невдовзі виявлять, що Джек5138 уже не на базі, і пошук розгорнуть у якомусь іншому місці. Я забрав свій напій і повернувся до столика, де подивився у великі налякані очі Мортона.

— Хочеш випити? — запитав я, перш ніж він зміг заговорити. Мортон забулькав і тицьнув на екран.

— Ти чув це? — перепитав я й копнув його під столом. — Що то за шпигун, який дозволяє призвати себе до армії? Оце так шпигун! Присягаюся, він попадеться й загине ще до сутінків.

Коли він трохи розслабився, я продовжив, хрипко шепочучи:

— Обшукувати цю базу доведеться довго...

— Ні — вони ж знають, де саме шукати. Вони знають, хто ти такий, Джеку. Підуть до сержанта Бельбаса, а той їм скаже, що перевів тебе до капрала Ґоу. Тоді вони знайдуть Ґоу, і...

— І слід уже охолоне. На обшук такого великого табору їм знадобиться кілька днів. А не зловивши шпигуна відразу, вони просто проведуть його знову. Їм бракує розуму надумати шукати шпигуна в документах на комп’ютері.

— Увага! — вигукнув диктор на екрані, розмахуючи аркушем паперу. — Мені щойно було надано нові відомості. Шпигунові й одному його поплічникові вдалося перевестися з цієї бази, незаконно скориставшись тутешнім комп’ютером. Увесь обслуговуючий персонал комп’ютера наразі перебуває під арештом і, ймовірно, буде розстріляний.

Я відвернувся, неспроможний поглянути Мортонові в очі.

— Тепер, коли відомо, де шукати, — байдужо запитав той, — як швидко вони дізнаються, що нас узагалі не було в тій партії? А тоді довідаються, що капрал і сержант, які насправді були в тій партії, не були в тій партії й досі сидять тут, на базі?

— Як швидко? — Я засміявся дуже непереконливим сміхом. — Може, за кілька днів, а може, за кілька тижнів — тут не вгадаєш.

— Як швидко? — Я скрушно зітхнув. — У них є круті комп’ютерні програми. Непогана система безпеки. Я сказав би, що в нас є хвилин із тридцять, доки нас візьмуться шукати.

Мортон затрусився всім тілом так, наче його вдарило струмом у десять тисяч вольт, і почав спинатися на ноги. Я простягнув руку, втримуючи його на місці, а тоді зиркнув на бармена. Той дивився на телевізор.

— Ти маєш рацію, — сказав я. — Забираймося звідси, тільки поволі. Підводься. За мною.

Коли ми попрямували до дверей, бармен глипнув у наш бік.

— Де тимчасова казарма? — запитав я.

— Вийдіть із чорного ходу та зверніть праворуч. Побачимось.

— Ага. Побачимось.

Ми вибрели з чорного ходу й повернули ліворуч. Сутеніло, і це могло нам допомогти.

— У тебе є план? — із завзяттям у голосі поцікавився Мортон. — Ти знаєш, як нам із цього виплутатися.

— Звісно, — відповів я та поплескав його по спині. — Спланував кожен крок. Ходімо сюди.

Я чув натужну життєрадісність у своєму голосі та сподівався, що Мортон їй вірить. Він мав вважати, що я знаю, що роблю, бо інакше міг зламатися. Це була брехня з добрими намірами, заради піднесення його бойового духу.

А що ж мій бойовий дух? Поки що я успішно його втримував, відчуваючи, втім, що мною ось-ось опанує безпросвітний панічний жах. Я тримав його під контролем. Ми протупали далі вздовж ротної лінійки, гублячись у неспокійній масі військових, коли спалахнуло освітлення. Як довго це триватиме? Відповідь крилася в самому запитанні: не дуже. Панічний жах став трохи настирливішим.

Я чув, що знання про те, що тебе мають повісити, чудово зосереджує свідомість. Вішати мене не збиралися, принаймні поки що, та мерзенний подих військової прокуратури мені в спину зосереджував мою свідомість анітрохи не гірше. Коли мене оминув якийсь офіцер, я навіть озирнувся на нього. Озирнувся та зупинився, доки він не щез у натовпі. Мортон кволо посмикав мене за руку.

— На що ти дивишся? Що сталося?

— Нічого не сталося. Усе гаразд. Тепер я точно знаю, як нам діяти далі.

— Що?

— Просто йди зі мною. Я знаю, що вони тут, я їх помітив, коли ми прямували повз них.

— Що, що?

-КНО.

Перш ніж він устиг запитати: «Що? Що? Що?» — я пояснив:

— Квартири для несімейних офіцерів. Там мешкають офіцери, коли не напиваються й не перетворюють життя солдатів на пекло. Ось куди ми йдемо. Туди.

Я показав на яскраво освітлену будівлю з охороною біля парадного входу, з якого висипали офіцери в розкішних військових одностроях.

— Це ж самогубство! — вигукнув Мортон. У його голосі знову з’явились істеричні нотки.

— Нічого страшного, — збрехав я. — Ми проникнемо до цієї будівлі не через цей вхід. Це, як ти кажеш, самогубство. Але там, де є парадний вхід, мусить бути й чорний. А зважаючи на те, який потік людей виливається із цього офіцерського серпентарію, виглядає на те, що сьогодні всі на вахті. Ну, тобто всі, крім нас.

Я безрадісно реготнув, і Мортон скоса глипнув на мене, як на божевільного. Може, я й божевільний. Невдовзі ми це з’ясуємо.

За КНО височіла стіна, і ми попростували вздовж неї. Біля неї тягнувся своєрідний провулок, кепсько освітлений і саме такий, як мені було треба. Тут у стіні були двері, над якими висів світильник. Коли ми чимчикували повз них, я прочитав напис на табличці: «ТІЛЬКИ ДЛЯ ОФІЦЕРІВ», нагнувся та зав’язав собі шнурки; для обстеження замка знадобився всього один побіжний погляд. Тоді підвівся та попрямував далі. Затримавшись у тіні між двома ліхтарями, я знову нахилився до свого черевика. Щоправда, цього разу видобув відмичку.

— Гаразд, поїхали. Замок — дрібничка, з одним барабаном, я поколупаюся в ньому так легко, як у власних зубах. Зараз ми повернемося назад, а якщо в полі зору нікого не буде, зайдемо в ті двері. Зрозумів?

Єдиною реакцією стало клацання Мортонових зубів. Я взяв його за тремтячу руку й потиснув її.

— Усе гаразд, Мортоне. Ось побачиш. Просто роби так, як я кажу, і невдовзі ми будемо в безпеці. Гарненько й тихенько — поїхали.

Я намагався не перейнятися жодним із Мортонових страхів, але ті були дуже заразливі. Ми зупинилися під ліхтарем; я вставив у замок відмичку. Помацав і покрутив. Двері не відчинилися.

— Хтось іде, — заквилив Мортон.

— Фігня, — пробурмотів я. З мого обличчя стікав піт. — Я такі із заплющеними очима відчиняв.

— Він наближається!

— Із заплющеними очима!

Вони ніяк не відчинялись. Я заплющив очі, притлумив усі чуття та спробував намацати барабани. Клацнув і відчинив двері.

— Заходьмо! — промовив я, потягнувши його за собою та зачинивши двері за нами. Ми привалилися до них спинами, трусячись у пітьмі, тим часом як хтось наблизився, підійшов до дверей... Проминув їх і подався далі.

— Ось, хіба не просто? — сказав я, зіпсувавши ефект своїм тріскучим і рипливим голосом. Утім, Мортон цього не зауважив: я чув, як цокотять його зуби. — Поглянь, гарний садок. Із доріжками для прогулянок, лавами на двох для парочок — усі приємності для щастя офіцерських класів. А за садком — темні вікна їхніх квартир, темні, бо без мешканців. Тож тепер нам потрібно лише знайти вікно, яке можна відчинити...

— Джеку... що ми тут робимо?

— Я гадав, це очевидно. Військові можновладці зараз шукають одного новобранця. Коли їхній комп’ютер видушить із себе наступну новину, вони шукатимуть капрала й сержанта. — Я спробував проігнорувати його стогін. — Тож ми проникнемо до цієї будівлі та станемо офіцерами. Ось і все.

Коли він упав, я підхопив його й обережно поклав на травичку.

— Отак. Відпочинь трішки. Я зараз повернуся.

Третє вікно, яке я спробував відчинити, стояло незамкнене. Я розчахнув його та зазирнув досередини. Неприбрана постіль, розчахнута шафа, порожня кімната. Ідеально. Я повернувся до Мортона, який саме сідав. Коли я вийшов із пітьми, він сахнувся, і я заглушив його крик, хутко затуливши йому рота рукою.

— Усе гаразд. Це майже кінець.

Я проштовхнув Мортона у вікно так, що він упав на ліжко, а тоді зачинив і замкнув вікно за нами. У дверях стирчав ключ, завдяки якому все стало незмірно простіше.

— Послухай, — попросив я, — полежи тут і оговтайся. Я тебе замкну. Будівля, як я розумію, порожня, тож те, що я маю зробити, не займе багато часу. Відпочинь, а я повернуся, щойно зможу.

Я ступав обережно, та в будівлі геть не було життя й панувала могильна тиша. Її мешканці пішли і, як я сподівався, важко працювали. У мене був час покрутити носом, зробити свій вибір і знайти потрібні розміри. Повернувшись до кімнати, я почув приглушений змучений стогін, на який відповів якомога бадьоріше.

— Нова форма — нова личина! — Я передав одяг Мор-тонові. — Одягайся та віддай мені наше старе вбрання. Світла знадвору досить, щоб це було легко. Ось я пов’яжу цю шийну хустку: в тебе сьогодні руки наче не з пліч ростуть.

Одягнувшись, напнувши на голови кашкети та сховавши старий одяг до кошика для брудної білизни, ми вислизнули в коридор. Мортон поглянув на мене, охнув і відсахнувся.

— Не журися — ти маєш такий самий вигляд. Щоправда, ти — другий лейтенант, а я — капітан. Це ж молода армія.

— A-але ж... — затнувся він. — Ти... військовий поліцейський!

— І ти теж. Копів ніколи не допитують.

Щойно я це сказав, ми завернули за ріг і опинилися перед парадним входом. Там стояв майор із текою-планшетом, який підвів на нас погляд і насупився.

— А тепер попалися, — сказав він.

РОЗДІЛ 12

Я різко виструнчився, не вигадавши, що ще зробити, та понадіявся, що Мортон не надто заціпенів, щоб не вчинити так само. Їх було всього двоє: майор і охоронець біля дверей. Чи зможу я, вивівши з ладу майора, добратися до охоронця раніше, ніж він вихопить пістолет? Іще та проблема. Майор дивився на свій планшет. А тепер — хапай його!

Коли я хитнувся вперед, він підвів погляд. Охоронець теж дивився на мене. Я хитнувся назад.

— Я не знайшов вас в аеропорту, — заговорив майор. — Ви, певно, прилетіли більш раннім рейсом. Але в цих вантажних ордерах ідеться про двох капітанів. Хто цей лейтенант?

Вантажні ордери? Двоє капітанів? Я перестав крутити очима та нарешті примусив свій мозок працювати.

— Можливо, сталася помилка, сер. Сьогодні багато плутанини. Не дозволите глянути на ордери?

Він неприязно гмикнув і віддав їх. Я провів пальцем по списку викреслених імен до останніх двох унизу, ще не викреслених. А тоді повернув ордери.

— Помилка, як я й казав, сер. Я — капітан Дрем. Це — лейтенант Геск, а не капітан, як написано тут.

— Так, — погодився він і вніс зміни до свого документа. — Ходімо.

Ми пішли. За дверима стояла вантажівка, повна військових поліцейських — дуже огидне видовище. Майор заліз до кабіни (статус дає певні привілеї), а я повів Мортона до задньої частини машини. Ворушився я швидко, бо дещо побачив і сподівався, що цього не побачив майор. До нас прямували двоє офіцерів військової поліції, обидва капітани. Несхвально глипнувши на нас, вони пішли далі та звернули до КНО. Я несхвально глянув у відповідь, а зазирнувши до задньої частини вантажівки й побачивши, що серед штабних щурів, які там сиділи, немає офіцерів, змінив несхвальний погляд на сердитий.

— Це що таке — засідання дівочого клубу? — гарикнув я. — Посуньтеся, стуліть пельки та допоможіть нам.

Усе це було негайно виконано. Ми з Мортоном сіли на звільнену лаву, і вантажівка рушила вперед. Я поволі видихнув крізь зуби, не припиняючи шкіритися. Ми їхали крізь ніч, підскакуючи та хитаючись, і я почав відчувати неймовірну втому. День видався нелегкий.

— Капітане, ви знаєте, куди ми їдемо? — запитав дебелий сержант.

— Стули пельку!

— Дякую, сер.

Після такого дотепного діалогу запанувала тиша. Холодна тиша, що нікуди не поділася, коли ми зупинились і знову з’явився майор.

— Вилазьте, — наказав він. — Капітане, за мною.

— Приєднайся до цих бійців, лейтенанте, — сказав я Мортонові. Той пошкандибав за мною; його обличчя в яскравому світлі вуличних ліхтарів пополотніло від розпачу.

— Як, що, ковть, — прошепотів він.

— Накажи це зробити сержантові, — шепнув я у відповідь. — Переклади відповідальність на іншого, так заведено в армії.

Я почимчикував за майором, який уже зупинився перед входом до великої будівлі й перебирав ключі на величезному кільці. Я став вільно та кинув погляд на великі постери біля дверей. А тоді, зрозумівши, що вони тривимірні, в живому кольорі та із зображенням оголених молодих жінок, придивився краще. Вони рухалися, коли я рухав головою, і мене трохи захитало.

— Припиніть, капітане, — наказав майор, і я виструнчився, не зводячи сфокусованого погляду з вивіски «БУРЛЕСК НА БАЗІ: ТІЛЬКИ ДЛЯ ОФІЦЕРІВ». Майор узяв ключ, який шукав, і повернув його в замку. — Сьогодні вистави немає, — сказав він. — Ми зайняли цей заклад через екстрену нараду. Із найвищим рівнем безпеки. Мені треба, щоб у всьому театрі було чисто, щойно сюди дістануться технарі. І я справді маю на увазі «чисто». Із кожним технарем має бути військовий поліцейський, присутніх потрібно підрахувати, а відповідальним за це я призначаю вас. Зрозуміло?

— Так, сер.

— Я особисто перевірю, чи замкнено всі інші двері. До роботи, в нас усього година.

Я віддав йому честь, коли він завернув за ріг будівлі, та замислився, у що тепер встряв. Мої думки перервав гуркіт двигунів: на узбіччі переді мною зупинилася вантажівка. З кабіни вискочив сержант і віддав мені честь.

— І хто тут у нас? — запитав я.

— Фахівці з приладів, сер. Нам наказали...

— Не сумніваюся, що вам наказали. Вивантажуй їх і веди до інших.

— Так, сер.

Я потупав назад, до військових поліцейських, які виструнчилися у рівнесенький стрій, і показав пальцем на Мортона.

— Ви, лейтенанте Геск, станьте перед отим входом. Не пускайте та не випускайте нікого без мого дозволу.

Коли Мортон почав озиратися через плече, у мене обірвалося серце. Та, мабуть, згадавши своє нове ім’я, він отямився й побіг геть. Я повернувся назад і насуплено глипнув на військових поліцейських, особливу увагу приділивши сержантові, що стояв перед ними. Сивочолий, шкіра — як старий чобіт, рукав увесь у смугах і нашивках.

— Це ви старший унтер-офіцер?

— Так, сер.

— Гаразд. Річ ось у чому. Оті технарі зараз прочешуть цей театр. Мені треба, щоб кожного технаря супроводжував один військовий поліцейський. Треба, щоб кожного записували на вході й на виході, і щоб жодних помилок. А ще — щоб обшук був повний і неодноразовий, а в будівлі все стало чисто. Запитання є?

— Ні, капітане. Вони хутко виявлять для мене всю ка-гальню.

— Я так і думав. До роботи.

Він розвернувся на підборах, набрав повітря в легені та вибухнув таким потоком наказів, що з найближчого поліцейського злетів кашкет. Вони заворушились. Я відступив і схвально кивнув. А тоді потупав до Мортона та зупинився поруч із ним.

— Починається щось серйозне, — тихо промовив я. — За годину відбудуться таємні збори, а ми відповідальні за їхню безпеку. — Я пропустив повз вуха його зболений стогін. — Просто стій на місці, вдавай усім своїм виглядом військового та тримайся подалі від майора, коли він повернеться. Не знаю, як воно тобі, та мені це здається дуже цікавим.

Він застогнав ще раз, і я почимчикував оглядати приготування.

Техніки, закинувши собі на плечі рюкзаки, крутили ручки на панелях керування, що висіли в кожного з них на грудях. Один із них націлив свою паличку-детектор на бік вантажівки, і я вгледів, як підскочили стрілки на шкалах; із навушників, які він повісив собі на шию, долинув писк.

— Капітане. Тут якісь проблеми.

Я розвернувся.

— Що таке, сержанте?

— Цей каґалець каже, що в нього збій.

Тримаючи за передпліччя пополотнілого з вигляду технаря, він завзято трусив ним.

— Акумулятор, сер, — проскиглив той. — Перевірено... там збій... запобіжник!

— Заарештуйте його, сержанте. За звинуваченням у саботажі. Хай його розстріляють на світанку.

Сержант усміхнувся, технар застогнав, а я схилився, наближаючи своє обличчя до його.

— Чи можеш ти виявити й усунути цей збій протягом наступних шістдесяти секунд?

— Його вже усунуто, сер! Я знаю, як це зробити! Позичити запобіжник!

Він пошкандибав геть, а просто за ним пішов сержант. Я поступово входив в образ і почав отримувати задоволення. Щоправда, не сумнівався, що вранці себе ненавидітиму.

Тим часом прибули нові військові поліцейські; знову з’явився майор і розосередив їх по театру та перед його входом. Я зауважив, як тремтить, помітивши їх, Мортон, і поквапився його замінити.

— Тепер можете відчинити ті двері, лейтенанте. Нікому не заходити, крім цих пошукових груп. Мені потрібно знати, скільки людей входить і скільки виходить.

Під образливу лайку сержанта огляд завершили. І саме вчасно. Коли почали надходити перші офіційні автівки, технарів саме вантажили назад у вантажівки.

— Як усе минуло, сержанте? — запитав я.

— Купа пивних бляшанок і всякого такого каґалу. Під час обшуку встановлено цілковиту безпеку, капітане.

— Добре. Відведіть вояків убік, але тримайте їх поруч на той випадок, якщо вони знову нам знадобляться.

Я жестом наказав Мортонові рухатися за мною, підступив до найближчої вантажівки та став у її затінку, звідки міг спостерігати, що відбувається.

— Що відбувається? — запитав Мортон.

— Непогане запитання. Якісь великі, таємні й дуже раптові збори. Бачиш оту машину? Там усі щонайменше польові офіцери.

— Нам треба звідси вшитися!

— Чому? Можеш знайти безпечніше місце? Тут ми — частина охорони, тож ніхто не ставить запитань. Окрім мене. Поглянь, як отой хлоп вилазить із лімузина! В нього на плечах, певно, дев’ять зірочок. Сьогодні все серйозно. А той офіцер позаду нього? Я ще ніколи не зустрічав такої форми. Щось особливе...

Цей офіцер повернувся, і я застиг. На плечі його сіро-зеленого кітеля виднівся один срібний череп. Іще один череп прикрашав спереду його кашкет.

А під чорним козирком кашкета проступало знайоме обличчя.

Капітан Гарс. Колишній капітан венійського вантажного корабля. Винуватець смерті мого друга Слона.

— Залишайся тут, — наказав я Мортонові та вийшов із темряви, щойно Гарс відвернувся. Пішов до нього, тим часом як він наблизився до зони огляду на вході. Пройшов повз нього, коли він дістався до майора, який дуже хвацько віддав йому честь. Ідучи повз них, я чітко чув майорів голос.

— Майже всі вони всередині, генерале Зеннор.

— Коли підрахунок завершиться, прозвітуйте мені. А тоді щільно запечатайте ці двері.

Я потупав далі, перевірив охоронців і потупав назад, до Мортона.

— У чому проблема? — запитав він.

— Забудь. Не в тобі.

Уже не просто капітан космічного корабля. Вже генерал. А може, й завжди був генералом. Зеннор. Чим він займається? Чим займається вся ця армія, якою він, схоже, командує? І як мені це з’ясувати?

Я навіть не розчув голосу майора. Лише тоді, коли Мортон копнув мене в литку, до мене дійшло, що капітан Дрем, до якого він звертається, — це я.

— Так, сер. Я вам потрібен, сер?

— Ви ж не засинаєте, так, Дреме?

— Ні, майоре, я просто розбирав у голові систему безпеки.

— Що ж, розбирайте її на ходу: так ви досягнете набагато більшого. Я поставив на кожному вході до цього театру по одній людині. Перевірте їх.

Коли він відвернувся, я завзято віддав честь за його спиною. Це цілком могло бути тією можливістю, на яку я очікував.

— Лейтенанте! — гукнув я. — Інспекційний обхід. Сюди.

Коли ми пішли довкола театру, я радісно потер руки.

— Мортоне, тут відбувається щось важливе, і я збираюся дізнатися про це більше.

— Не треба! Не лізь!

— Зазвичай це добра порада. Та цього разу я мушу знати, що відбувається, чим він займається. Ти бачив, яка тут форма? Тут тільки старші офіцери. А сьогодні мені вже шепнули, що ці збори якось пов’язані з отим вторгненням. Але як мені потрапити досередини?

Ми наближалися до одного з бічних входів до театру, і поліцейський, який там стояв, виструнчився на нашу появу. Я посмикав замкнені двері та несхвально на нього глянув.

— Ці двері було замкнено, коли ти тут опинився?

— Так, сер.

— Хтось намагався ввійти?

— Ні, сер!

— Що тобі наказали?

— Вбивати всякого, хто наблизиться до дверей.

Він поклав руку на руків’я пістолета.

— Твоїх командирів це теж стосується?! — гаркнув я, нахилившись до його вуха.

Поліцейський хитнувся, і його рука впала.

— Ні, капітане.

— Тоді ти помиляєшся, і тебе годилося б розстріляти за невиконання наказу. Офіцер, що проводить перевірку, може спробувати відчинити двері, щоб дізнатися, чи замкнено їх. Якщо ж офіцер, що проводить перевірку, раптом спробує пройти у двері, його слід негайно вбити. Зрозуміло?

— Цілком, сер.

— Тоді перестань усміхатися. Здається, ти аж надто тішишся цією думкою.

— Так, сер. Тобто ні, сер!

Я побурчав іще трохи та продовжив огляд. Обійшовши будівлю майже повністю, ми опинилися перед задніми її дверима. Вартовий біля них виструнчився. Я посмикав за замкнені двері та поглянув на металеві сходи біля них.

— Куди вони ведуть? — запитав я.

— До аварійного виходу.

— Там є вартовий?

— Так, сер.

Мортон піднявся лункими сходами слідом за мною. Я зупинився на півдорозі й нагнувся, щоб видобути з чобота відмичку. Мортон відкрив рота, але закрив його, коли я приклав палець до його губ. Мені треба було з’ясувати, що відбувається всередині.

Ми потупали вгору, а коли ступили в огороджений перилами коридор, вартовий, що стояв там, наполовину витягнув пістолет із кобури.

— Хочеш навести на мене зброю? — холодно запитав я.

— Ні, сер, вибачте.

Він сховав пістолет і рвучко виструнчився. Я наблизив своє обличчя до його.

— Ти знаєш, що за наведення зброї на офіцера тобі світить трибунал?

— Ні, сер, я цього не робив! Я тут сам і не знав, хто йде...

— Не вірю я тобі, солдате. Тут щось не так. Постій отам, біля лейтенанта.

Коли поліцейський розвернувся, я обережно вставив відмичку в замкову шпарину, крутнув її та клацнув. Я відступив від замка, доки він зупинився та повернувся кругом.

— Ці двері замкнено?

— Так, сер. Звісно, так і має бути. Мене тут поставили через двері...

Його голос поступово слабшав, коли я простягнув руку та відчинив двері. Тоді зачинив їх і став до нього обличчям.

— Тебе заарештовано, солдате. Лейтенанте, відведіть цю людину до майора. Розкажіть йому, що сталося. Негайно поверніться з майором. Уперед!

Коли вони потупали геть, я ще раз вставив відмичку, крутнув її й добре натиснув. Усередині замка щось клацнуло. Лише після цього я вийняв відмичку, відчинив двері та прослизнув досередини. Безшумно зачинив за собою двері.

Маленький передпокій затуляли запорошені фіранки. Між ними просочувалося світло; я нахилився вперед і трішечки їх розсунув.

— ...важлива абсолютна безпека до старту. Ви отримали запечатані накази, які не слід відкривати до часу «Ч». Місця зустрічі позначено...

Я добре знав цей голос. Колись він належав Гарсові, а тепер — Зеннорові. Для певності я ще трішечки розсунув фіранки. Він був там, майже піді мною, і показував на велику схему позаду себе. Я поглянув на схему, а тоді зсунув фіранки й позадкував.

Коли я зачиняв за собою двері, зі сходів долинули квапливі кроки. З’явився майор із червоним від напруження обличчям.

— Що відбувається?

— Точно не знаю, сер. Вартовий, що стояв тут, дістав зброю й поводився підозріло. Я спробував відчинити двері. Вони були незамкнені. Тоді я й послав по вас, сер.

— Не може бути. Я сам їх замикав.

Від доторку двері відчинились, і майор, пополотнівши від шоку, хутко їх зачинив.

— Ви не заходили досередини?

— Звичайно, ні, майоре. Я ж отримав накази. Можливо, замок несправний.

— Так, можливо!

Він незграбно витягнув своє кільце з ключами, відшукав потрібний ключ і повернув його в замку. Заскреготів метал.

— Не замикаються!

— Можна я спробую, сер?

Я забрав ключі зі зм’яклих пальців майора і, звісно, не перевершив його. Віддавши ключі, я заговорив зовсім тихо:

— Буде розслідування, сер, буде біда. Це несправедливо щодо вас. Я подбаю про те, щоб вартовий нікому нічого не розповів. А тоді приведу зварювальника, запечатаю двері. Можливо, так буде найкраще, еге ж, майоре?

Він почав відповідати, а тоді стулив рота й замислився. Перевів погляд із мене на двері. Тоді помітив ключі, які досі тримав у руці. Поклав їх до кишені та розправив плечі.

— Як скажете, капітане, нічого не сталося. Безглуздо затіювати розслідування й усяке таке. Я залишуся тут. Негайно пришліть зварювальника.

— Чудово, сер. Я про все подбаю.

Біля підніжжя сходів на мене чекав Мортон, а поруч із ним стояв наляканий військовий поліцейський. Я підійшов до нього, прошиваючи пильним поглядом.

— Буду з тобою милостивим, солдате, хоча це й неправильно. Думаю, найрозважливіше було б геть забути про цю справу. Як тебе звати?

— Піп7812, сер.

— Гаразд. Піпе, можеш тепер вертатися до свого підрозділу. Але, якщо я почую якісь чутки чи балачки про замки абощо, ти помреш упродовж доби. Зрозуміло?

— Замки, капітане? На жаль, я не розумію, про що ви.

— Чудово, Піпе. Звітуй сержантові. Скажи йому, що мені терміново потрібен тут зварювальник. Ворушись.

Він заворушився.

— Що це все означає? — спитав Мортон.

— Це означає військові дії, мій друже. Тепер я знаю, чим вони тут займаються. Знаю все про їхні плани вторгнення.

Ось тільки що я міг із цим удіяти?

РОЗДІЛ 13

Коли збори завершились, я постарався поринути у справи подалі від входу до театру. Малоймовірно, що Зеннор упізнає мене з тих часів, коли був капітаном Гарсом. Але навіть мала ймовірність — це вже ймовірність, тож я не ліз йому на очі. Вояки вишикувались і пішли геть; тепер, коли надзвичайна ситуація минула, їх не балували безглуздим транспортом. У розпорядженні майора була машина, та я відмовився від цієї пропозиції.

— А було б добре, якби нас підвезли, — заканючив Мортон, коли машина від’їхала.

— Куди? До в’язниці? Що далі ми від представників влади, то щасливіші маємо бути.

— Я втомився.

— А хто не втомився? Про голод я взагалі мовчу. Знайдімо якийсь заклад, де можна витратити трохи грошей Ґоу...

— Джиме... Джиме ді Ґріз...

Звук був високий і ледь чутний. Невже я чую голоси? Я роззирнувся довкола, та поблизу не було нікого, крім Мортона.

— Ти щось чув?

— Ні. А мав би?

— Не знаю. У мене раптом задзвеніло у вухах. Але присягаюся, я дещо почув.

— Може, то до тебе звернулася та нетля, що сиділа на твоєму плечі. Ха-ха.

— Сам ти «ха-ха». Яка нетля?

— Ота, бачиш? Сидить на твоїх капітанських нашивках. Мені її змахнути?

— Ні. Облиш.

Я повернув голову, кліпнув і ледве встиг розгледіти нетлю. Вона змахнула крильцями, злетіла — і сіла мені на вухо.

— І... аерґропл... негайно.

— Не розумію.

— Тому що я не говорю.

— Стули пельку, Мортоне. Я до нетлі звертаюся, а не до тебе.

У Мортона від висла щелепа, і він хутенько відсунувся вбік.

— Повторіть повідомлення, — попросив я, тимчасово не зважаючи на нього.

— Аеродром... ідіть аеродром.

— Гаразд, іти на аеродром. Ясно. Кінець зв’язку.

Нетля пурхнула геть, і я погладив Мортона по плечі, відчувши, як той тремтить.

— Ну ж бо, не журись. І припини дивитися на мене, як на божевільного. Ця нетля — пристрій зв’язку, та й усе.

— Зв’язку з ким?

— Менше знаєш — ціліший будеш.

— Ти справді шпигун, так?

— І так, і ні. Я тут у власних справах, але певні сторони намагаються втягнути мене у свої справи. Зрозуміло?

— Ні.

— Добре. Ходімо шукати аеродром. Навздогад я сказав би, що він отам, де світять вогні й сідають літаки. Підеш зі мною?

— А в мене є вибір? Можна якось повернутися? Почати з нуля? Ну, тобто ми ж не можемо просто взяти та прокрастися назад до казарми, наче нічого не трапилось, еге ж?

— Сам знаєш, що не можемо.

Він зітхнув і кивнув.

— Знаю. Та я просто не створений для того, чим ми займалися. І де це закінчиться?

Добре запитання. А надії на відповідь поки що було дуже мало.

— Правду кажучи, я не знаю. Але обіцяю тобі, Мортоне, тому що втягнув тебе в це. Для мене найважливіше, понад усе, визволити тебе з халепи й убезпечити. Не питай, як: я цього ще не знаю.

— Не картайся. То ж я відкрив рота перед отим каґальнутим капралом. Тоді все й почалося.

Розмовляючи, ми неухильно прямували до аеродрому. Добре освітлена яскравими вогнями дорога, якою ми йшли, огинала летовище з одного боку, відмежовуючись від нього високою дротяною огорожею. По той бік огорожі вид-нілися трава й автомобільні шляхи. Щойно приземлився великий вантажний транспорт. Під нашими поглядами він важко прокотився повз. Коли він посунув далі, стрімко знизилася зграя чорних птахів і почала клювати щось у траві. Один із птахів розправив крила й полетів до огорожі, а тоді сів по той бік. Схилив голову набік і, дивлячись на мене, заговорив:

— Ти не сам.

— Ясна річ. Він у безпеці. Це ви, Вароде?

— Ні, капітан Варод не на службі.

— Поклич його. Я не розмовляю аби з ким.

— Із тобою зв’яжуться.

Птах розвернувся, роззявив дзьоб і розправив крила. Злетів зі свистом і без жодного змаху.

— Реактивний, — зауважив я. — Зі впуском повітря в роті. Вихід реактивного струменя в тому самому місці, на яке можна подумати. Ходімо.

Завищала, наближаючись, сирена, і на дорозі з’явився детекторний фургон. Минаючи нас, він сповільнився, повернувши в наш бік чашоподібну антену, а тоді поїхав далі.

— Вони справді ефективно виявляють радіопередачі, — сказав я.

— Той птах — радіо?

— І воно теж. Він на дистанційному керуванні й, певно, має якісь логічні схеми для того, щоб скакати туди-сюди й триматись гурту інших птахів. Його можна виявити лише тоді, коли він передає щось назад, на базу.

— А база де?

— Цього тобі краще не знати. Як і того, хто нею керує. Та я можу тебе запевнити, що там не бажають зла цій країні.

— Чому? — Тепер він говорив дуже схвильовано. — Скажи їм, хай стають до роботи, позбудуться військових та їхніх друзів і знову введуть вибори. Тобі відомо, як довго тривав поточний надзвичайний стан? Я тобі розповім, я перевіряв. Так званий тимчасовий надзвичайний стан було оголошено понад двісті років тому. Оце так надзвичайний стан! Перекажи своїм пернатим друзям, що, як на мене, вони можуть баламутити скільки завгодно.

— Я все чув, — озвався низьким голосом птах, вилетівши з пітьми та примостившись мені на плече. — Наша робота — не баламутити. Ми трудимося лише для того, щоб...

— Вароде, стули пельку, — відрізав я. — У нас обмаль часу на зв’язок, поки детектори не з’явилися знову, і його не варто марнувати на промови. Я дізнався плани вторгнення.

Птах багатозначно поглянув на мене й кивнув.

— Чудово, — видав він. — Хутчіше викладай деталі, я записую. Де місце вторгнення?

— Не на цій планеті. Вони готують космічний флот для атаки на іншу планету.

— Ти впевнений?

— Я підслухав. Я впевнений.

— Як називається ця планета.

— Гадки не маю.

— Я ще повернуся. Треба позбутися цього детекторного фургона.

Птах зі свистом шугнув у небо, залишивши по собі огидний сморід спаленого реактивного палива. Вправно зробив бочку та приземлився на вантажівку, що їхала поблизу. Гадаю, передачі він не припиняв, оскільки за мить повз нас у гонитві за вантажівкою промчав фургон виявлення. Ми попростували далі.

— Що це ще за вторгнення? Що ти з’ясував?

— Оце й з’ясував. Керує всім такий собі генерал Зеннор. Зважаючи на те, як він говорив, я гадаю, що воно відбудеться досить скоро...

Пролунав свист, повіяло гарячим повітрям, і мені у шкіру голови крізь кашкет уп’ялися гострі кігті: птах сів мені на голову.

— Дізнайся, на яку планету вторгнуться, — наказав він.

— З’ясуй це сам. Полети за ними, коли вони злетять.

— Це неможливо. До найближчого космічного корабля з детекторним обладнанням чотири дні шляху. Можливо, він не встигне сюди вчасно.

— Кепсько. Ой.

Я потер місце на голові, з якого птах, злітаючи, видер трохи волосся, а тоді нагнувся, щоб підняти кашкет. Щойно ми завернули за ріг, позаду нас із ревом промайнув іще один детекторний транспорт.

— Злиймося з натовпом, — запропонував я Мортонові. — Той детектор почне щось підозрювати, якщо й далі щоразу виявлятиме нас, знімаючи покази.

— А ми б могли злитися з натовпом, який їсть і п’є?

— Добра думка. І я знаю, куди саме піти.

На цих словах я зійшов з узбіччя й застиг із піднятою рукою — просто перед вантажівкою. Її водій натиснув на гальмо, і машина, вискнувши шинами та затремтівши, спинилася переді мною.

— А ми якось швидко їдемо, чи не так? — вишкірився я на водія.

— Я вас не бачив, капітане...

— І я знаю, чому ти мене не побачив. Тому що в тебе вигоріла одна головна фара, ось чому. Та сьогодні я великодушний. Якщо відвезеш мене й мого товариша до офіцерського клубу, я, може, й забуду, що тебе зустрічав.

Загалом кажучи, водій не мав вибору. Він висадив нас перед клубом і з ревом рвонув геть. Ми завернули туди скуштувати тамтешніх п’янких радощів — здебільшого таких самих, як і в клубі для унтер-офіцерів. Утім, тут були офіціантки. Десь із чверть столиків були зайняті відвідувачами — усі інші, можливо, затрималися на службі. Наші стейки та пиво принесли зі зразковою швидкістю, і ми з голодним бурчанням допалися до них. Коли ми майже доїли, у дверях з’явився офіцер і засюрчав у свисток.

— Гаразд, вимітайтеся та приєднуйтеся. Усі. Аварійні збори. Транспорт надворі. Я про вас, — промовив він, злісно тицьнувши пальцем у наш бік.

— Ми тільки зі служби, полковнику, — озвався я.

— Ви тільки повертаєтеся на службу. До того ж ви, як я бачу, поїли, а я — ні, тож не зли мене, хлопче.

— Ми вже йдемо, сер!

Ми з Мортоном долучилися до метушні, вискочивши з дверей і сівши до автобуса, що чекав. Полковник увійшов останнім, і водій рушив.

— Ось що я можу вам повідомити, — заговорив полковник, перекрикуючи шум двигуна. — З причин, що вас не обходять, наші поточні плани було пришвидшено. Ви йдете в бій, і то негайно!

Залунали питання й несхвальні вигуки, та він голосно їх зацитьнув.

— Тихо! Я знаю, що всі ви — товстопузі канцелярські п’явки, але ви ще й вояки. Через інтенсифікацію планування переведення окремих бойових офіцерів не встигне відбутися вчасно. Усі ви, офіцери, щойно добровільно зголосилися зайняти їхні місця. Ви отримаєте бойове спорядження, приєднаєтеся до своїх бійців і негайно повантажитеся у транспорт. Ми всі вирушимо до опівночі.

Полковник довго ігнорував скарги та протести й урешті-решт злетів із котушок. Вихопивши з кобури страхітливий пістолет, вистрелив угору, в дах автобуса. А тоді наставив зброю на нас. Запала цілковита тиша. Він лиховісно всміхнувся, показавши загострені зуби.

— Так краще, — сказав полковник, не прибираючи зброї. — Ви всі — пристосуванці й каґальці, а це означає, що ви шляхом махінацій і підкупу отримали безпечні призначення, від яких тепер не матимете жодної користі. Ви в армії, а в армії коряться наказам. — Автобус зупинився, і він знову вистрілив у дах. — А тепер мені потрібні добровольці на бойову службу. Усім добровольцям вийти вперед.

Ми квапливо вийшли вперед. Незважаючи на нічну годину, світло на складі постачання яскраво горіло, біля заставлених полиць чекали клерки, а в дверях стояв офіцер.

— Посуньтеся, — скомандував наш полковник, не зводячи з тих, хто вийшов з автобуса, настороженого погляду.

— Не можу, сер, — відповів офіцер постачання. — Я не можу нічого видавати до одержання відповідних наказів зі штабу. Там ще не розібралися...

Полковник прострілив лампочку над дверима складу, а тоді приставив розпечене дуло свого пістолета до носа офіцера постачання.

— Що ти сказав? — прогарчав полковник.

— Накази щойно надійшли, сер! Відчинитися й видавати все. Хутко!

І все минуло хутко. Ми щодуху мчали складом, на бігу підхоплюючи все підряд: одяг, чоботи, казармені речові торби, паски. Маніакальний полковник, здавалося, перебував тепер усюди, раз у раз бахкаючи пістолетом для підтримання темпу. Вулиця за будівлею перетворилася на пекельний пейзаж, де офіцери зривали з себе однострої й кидали їх на землю, водночас натягаючи зелену бойову форму, насуваючи на голови шоломи та пхаючи все інше до торб. Ми пошкандибали вперед, до наступної будівлі, де видавали зброю. Та, як я помітив, без боєприпасів: полковник був не дурень. Ледве пересуваючись під вагою свого спорядження, я вибрів на вулицю й, мокрий від поту, упав під стіною. Мортон упав поряд зі мною.

— Ти хоч здогадуєшся, що це все означає? — видихнув він.

— Чудово здогадуюся. Можновладці думають, що за ними шпигують. І недарма, бо за ними таки шпигують. Тож вони перенесли своє вторгнення на ближчу дату, поки ніхто не встиг розвідати їхні плани більш детально.

— Що буде з нами?

— Ми вторгнемося. Принаймні виїдемо офіцерами. Тобто зможемо залишатися в ар’єргарді та в разі будь-якого спротиву з боку ворога посилати бійців уперед...

— Розкрий свою речову торбу, — промовила мені на вухо нетля.

— Що ти кажеш?

У мене боляче запекла мочка вуха: нетля розрядила свої батарейки мені у шкіру.

— Розкрий... торбу! — видихнула вона й упала: розрядились і закінчились її батарейки.

Я нагнувся та розкрив торбу, замислившись, чи не підкладено туди що-небудь. Пролунав свист, і там засмерділо реактивним паливом: у торбу, промайнувши повз мене, шугнув птах.

— Не буду я потай везти цього клятого птаха, щоб мене піймали й застрелили! — вигукнув я.

— Ти зробиш заради всього людства, — відповів птах із потужним світлом в очах. — Для повторної активації натисни на дзьоб двічі. Кінець зв’язку.

Світло згасло, і птах зм’як. Я різко закрив торбу, зачувши наближення чиїхось кроків.

— У транспорт! — наказав полковник. — Ми їдемо!

РОЗДІЛ 14

Сидіти на місці та розслаблятися було майже ніколи. Щойно офіцерів, які хиталися під вагою свого бойового спорядження, викинули зі складу постачання, з’явилися вантажівки, аби відвезти їх у ніч. Скиглячи та нарікаючи разом із рештою скигліїв і нарікальників, ми з Мортоном перекинули торби та зброю за задній борт кузова вантажівки й залізли туди. Коли вона заповнилася трохи вище, ніж під зав’язку, ми, хитаючись, поїхали.

— Подумати тіки: я фойно повернувся до війська. Добровільно, — бідкався офіцер, який важко навалився на мене. Забулькала перекинута догори дном пляшка.

— Поділися з ближнім, поділися з ближнім, — пробурмотів я, видираючи пляшку з його тремтячих рук. Напій у ній був доволі огидний, зате багатий на спирт.

— Ти досі не п’єш? — видихнув я, звертаючись до Мортона й тримаючи в руках пляшку, що стрімко порожніла.

— Я швидко навчаюся.

Він ковтнув, закашлявся, потім знову ковтнув, а тоді здав пляшку її початковому власникові.

Нас накрив якийсь низький гуркіт, і ми мимохіть заплющили очі від яскравого світла. То злетів космічний корабель. Вторгнення почалося. Коли вантажівка з рипінням зупинилась і знайомий уже огидний голос наказав нам вийти, ми захитались і врізались один в одного. На нас уже чекав запеклий супостат, свавільний полковник. Тепер його підтримували радист і зграйка унтер-офіцерів. За ним спокійно крокували до підготовленого транспорту цілі роти й батальйони солдатів.

— А тепер послухайте, — заревів полковник. — Там добрі бійці, і їм потрібні добрі офіцери. На жаль, я можу запропонувати їм тільки вас, товстозадих канцелярських п’явок, покидьків бази. Тому я розподілю вас по одному на роту, сподіваючись, що ви набудете досвіду, перш ніж умерти.

Кепсько. Я пообіцяв Мортонові, що дбатиму про нього, та як це робити, якщо ми опинимося в різних ротах. Я зітхнув. Доведеться порушити перше правило виживання у війську. Тож усупереч основній армійській аксіомі (тримай рота на замку й нікуди не йди добровольцем) я зголосився піти добровольцем. Хвацько виступив уперед і виструнчився, тупнувши підборами.

— Сер! Зад у мене підтягнутий, живіт плаский, і я маю бойовий досвід. Стріляю, як снайпер, і навчаю рукопашного бою.

— А я тобі не вірю! — ревнув мені в обличчя полковник.

Я кинув його на землю, поставив на спину ногу, відібрав зброю, прострелив один із вуличних ліхтарів, а тоді допоміг полковникові стати на ноги та повернув зброю. Коли полковник змахнув гравій зі своєї форми, його лютий погляд розтанув, перетворившись мало не на усмішку.

— Мені стали б у пригоді ще кілька таких, як ти. Тобі дістанеться бойова рота. Як тебе звати?

— Дрем. Уклінно прошу призначити лейтенанта Геска — ось він стоїть — моїм заступником. Він молодий і тупий, але я його навчав.

— Він твій. Виходь. Є ще добровольці?

Я підхопив свої торби, доки він не встиг передумати, та помчав до транспорту, тим часом як Мортон шкандибав позаду.

— Коли ти його збив, я думав, що помру, — видихнув він. — Ти трохи ризикнув.

— Жити в сучасному світі — це вже означає ризикувати, — пафосно заявив я, — тут же стільки канцерогенів і ДТП. А ще ми, здається, можемо зупинитись і покласти торби. Надійшла підмога.

Підбіг завзятий на вигляд сержант із лисою головою, великими вусами та двома рядовими. Ми віддали честь один одному.

— Я виконувач обов’язків першого сержанта Бло. Якщо ви капітан Дрем, то ви — новий командир, — промовив сержант.

— Ви вгадали і з тим, і з тим, сержанте. Передайте цим бійцям оці торби — і вперед.

— Рота закінчує завантаження на борт. Ми відлетимо за десять хвилин.

— Можемо встигнути. Рушаймо.

Просто за нами зник вхідний трап, і зі скреготом почав зачинятися зовнішній люк. До сходів нам довелося лізти по прикручених болтами до палуби ящиках із обладнанням. За два сходові марші знайшлася рота, що розтягнулася від стінки до стінки на гравітаційних подушках. Ми кинулися до своїх подушок і ледве встигли перейти в горизонтальне положення, коли замиготіли червоні вогники й ожили двигуни.

Як минув злет? Та нічого, минув. Прискорення на кораблі було набагато більшим, як на комерційному транспорті, та в цьому й полягає сутність армії. Коли прискорення повернулося до одиничного значення, я підвівся та покликав до себе жестом сержанта.

— Фляги повні?

— Так, сер.

— Хай п’ють, але поки що ніякої їжі...

Із динаміків залунав рев, а за ним — надміру підсилений голос.

— Усім командирам негайно прибути на другу палубу. Усім командирам, негайно.

— Лейтенанте, — звернувся я до Мортона, якого вочевидь добряче нудило. — Побудь за старшого, доки я не повернуся. Усю роботу хай виконують унтер-офіцери. — Нахилившись, я пошепки додав: — Не випускай із поля зору ту торбу з птахом. Якщо її розкриють, нам справді буде каґал.

Мортон стиха застогнав, і я втік, доки він почав надміру себе жаліти. Сходнями підіймалися й інші офіцери, всі як один сповнені цікавості та сподівань.

— Може, тепер ми довідаємося, що це все означає.

— Нам мають щось сказати: ми цілий рік задовольнялися дурнуватими чутками.

Їдальня була не така вже й велика, тож сидячі місця дісталися лише тим, хто прибув першим. Решта з’юрмилася між столами та притулилася до стін. Коли ми ввійшли, нас позначив у своєму списку якийсь старезний сержант. Задовольнившись, він відзвітував двозірковому генералові за почесним столом. Коли сержант попросив нашої уваги, гудіння розмов ущухло.

— Повідомляю тим із вас, кого нещодавно перевели до цієї дивізії: це ваш командир, генерал Ловендер, і він має зробити важливе оголошення.

Генерал у тиші повернувся до нас, глибокодумно кивнув і заговорив.

— Ось він, час «Ч», день «Д», момент, на який ви всі очікували — ні, завзято сподівалися. Капітан цього корабля повідомив, що ми летимо за графіком і тепер повернення неможливе. Отже, таємні накази можна відкрити.

Він узяв великий конверт, обвішаний червоними печатками, та з гучним звуком пошматував його в тиші, а тоді продемонстрував том у червоній палітурці, що лежав усередині.

— Ось і все. До вас, певно, доходили чутки, буцімто ми плануємо захищатися від Землії. Це не так. Служба безпеки поширила їх, аби ввести в оману ворога. Наших інопланетних ворогів багато, і їхні шпигуни повсюди. Через це в нас виникла велика потреба секретності. Цієї потреби вже немає. Зараз ми, як ви можете здогадатися, у космосі та прямуємо до нової планети. Багатої планети. Планети, що втратила зв’язок із рештою галактики тисячі років тому. І що ще важливіше, планети, про існування якої знаємо лише ми. Вона населена, та її корінні мешканці відсталі й не заслуговують володіти цим зеленим світом на втіху власній жадобі. Машина готова? Добре, генерал Зеннор, відкривач цієї багатої планети, розповість вам про неї особисто.

У мене загупав пульс, і я почав падати, а вже потому зрозумів, що це просто запис і мені нічого боятися, що мене впізнають. Світло трохи пригасло, генерал вийняв із конверта пластинку із цифровим записом і вставив її у проектор. Перед нами зависла огидна голографічна пика Зеннора.

— Вітаю вас, солдати Невенкебли. Ви зараз розпочали найбільшу в історії нашої країни авантюру. Ваша перемога на полі бою збагатить і зміцнить нашу батьківщину так, що ніхто й думати не наважиться про атаку на нас. Нам дістануться багатства нової планети. Багатства планети за назвою Хоєцький!

Гучно задеренчала музика, Зеннор щез, а його змінила блакитна кулька планети, що зависла в космосі. Та якщо від образу генерала ми врятувалися, то його пихатий голос продовжував гриміти в наших вухах.

— Хоєцький. Багатий, теплий, родючий. Те, що ми його відкрили, було одним шансом на мільйон. Корабель під моїм командуванням переслідували вбивці зі флоту Ліги, і ми врятувалися, зробивши стрибок навмання та зникнувши без сліду. А знайшли цю шляхетну планету. Можливо, є якась вища сила, що повела нас назустріч долі; можливо, потреби нашої шляхетної землі було передбачено невідомими нам добрими сутностями.

— Можливо, це все просто каґалу варте, — прошепотів хтось, і в темряві залунало схвальне бурмотіння. Це були бойові офіцери, що надавали перевагу правді перед пропагандою. Та Зеннора було не спинити.

— Ми приземлились і провели знімання. Це багата планета з величезними покладами важких металів, більш ніж достатньою кількістю лісів, неосвоєними річками, що можуть постачати гідроелектричну енергію. Якщо Хоєцький і має якийсь недолік, то це — його нинішні мешканці.

Тепер ми слухали з інтересом, бо Зеннор не зміг утриматися від нотки роздратування в голосі.

— Вони — огидні люди із мерзенними поглядами та чудернацькими збоченнями. Ми підійшли до них відкрито, простягнули їм дружню руку. Запропонували їм допомогу, товариство, торгівлю, контакт із вищою цивілізацією. І знаєте, що ми одержали у відповідь? Знаєте, що вони зробили?

Тепер гнів у його голосі був очевидний і його стали охоче слухати.

— Я скажу вам, що вони зробили. Нічого! Вони цілковито нас зігнорували, відвернулися від нас — начисто відмовилися від цивілізованого контакту.

— Можливо, вони чудово розуміли, що роблять, — сказав хтось, і генерал голосно закликав до тиші. Планета раптово зникла, і повернулося зображення Зеннора. Той уже опанував свої емоції, залишивши лють тільки у погляді.

— Тож ви, офіцери, повинні зрозуміти: ми діємо для їхнього ж добра. Наша культура давня й мудра. Ми простягнули руку дружби та допомоги, а її відштовхнули. Ми ображені, скривджені цими селюками. Отже, заради їхнього ж добра маємо показати їм, що гідність Невенкебли не терпітиме образ. Вони на це напрошувались, і вони це отримають. Ми приходимо з дружніми намірами їм на допомогу. Якщо вони відмовляться від нашої допомоги, то хай винуватять у цьому лише себе. Хай живе Невенкебла! Хай живе позитивний мир!

Увімкнулося світло, і всі ми зірвалися на ноги, радісно щось вигукуючи. Я вигукував не менше за інших. Ревнули труби, і заграла доволі нудна фонограма. Усі виструнчились і заспівали слова жалюгідного гімну:

Хай живе Невенкебла,
Її спокій, її світло, її могуть.
Хай живуть наші очільники,
Любі й милосердні.
Верховенство свободи
У нас бережуть.
Та нападіть на нас —
І вас негайно поб’ють!

Були й інші подібні слова, а я підмугикував їм і неймовірно зрадів, коли спів припинився. Тепер у повітрі зависла голографічна мапа, і генерал Ловендер тицьнув у неї пальцем.

— Ви всі отримаєте мапи та детальні накази. Наступного разу ми зустрінемося завтра, після того, як ви їх вивчите. Тоді ми розглянемо план атаки докладно. Але загалом станеться ось що.

Ця дивізія, Вісімдесят восьма, відома як «Бойові зелені дияволи», має честь звільнити цей промисловий район найбільшого міста із варварською назвою Белльґаррік. Там є шахти — тут і тут, є склади, система залізничного транспорту, а тут, за десять кілометрів — дамба наприкінці цього озера, що забезпечує місто електрикою. Заради блага цих егоїстичних людей ми займемо всі ці цілі. Ми звільнимо їх від марного відкидання наших обґрунтованих потреб.

— Одне запитання, генерале, — подав голос один полковник. Генерал кивнув. — Якої оборони нам очікувати? Наскільки велика в них армія? Наскільки сучасна?

— Добре запитання, полковнику, і дуже важливе. Ми повинні бути готовими до всього, до яких завгодно атак, до будь-яких несподіванок. Тому що ці люди дуже хитромудрі, спритні, підступні та зрадливі. Схоже, ну, усі контакти генерала Зеннора, усі розслідування вправних агентів указують на якісь дуже підозрілі події. Виглядає на те — звісно, на позір, — що ці зрадливі люди не мають армії, не мають системи оборони — не мають навіть поліції!

Він зачекав, поки гудіння збуджених голосів ущухне, а тоді підняв руку, закликаючи до мовчання.

— Тепер ми всі знаємо, що це неможливо. Країні потрібна система оборони від нападів, отже, кожна країна повинна мати армію для оборони. Кримінальні елементи суспільства займалися б грабунком і руйнацією, якби їх не стримувала поліція. Тепер ми знаємо, що це — правда життя. Ми знаємо, що ці зрадливі люди ховають свої малодушні війська від нас. Отже, ми мусимо йти далі з обережністю та в усеозброєнні, готові до будь-якого раптового нападу. Ми повинні звільнити їх від самих себе. Це наш обов’язок перед ними.

Я ще ніколи в житті не чув такої відвертої каґальні, та генерал вразив моїх товаришів по армії, які несамовито загаласували, радіючи думці про чудовий рейвах у майбутньому.

Тим часом я роздумував, яке катастрофічне майбутнє чекає на цих простих людей, яких ось-ось звільнять від їхніх дурнуватих і мирних звичаїв.

Визволення руйнацією на підході! Ми звільнимо їх, навіть якщо для цього нам доведеться їх перебити!

РОЗДІЛ 15

Я повернувся до своєї роти, стискаючи в руках пакунок із запечатаними наказами й міцно тримаючись за думку про те, що це — найбожевільніша авантюра, про яку я коли-небудь чув. Коли я ввійшов до каюти, Мортон підвів погляд.

— У тебе дуже стривожений вигляд, — зауважив він. — Це щось особисте — чи тривожитися слід нам усім?

— Можна для вас щось зробити, капітане? — запитав сержант Бло, влетівши у двері за мною.

Їм усім хотілося знати, що було на зборах. Я кинув пакунок на ліжко.

— Сержанте, яка політика діє щодо міцних напоїв на військових транспортах, готових до бою?

— Їх суворо заборонено, сер, і за них можна піти під трибунал. Але один із запасних резервуарів у командному вагоні наповнений дев’яносто дев’ятим.

— Дев’яносто дев’ятим чим?

— Спиртом чистотою дев’яносто дев’ять відсотків. Наполовину розбавте водою та підмішайте зневодненого помаранчевого соку.

— Оскільки ми йдемо в бій, я здійсню польове призначення. Виконувачу обов’язків першого сержанта Бло, тепер ви — перший сержант Бло.

Мортон із брязкотом поставив на стіл три похідні склянки, а за ними гупнув торбинкою з помаранчевими кристалами. Я помітив, що він пристосовується до армії.

Повернувся сержант із двадцятилітровою каністрою; із додаванням води в ній мало з’явитися сорок літрів відмінного напою, що, своєю чергою, повинен був зробити цю мандрівку більш стерпною.

Ми цокнулися кухлями й жадібно випили.

— Доволі огидна штука, — зазначив Мортон, простягнувши порожню склянку, щоб отримати ще. — Тепер ти можеш розповісти нам, про що довідався?

— У мене є як добрі, так і добрі новини. Перша добра новина така: ми вторгнемося на неймовірно багату й досі незнану планету із назвою Хоєцький і окупуємо її. По-друге, там, судячи з усього, немає жодної системи оборони. Ні війська, ні поліції, нічого.

— Це неможливо, — промовив сержант.

— Рано чи пізно на просторах галактики можливо все. Сподіваймося, що повідомлення відповідає дійсності, бо тоді вторгнення, звісно, буде легким.

— Я думаю, це пастка.

Сержантові досі не вірилось. Я кивнув.

— Генерал, здається, думає так само. Він певен, що там переховується таємна армія.

— Необов’язково, — заперечив Мортон. — Перш ніж вступити до армії, я вивчав історію. Тому можу вам сказати. Людство живе по-різному. Як ви, капітане, дуже справедливо зауважили, рано чи пізно на просторах галактики виникало багато різних суспільств, форм державного устрою...

— Якщо є державний устрій, то є й армія. Так має бути.

Від випивки сержанта потягнуло на полеміку, а Мортона — на сльози. Настав час закривати бар.

— Так. — Я зіп’явся на ноги й заштовхав каністру зі спиртом під стіл, подалі з очей. — Сержанте, зберіть унтер-офіцерів. Повідомте їм те, що я розповів вам про вторгнення, і накажіть переказати це солдатам. Наразі все.

За сержантом зачинилися двері, а Мортон зронив голову на стіл і захропів. Він, безумовно, був дешевим п’яничкою. Я допив огидну, хоч і однозначно смертоносну помаранчево-спиртову суміш і почув обурене бурчання в животі. Чи, може, то він з голоду? Від того недоїденого стейка в офіцерському клубі минуло багато часу, за який я подолав велику відстань. Попорпавшись у своєму клумакові, я знайшов кілька із виданих нам пайків. На одному червонястому тюбикові була етикетка «ХОТ-ЦЮЦЯ НА ОБІД». Дрібнішим шрифтом там було зазначено, що він розрахований на двох осіб, а відкрити його можна, пробивши біле кружальце на кінці. Я витягнув із чобота бойовий ніж і завзято штрикнув його. Тюбик миттю неймовірно розжарився й обпік мені пальці. Я впустив його на стіл, де той загуркотів, зашипів і почав розростатись. Я залишив ніж напоготові на той випадок, якщо тюбик на мене нападатиме. Оболонка з характерним звуком розірвалась, і він розрісся в сосиску завдовжки з передпліччя. Вигляд вона мала огидний, зате пахла незле. Я відтяв від неї кінець, настромив на ніж і з’їв. Не вистачало хіба що пива.

Так життя тривало далі. День минав за днем, як гойдання великої червоної ковбаси. Хай як добре смакувала хот-цюця вперше, я зненавидів ті нещасні сосиски. Власне, їх відтоді зненавиділи ми всі: через якийсь дрібний огріх під час поквапливого навантаження транспортів і відльоту на борту з їжі виявилися лише хот-цюці. Їсти ті огидні штуки довелося навіть генералові, і йому це не сподобалося.

Ми проводили збори та наради, відомості з яких я завжди негайно переказував воякам. Знов і знов чистили свою зброю, заточували ножі, влаштовували медогляди на предмет венеричних хвороб, щоб не дати розслабитися медикам, і пили спирт, аж поки не спливло п’ятнадцять днів і офіцерам не наказали прибути на чергові збори.

Ці збори відрізнялися від попередніх. Юрба офіцерів довкола генерала Ловендера гуділа, перемовляючись й активно розглядаючи мапи. Щойно нас усіх зібрали, генерал підвівся й гупнув кулаками по столі.

— Вторгнення почалося!

Він зачекав, доки радісні вигуки вщухли, а тоді продовжив.

— Перші розвідники спустились і повідомляють про відсутність опору. Поки що. Та ми маємо бути насторожі, бо все це може бути хитрістю, щоб заманити нас до якоїсь пастки. Ви всі одержали накази, ви знаєте, що робити, тож говорити більше нічого. Ми сідаємо за дві години. Виставте час на своїх годинниках. Ось і все. А... Ще одне, хлопці: всипте їм перцю!

Знову розляглися шалено радісні крики, а тоді ми побігли назад, розповідати солдатам, що чекає попереду.

— Пора вже, — зауважив сержант Бло. — Солдати розм’якають, утрачають спритність, валяючись, як і раніше, на своїх п’ятих точках. Пора вже.

— Збирайте унтер-офіцерів, і ми ще раз детально розберемо атаку, — сказав я, розклавши знайому вже мапу. Тепер, коли посадка була так близько, я повністю заволодів їхньою увагою.

— Ось де ми маємо сісти, — промовив я, тицяючи пальцем у мапу. — То скільки з вас вважає, що військовий пілот, який керує цією штукою, справді сяде туди, куди треба?

Усі змовчали.

— Отож-бо. Мені теж так здається. Сісти ми маємо на світанку, а це означає, що, ймовірно, буде темно — або ж накрапатиме дощ, а може, буде й те, й те. Ми вийдемо першими, бо наш шлях найдовший. Я їхатиму попереду командною машиною, а якщо буде темно та якщо в нас не стрілятимуть, на ній горітимуть фари, щоб вам було її видно.

Сержант Бло насупився й торкнувся своєї теки-планшета з купою паперів.

— Тут є конкретний наказ від генерала не вмикати світла.

— Правильно. І генерал зійде з корабля останнім, а ми будемо першими, і нам потрібно негайно відірватися, тому що просто позаду нас танки.

— Хай горітиме світло! — твердо промовив сержант.

— Я проїду до найближчого пагорба чи висоти, щоб звіритися з мапою й подивитися, чи сіли ми там, де планували. Якщо ні, я визначу, куди нас, у біса, занесло та куди ми рухатимемося. Лейтенант збере солдатів і піде за командною машиною. Коли я збагну, куди нам їхати, ми туди поїдемо. Ось. До дамби. До генераторної станції, що постачає електрику місту із невимовною назвою Белльґаррік. Наша робота — захопити та втримати. Запитання є? Так, капрале?

— Ми можемо залишити пайки з хот-цюцями тут і харчуватися місцевими продуктами?

— Так і ні. Ми візьмемо хот-цюці із собою на той випадок, якщо натрапимо на офіцера постачання, щоб його можна було нашпигувати ними. Але ми якнайшвидше захопимо трохи місцевих харчів. Їх треба буде принести мені на аналіз, перш ніж розподілити. Хтось іще?

— Боєприпаси. Коли ми дістанемо боєприпаси?

— Вони зараз на вивантажувальній палубі. Їх вам видадуть, коли ми туди спустимося. Подбайте про те, щоб кожен отримав потрібну партію. Також подбайте про те, щоб зброю не було заряджено. Не треба, щоб на цьому кораблі щось стріляло.

— Заряджати будемо, як спустимося на землю? — спитав перший сержант.

— Заряджати будете тоді, коли я вам скажу. Опору ми не очікуємо. Якщо опору не буде, стріляти в місцевих не потрібно. Якщо ми не стрілятимемо в місцевих, вторгнення миттєво стане успішним. Незаряджена зброя не може стріляти, тож її не треба заряджати.

Тут почулося обурене бурмотіння, і насуплений капрал Аспія висловив спільне занепокоєння.

— Без зарядженої зброї не можна атакувати.

— Та ні, можна, — якомога холодніше відповів я. — Можна зробити те, що накажуть. Одну зброю буде заряджено. Буде заряджено мою зброю. І я застрелю будь-якого бійця — будь-якого офіцера, — що не виконуватиме наказів. Ще запитання є? Ні. Ви вільні. За тридцять хвилин переходимо в положення для посадки.

— Цей нюанс із боєприпасами їх не радує, — зауважив Мортон, коли всі розійшлися.

— Ну й каґал із ними. Мене не радує цей нюанс із убивствами. Немає боєприпасів — немає стрілянини. Це попередить нещасні випадки.

Не припиняючи тривожитися, він посунув лямки своєї торби.

— Вони повинні мати змогу захиститися...

— Мортоне! — підвищив голос я. — Поглянь на себе в дзеркало. Що ти бачиш? Ти бачиш у ньому лейтенанта Геска й починаєш думати, як він. Пам’ятай, Мортоне: ти утікач від призову, людина миру, вояк мимоволі. Невже ти забув? Ти хоч раз бачив, як когось убили?

— Та ні. У мене вмерла тітка, і я бачив її в труні.

— Бувала ти людина... Я бачив, як люди помирають, і це видовище не з приємних. А якщо людина помирає, то це назавжди, Мортоне. Пам’ятай про це, коли слухатимеш людей насильства, псів війни, продавців ненависті. Ти хочеш померти?

Із цими словами я приставив до його горла вістря свого ножа. Його брови поповзли вгору, і він видихнув: «Ні!» Мій ніж зник так само швидко, як з’явився, і я кивнув.

— Знаєш, що? Я теж не хочу. І ніхто на тій планеті, на яку ми сідаємо разом із тисячами армійських відморозків, теж не хоче, і я не розумію, як узагалі в це встряв!

Мортон зітхнув.

— Тебе призвали, як і мене.

— І як це сталося?! Як завжди, старі посилають молодих на війну. Призовний вік має починатись у п’ятдесят п’ять років. Це, скажу я тобі, досить швидко поклало б край війні!

Спрацювала сигналізація, і всі лампочки заблимали. Я поглянув на годинник на своїй руці.

— Ось і все. Ходімо.

Вивантажувальний трюм перетворився на залляте червоним світлом пекло, що вирувало людьми, машинами та спорядженням. Я ледве пропхався між тим усім до своєї командної машини, що балансувала на верхньому краю апарелі. Штурхнув ногою пута, що втримували її.

— Вони вибухові, — промовив сержант Бло. — Розпадаються, щойно апарель опускається.

— Поки сам не побачу, не повірю. Якщо цього не станеться, виїхати звідси буде дуже важко. До цієї машини завантажили все спорядження, як я й наказував?

— Саме так, як ви наказували, сер. Запасні боєприпаси під заднім сидінням.

Я зазирнув туди та схвально кивнув. До цього я налив у кілька фляг нашого відмінного помаранчевого соку та прилаштував їх у цьому ящику для боєприпасів. Також у ящику під фальшивим дном ховався той балакучий птах-шпигун, якого мені нав’язали. Я не міг дозволити, аби його хтось знайшов.

Підлога піді мною піднялася, і я зігнув ноги. На останній стадії посадки ми перебували в повільному падінні з подвійним перевантаженням, оскільки не могли валятися на розвантажувальних диванах перед боєм. Старших офіцерів це, звісно, не стосувалося. Добряче напружившись, я протиснувся до командної машини й важко сів поруч із водієм.

— Вмикай запалювання, — звелів я. — Та не тисни на стартер, доки апарель не опуститься.

Щойно двигуни корабля припинили ревіти, крісло в машині піднялось і вдарило мене. Ми підскочили на пружинах, і зусібіч залунали гучні вибухи. Залишалося сподіватися, що то розпадалися пута. Апарель голосно зарипіла й посунулась, а тоді опустилася.

— Заводь машину! — гукнув я, коли з темряви двору по нас ударив дощ. — І ввімкни фари, щоб було видно, куди ми їдемо!

Командна машина з ревом скотилася з апарелі та виїхала на землю, добряче загримівши й захлюпавши: ми посунули через калюжу. Попереду не було видно нічого, крім дощу, що у світлі головних фар лив стіною. Ми мчали далі в пітьму. Озирнувшись, я розгледів, як за нами лавами йдуть навантажені вояки.

— Попереду страшенно багато води, сер, — сказав водій і вдарив по гальмах.

— Ну, то зверни, ідіоте, й не потопи нас. Зверни праворуч і від’їдь від транспорту.

Небо розітнула блискавка, і драматично загуркотів грім. Я плеснув водія по плечі й тицьнув пальцем.

— Отам, за тим рядом дерев, є пагорб, якесь узвишшя. Вези нас туди.

— Там огорожа, капітане!

Я зітхнув.

— Водію, перевези нас через неї — це ж броньована бойова машина, а не велосипедик, який ти зоставив удома в матусі. Ворушись!

Коли ми зупинилися на невисокому пагорбі, дощ періщив так само завзято, проте небо починало яснішати від уранішнього світла. Я покрутив сяючу мапу, намагаючись збагнути, де ми перебуваємо. Ну, тепер я хоч дізнався, де захід. На цій планеті сонце, ясна річ, сходило на заході.

На той час рота вже досягла пагорба, тож я вимкнув фари. Тепер я бачив краще, та впізнати міг хіба що височезне громаддя нашого транспорту позад нас. Із нього досі виходили колони бійців і машин, які мчали в дощ. У світлі, якого стало більше, я помітив на обрії ланцюг пагорбів і спробував відшукати їх на мапі. Я точно визначив наше місцеперебування, коли вже зовсім розвиднилося.

— Так! — промовив я, вийшовши з машини та всміхнувшись своїм змоклим солдатам. — Я знаю, що ви всі будете раді почути: пілот нашого корабля припустився помилки, що нам, одначе, на руку. Ми більш ніж на півдорозі до своєї цілі.

Почулися поодинокі вигуки радості, і я продемонстрував мапу.

— Уважне ознайомлення із цією мапою також доводить, що в решти вояків, які тепер збираються зайняти місто Белльґаррік, попереду дуже довгий шлях. Він подовжився через певні помилки в навігації. Подивившись услід їхнім лавам, що поступово зникають, ви побачите, що вони йдуть у протилежному напрямку до того, який їм потрібен.

Тепер у вигуках солдатів відчувалося завзяття. Найкращий спосіб підвищити бойовий запал — побачити, як хтось інший влипає в каґал. А дощ, судячи з усього, слабшав, перетворюючись у своєрідний густий туман. Сонце, що сходило, надавало йому червоного відтінку й освітлювало вдалині над деревами щось біле. Я виліз на капот, аби переконатися. Усе правильно.

— Гаразд, бійці. Ми вирушаємо. Поглянувши в той бік, ви зможете розгледіти дамбу, що є нашою ціллю. Командна машина поїде позаду. Я поведу вас пішки, як і годиться доброму командирові.

Вперед!

РОЗДІЛ 16

Одразу після сходу сонця в небі посунувся якийсь перемикач, і дощ ущух. Поки ми чимчикували вперед землею, що парувала, легенький вітерець здував хмари. До цього ми йшли нерівною місцевістю, та тепер дісталися до мощеної дороги, що, схоже, вела до не такої вже й далекої дамби. Я вислав уперед розвідників, які сповістили про відсутність ворожої активності — чи то пак цілковиту відсутність ворога. Ми пішли дорогою, що звивисто збігала з невисокого схилу, обсадженого з обох боків деревами.

— Звітує один із розвідників, — гукнув сержант. — Він он у тому садку й каже, що дерева там гнуться від стиглих аваль-ґвланеків.

— Звучить огидно. Що це таке?

— Різновид фруктів, які вирощують на Землії. Смачних.

— Скажи йому, хай принесе зразок на аналіз і оцінювання.

Розвідник хутко прийшов із повним шоломом стиглих персиків — принаймні так називали аваль-ґвланеки у нас на Біт О’Хевен. Я взяв один, понюхав, а тоді глянув на замурзане обличчя розвідника.

— Що ж, рядовий, ти, як я бачу, уже провів аналіз і оцінювання. Як тобі?

— Смакота, капітане!

Я надкусив персик і схвально кивнув, коли його солодкий сік змив у моєму роті післясмак останньої хот-цюці.

— Накажіть солдатам розійтися, сержанте, сховайтеся в тому садку, перерва — десять хвилин.

Коли ми рушили далі, тупіт чобіт перекрило задоволене бурчання в наших животах. Дамба наближалася, так само, як і генераторна станція та будівлі, скупчені біля її підніжжя. Із великих труб щедро лилася вода, а до віддаленого міста тягнулися опори та дроти. Вона мала мирний і працьовитий вигляд. Довкола не було видно нікого. Я подав сигнал про зупинку й послав по унтер-офіцерів.

— Зараз я узагальнено викладу план атаки. Та перед цим оглянемо зброю. Почнемо з вас, перший сержанте.

Той із байдужим виразом обличчя передав мені свою зброю. Я натиснув на кнопку викиду магазина, побачив, що він порожній, зазирнув у так само порожній патронник і віддав зброю. Аналогічно я вчинив з іншими й залишався цілком задоволений собою, поки не дійшов до масивної постаті капрала Аспії. Замість того, щоб віддати мені свою зброю, той притиснув її до грудей навскіс.

— Я можу звільнити вас від огляду, капітане. Вона заряджена.

— Це було зроблено всупереч моєму наказу, колишній капрале. Рядовий, негайно здай мені зброю.

— Вояк без зброї — не вояк, сер, — похмуро сказав Аспія, не ворухнувшись.

— Це правда, — відповів я та перейшов до наступного унтер-офіцера. Краєчком ока помітив, як той роззирається, неначе шукаючи допомоги. Щойно він відвів від мене погляд, я різко викинув назад простягнуту руку й ударив його ребром долоні по шиї. Удар був жорстокий: вояк мав заряджену зброю. Він упав непритомний на землю, і я вихопив зброю з його безвольних рук, а тоді одну за одною повикидав обойми в багнюку.

— Сержанте Бло, посадіть цю людину до командної машини, під варту та арешт.

— Вартовий має бути озброєний, сер?

— Вартовий має бути озброєний, а зброя заряджена. Варту нестиме лейтенант Геск. А тепер ось наш план атаки.

Вони слухали мовчки, вражені тим, який я швидкий на розправу. Мені було соромно за малодушно завданий удар, але я не бажав їм цього показувати. Хай краще в когось одного болітиме шия, ніж стрілятимуть рушниці та вбиватимуть людей. Я міг не сумніватися, що Мортон не натискатиме на спусковий гачок, а ще мені стало набагато краще на душі, бо він тимчасово перестав плутатися під ногами. Я призначив цілі для кожного взводу, та головну будівлю залишив собі.

— Отже, ось він. Поставте своїх бійців у позицію, а тоді звітуйте мені. Коли все буде зроблено, я проникну й захоплю апаратну залу. А тепер виходьте.

Моя смілива маленька армія розпорошилася, виконуючи атаку відповідно до наказів. Бійці мчали вперед по кілька душ одразу, прикриваючи один одного. За кілька хвилин почали звертатися по радіо унтер-офіцери. Цілі досягнуто, жодного спротиву, ще нікого не бачили. Тепер справа була за мною. З першим сержантом і його взводом за спиною я рішучо піднявся сходами генераторної станції й розчахнув двері. Вони відчинилися просто в машинну залу. Там крутилися турбіни, оберталися генератори, а в полі зору не було жодної людини.

— Повністю автоматизована, — промовив сержант.

— Схоже на те. Знайдімо апаратну залу.

Коли ми побігли коридором, напруження зросло. Я був дуже радий, що заряджена зброя тільки в мене. Я тримав пістолет у руці, та не знімав його із запобіжника, бо не збирався тиснути на спусковий гачок: це був реквізит, що мав підбадьорити солдатів.

— Там хтось є, капітане. Дивіться!

Солдат показував на двері з морозного скла. За ними промайнув, а потім зник чоловічий силует.

— Так, ось і все, вперед, за мною!

Я глибоко вдихнув, а тоді рвонув на себе двері. Заскочив досередини й почув, як за мною ввійшов взвод. Сивочолий чоловік стояв перед пультом керування, постукуючи по якійсь шкалі.

— Ne faru nenion! — вигукнув я. — Vi estas kaptito. Manoj en la aeron!

— Як цікаво, — озвався він, розвертаючись, і всміхнувся. — Чужинці, що спілкуються чужою мовою. Вітаю, чужинці, вітаю на Белльґаррікській генераторній станції номер один.

— Я вас розумію! — промовив я. — Ви розмовляєте діалектом нижньоінглійської, як у нас на Біт О’Хевен.

— Не можу сказати, що чув про цю місцину. У вас дивний акцент, але мова однозначно та сама.

— Що він торочить? — запитав перший сержант. — Ви знаєте його говірку?

— Так. Вивчив її в школі. — Це було правдою. — Він вітає нас із прибуттям сюди.

— Тут ще хтось є?

— Добре запитання. Поставлю його йому.

— Звісно, є й інші працівники, та вони точно сплять. Змінні робітники. Неодмінно розкажіть мені більше про себе та своїх друзів. Мене звати Штірнер. А вас?

Я почав відповідати, та зупинив себе. Так війни не ведуть.

— Моє ім’я не має значення: я прийшов повідомити вас, що тепер цю планету контролюють збройні сили Невенкебли. Ви не постраждаєте, якщо співпрацюватимете з нами.

Я переклав ці слова есперанто, щоб мої солдати знали, що відбувається. І звелів сержантові розповісти про змінних робітників. Ґречно зачекавши, коли я закінчу, Штірнер заговорив.

— Це все дуже захопливо, сер! Збройні сили, кажете? Це, певно, означає «зброя». Ви якраз несете із собою зброю?

— Так. І візьміть до уваги: якщо на нас нападуть, ми будемо захищатись.

— Я б не став цим перейматися. Як стійкий прибічник індивідуального мутуалізму я б нізащо не завдав шкоди іншому.

— Але це зробила б ваша армія — чи ваша поліція! — схитрував я.

— Я, звісно, знаю ці слова, проте не бійтеся. Тут немає ні армії, ні поліції. Можна запропонувати вам частування? Щось я кепсько приймаю гостей.

— Аж не віриться, що це відбувається насправді, — пробурмотів я. — Сержанте, зв’яжіться зі штабом генерала Ловендера. Доповідайте, що ми вступили в контакт із ворогом. Жодних ознак опору. Інформатор стверджує, що немає ні збройних сил, ні поліції.

Під пильним наглядом моїх озброєних солдатів Штірнер відчинив одну шафку й дістав високу пляшку незвичної форми. Поставив її на стіл разом із тацею з келихами.

— Вино, — пояснив він. — Дуже хороше, для особливих гостей. Сподіваюся, воно сподобається вам і вашим товаришам.

Він передав мені один келих.

— Спершу скуштуйте його самі, — з військовою підозріливістю запропонував я.

— Мені аж соромно стає від вашої ґречності, безіменний пане.

Він трохи надпив, а тоді передав келих мені. Вино було дуже добре.

— Тут сам генерал говорить, — з тривогою гукнув сержант, підбігши до нас із радіо.

— Це капітан Дрем.

— Дреме, як розуміти це повідомлення? Ви знайшли ворога?

— Я зайняв генераторну станцію, сер. Втрат немає. Опору теж.

— Ви вступили в контакт першими. Яка в них система оборони?

— Її не існує, генерале. Вони зовсім не чинили спротиву. Мій полонений стверджує, що тут немає ні війська, ні поліції.

Генерал недовірливо загмикав.

— Я пошлю по вас із полоненим гвинтокрил. Хочу допитати полоненого особисто. Кінець зв’язку.

Чудово. Мені геть не хотілось опинитися серед військового начальства. Надто вже висока була ймовірність, що з’явиться генерал Зеннор і впізнає мене за старими добрими часами, коли він звався Гарсом. Інстинкт самозбереження спонукав мене шаснути в нірку. Але моїм особистим потребам суперечила можливість урятувати не одне життя. Якщо зумію переконати армійських дурбеликів у тому, що опору справді не буде. Інакше якийсь надміру агресивний каґалець неодмінно занервує й почне стріляти. Тоді до нього долучаться всі його істеричні дружки, і... Це був дуже реалістичний сценарій. Я мусив докласти зусиль, аби його уникнути.

— Наказ від генерала, — сказав я своїм солдатам, що чекали на мої пояснення. — Я мушу привезти йому полоненого. Транспорт уже вирушив. Сержанте Бло, ви за старшого, доки сюди не надійде вам на заміну лейтенант Геск. Переберіть керівництво на себе. І подбайте про вино.

Сержант віддав честь, і, щойно я пішов, солдати вже тягнулися по пляшку. Якби ж то мені були доступні такі прості військові задоволення...

— Ви йдете зі мною, — сказав я Штірнерові й показав на двері.

— Ні, я зобов’язаний залишатися тут. На жаль, я не можу зробити вам таку послугу.

— Ви зробите послугу не мені, а власному народові. Там велика армія. В ній усі мають отаку зброю. Зараз вона висаджується у вашій країні для її захоплення. Можливо, будуть убиті люди. Але, якщо я повезу вас до командира і ви зумієте переконати його, що ваш народ не опиратиметься, це врятує не одне життя. Ви мене розумієте?

Поки я говорив, на обличчі Штірнера дедалі чіткіше проступала гримаса жаху.

— Ви серйозно? — видихнув він. — Ви справді маєте на увазі те, що кажете. — Я похмуро кивнув. — Тоді, звісно, так. Це незрозуміло, та я мушу йти. Аж не віриться.

— Ваше почуття взаємне.

Я повів його до дверей.

— Я можу зрозуміти відсутність армії: усі цивілізовані планети обходяться без війська. Але ж поліція — це, так би мовити, необхідне зло.

— Не для тих, хто практикує індивідуальний мутуалізм.

Тепер, коли йому випала нагода прочитати маленьку лекцію, він пожвавішав.

— Ніколи про нього не чув.

— Як же вам не пощастило! Ризикуючи все спростити, я поясню...

— Капітане Дрем, мені треба з вами поговорити! — заявив пропащий капрал, вибираючись із командної машини, попри кволі намагання Мортона його зупинити. Він зупинився переді мною, різко виструнчився й віддав честь. — Тепер я бачу, що помилявся, сер. Через вашу молодість і позірну слабкість я вважав себе мудрішим за вас, тож не виконав наказ і зарядив пістолет. Тепер я знаю, що помилявся, а ви мали рацію, й уклінно прошу другого шансу, бо мені тридцять років і армія — це мій фах.

— А звідки ти знаєш, що я мав рацію, рядовий Аспія?

Він поглянув на мене із сяйвом в очах.

— Тому що ви мене побили, сер! Збили мене з ніг, абсолютно чесно. Чоловік сказав, чоловік зробив — і ви це зробили!

Що це ще за брутальна каґальня?! Він не скорився обгрунтованому наказу, що мав на меті уникнути насильства. Лише тоді, коли я вивів його з ладу, йому здалося, що таки моя правда. Розум відмовлявся сприймати таку збочену, перекручену логіку, і в мене, взагалі-то, не було часу над цим замислюватися. Я, мабуть, тільки й міг, що підіграти йому й забути про це.

— Знаєте, колишній капрале, я думаю, що вірю вам. Лише справжній чоловік здатний визнати свою помилку. Тож, хоча ви — нещасний, жалюгідний рядовий, а я — гордий капітан, потисну вам руку й поверну вас на службу!

— Ви справжній чоловік, капітане, і ви ніколи про це не пожалкуєте!

Він потряс мою руку, а тоді поплівся геть, кісточками пальців витираючи з ока сльозу. Тим часом з неба чувся дедалі гучніший брязкіт, на нас насунула тінь, і я, підвівши погляд, побачив, що це знижується гвинтокрил.

— Мортоне, ви за старшого, доки я не повернуся. Йдіть до сержанта Бло, прийміть командування й дозвольте йому ухвалювати всі рішення, а тоді погоджуйтеся з ним.

Він тільки й зміг, що закивати, тоді як я відвів Штірнера до гвинтокрила та сів туди слідом за ним.

— До генерала, — наказав я пілотові, а тоді тяжко зітхнув. Щось мені підказувало, що я сам лізу в зашморг і гарненько розправляю мотузку на своїй шиї. Насправді ж у мене просто не було вибору.

— Я читав про такі транспортні засоби у книжках з історії, — озвався Штірнер, захоплено визираючи з вікна, тим часом як ми з гуркотом здійнялися в небо. — Це дуже важлива для мене мить, безіменний пане.

— Капітане, називайте мене капітаном.

— Радий знайомству з вами, Капітане. І дякую за нагоду пояснити вашим лідерам, що вони можуть прийти з миром. Вони не мають боятися. Ми б ніколи не завдали їм шкоди.

— Я побоювався, що буде навпаки.

Час на теревені вичерпався, бо гвинтокрил уже сідав біля броньованої колони танків. Під навісом у полі неподалік виставили столи, крісла та невеличкий бар, і ми сіли, мало не зачепивши несучим гвинтом офіцерів, які там зібрались. Я зіскочив на землю, хвацько відкозирнув і розслабився. Зеннора там не було. Я розвернувся, допоміг Штірнерові вийти та підштовхнув його до генерала Ловендера.

— Це полонений, сер. Він розмовляє огидною місцевою мовою, яку я зовсім випадково вивчив у школі й тому можу перекладати.

— Це неможливо, — похмуро відказав той. — Ви — офіцер піхоти, а не перекладач. Штатним перекладачем є майор Кьюсел. Майоре, перекладайте!

Чорнявий майор відштовхнув мене вбік і став перед полоненим.

— Kion vi komprenas? — прокричав він. — Sprechten zee Poopish? Anxay ooyay eekspay Igpay Atinlay? Ook kook Volupook?

— Щиро перепрошую, пане, та я не розумію жодного вашого слова.

— Попався! — радісно оголосив майор. — Маловідомий діалект, яким спілкуються на понурих планетах, що важко сунуть поміж темних зір. Я вивчив його нудні немилозвучні слова багато років тому, коли був задіяний у торгівлі м’ясом. Займався імпортом свинобразячих відбивних...

— Кінчайте з цією каґальнею, майоре, і перекладайте. Спитайте його, де армія та скільки в цьому місті поліційних дільниць.

Я не без інтересу послухав, як майор, попри вроджене бажання говорити, а не слухати, усе-таки витягнув ту саму інформацію, що й я. Генерал безрадісно зітхнув.

— Якщо це правда, то ми не можемо так просто взяти й холоднокровно розстріляти їх. — Він повернувся до мене. — І ви точно впевнені, що ніхто не чинив опору?

— Ніхто, сер. Схоже, це суперечить найнепохитнішим їхнім переконанням. Можу привітати вас, генерале, з першим безкровним вторгненням у відомій частині всесвіту! Невдовзі ви захопите всю цю планету на славу Невенкебли, не втративши жодного вояка.

— Не поспішайте радіти, капітане. Генералам, які повертають війська цілими, орденів не дають. Бій! Ось де слава! Вони битимуться, пом’яніть мої слова. Така людська природа. Не можуть же всі на цій планеті бути боягузами.

— Ловендере, що відбувається? — пролунав знайомий голос, і температура моєї крові впала градусів на десять. Я нерухомо застиг на місці спиною до мовця. Генерал показав рукою.

— У нас з’явився перший полонений, генерале Зеннор. Я його допитував. Він верзе нісенітниці. Каже, тут ні армії, ні поліції.

— А ви йому вірите? Де його спіймали?

— На генераторній станції, це зробив капітан Дрем.

Зеннор зиркнув на мене, а тоді відвів погляд. Коли він раптом розвернувся, щоб поглянути на мене знову, моя спина була прямою, а лице — непроникним.

— Звідки я вас знаю, капітане?

— З підготовки, сер. Маневри, — сказав я якомога нижчим голосом. Він підійшов і наблизив своє обличчя до мого.

— Неправда. З іншого місця. І ви були де з ким іншим...

Його очі спалахнули впізнанням, і він тицьнув у мене пальцем.

— Слон! Ти був зі Слоном...

— А ти його вбив! — прокричав я, кинувшись уперед і схопивши його за шию так, що до смерті йому лишилося три секунди. Одна секунда... непритомний. Друга секунда... обм’яклий. Третя...

Світло згасло. Сильний біль у потилиці, а далі — нічого. Моєю останньою думкою було: «Чи втримав я хватку до кінця третьої секунди?»

РОЗДІЛ 17

Спливло невідомо скільки часу, і я зрозумів, що від моєї потилиці всім тілом шириться біль. Я спробував відірватися від нього, та він ніяк не йшов. Було темно — чи то в мене були заплющені очі? Я не мав бажання це з’ясовувати. Усе надто сильно боліло. Я застогнав, і це прозвучало так добре, що я застогнав удруге. Я нечітко усвідомив крізь стогони, що мене підіймають за плечі, а на моїх губах щось мокре. Булькнув і захлинувся. Вода. Вона смакувала дуже добре. Я трохи попив і став почуватися дещо краще. Біль нікуди не подівся, та був уже не такий великий, щоб я не зміг ризикнути й розплющити одне око. Я його розплющив. Наді мною плавало якесь розмите обличчя, що набуло чіткості, коли я покліпав.

— Мортон?.. — пробубнив я.

— А хто ж іще?

Із безпросвітно похмурим виразом обличчя він потягнув мене, посадивши біля стіни, і моя голова неначе вибухнула, розлетівшись на крихітні шматочки. Його голос ледве долинав до мене.

— Візьми це до рота. Попий іще води. Лікар сказав, що ти маєш це проковтнути, як опритомнієш. Для голови.

Отрута? Де там! Ліки. Біль послабився, посилився та врешті-решт притупився. Я повністю розплющив очі й побачив смутного побитого Мортона на тлі ґрат.

— Він мертвий? — прохрипів я.

— Хто?

— Генерал Зеннор.

— Півгодини тому, коли він був тут, мав цілком живий вигляд.

Я скрушно зітхнув від змішаних почуттів. Мені хотілося помсти, хотілося, щоб Зеннор дорого заплатив за те, що завинив у смерті Слона. Я думав, що хотів, аби він теж помер. Але тепер, один раз спробувавши скоїти вбивство й чесно при цьому постаравшись, я радів, що мене зупинили. Здійснивши свою першу спробу вбивства, я виявив, що насправді мені не приносить задоволення процес розправи над людьми. Як убивця я зазнав невдачі. А зазнавши невдачі, влип у справжню каґальню. Ще й Мортона в це втягнув.

— Вибач за все це, — сказав я. — Я так захопився, що жодного разу не подумав, що, певно, вплутаю ще й тебе.

— Мене здав сержант Бло, коли приїхала на розслідування військова поліція. Він знав, що я не офіцер. Я все їм розповів. Іще до того, як мені нам’яли боки.

— У тому, що сталося, винен я.

— Не думай так. Винен не ти. Вони рано чи пізно добралися б до мене в той чи той спосіб. Армія та я — ми просто несумісні. Ти зробив усе, що міг, Джеку.

— Джиме. Моє справжнє ім’я — Джим ді Ґріз. Я з далекої планети.

— Радий знайомству, Джиме. Ти шпигун?

— Ні. Просто приїхав сюди виправити одну несправедливість. Ваш генерал Зеннор винен у смерті мого найкращого друга. Я приїхав сюди, шукаючи його.

— А як же той балакучий птах і все інше?

Я приклав палець до губ і поглянув на двері. Мортон спантеличено замотав головою, а я заговорив, поки він не встиг щось додати.

— Ти маєш на увазі той анекдот про балакучого птаха, який я збирався тобі розповісти? Про школяра, що мав балакучого птаха, який обернувся на алкоголіка та став місіонером? Я пам'ятаю цей анекдот, але останню фразу забув.

Тепер Мортон дивився на мене так, ніби я з’їхав з глузду. Роззирнувшись довкола, я побачив, що лежу на тоненькому матраці, розкладеному на дуже запорошеній підлозі. У поросі я написав пальцем: «ТИХО — МОЖЛИВО, ВОНИ СЛУХАЮТЬ!» Подивився йому в обличчя, аж поки до нього не дійшло, а тоді стер послання.

— Хай там як, Мортоне, зараз мені не хочеться розповідати анекдоти. Де ми?

— У великій будівлі, що в місті. Схоже, її захопила армія. Тут, певно, влаштували штаб абощо. Я знаю тільки, що мене поспіхом сюди привезли, обробили, а тоді закинули до тебе. У будівлі повно вояків.

— Цивільні є?

— Я не бачив жодного...

Коли у дверях заторохтів замок і вони відчинилися, ми обидва підвели погляд. Досередини посунула юрба озброєних військових поліцейських і наставила на нас пістолети. Лише після цього ввійшов генерал Зеннор. На шиї в нього була пов’язка, а в очах — потужне бажання вбивати.

— Зенноре, ти впевнений, що тепер у безпеці? — якомога ласкавіше запитав я.

Він підійшов і копнув мене в бік.

— Які ми сміливі... — видихнув я крізь біль. — Копнути пораненого, що лежить.

Він ізнову відвів назад чобіт, передумав, а тоді вихопив пістолет і спрямував його мені межи очі.

— Виведіть другого ув’язненого. Залиште нас самих. Принесіть мені стілець.

Що не кажіть, а у війську просто обожнюють виконувати накази. Мортона під гучні команди й тупіт чобіт квапливо поволокли геть, поліцейські зникли, і з’явився дерев’яний стілець, який шанобливо підсунули генералові під п’яту точку. Він повільно сів, не зводячи з мене ні очей, ні дула пістолета. Заговорив він аж тоді, коли двері клацнули й зачинилися.

— Я хочу знати, як ти сюди потрапив, як пройшов за мною слідом. Хочу знати все.

«Чому б ні?» — подумав я, потираючи зболений бік. Я почувався надто покоцаним, щоб вигадувати якусь складну побрехеньку, та й потреби в ній не було. З правдою буде простіше. Звісно, трохи відредагованою.

— Все, Зенноре? Чому б ні? Востаннє я бачив тебе тоді, коли ти продав нас униз за течією річки на Спіовенте. Це сувора планета, і таким старим, як Слон, там не місце. Він там помер, а отже, ти винен у його смерті.

Він торкнувся пов’язки на своїй шиї та прогарчав:

— Розказуй далі.

— Розказувати вже майже нічого. Кілька воєн, убивства, тортури — усе як завжди. Я вижив, але мене врятував флот Ліги, який також заарештував мене та привіз сюди. Я втік від нього та знайшов тебе завдяки єдиній твоїй великій помилці.

— Що за маячню ти верзеш?

— Це не маячня. Це правда, капітане Гарс. Хіба дівчину, Бібс, не заарештували через тебе за продаж наркоти?

— Це не важливо.

— Для Бібс це було важливо! На жаль для тебе, вона тепер вільна, а перш ніж піти, розповіла мені, як тебе знайти. Ось і вся історія.

Він задумливо підняв пістолет, гладячи одним пальцем спусковий гачок. Я спробував цього не помічати.

— Ще аж ніяк не вся. Це ти — той шпигун, що висадився в Маргавено?

— Так. І проникнув у твою недисципліновану й некомпетентну армію. А тоді пішов на підвищення, доки не схопив тебе за шию й не придушив як слід. Коли ти прокинешся серед ночі в холодному поту, згадай: я цілком міг тебе застрелити. То ти мене застрелиш чи просто граєшся з цим пістолетом?

— Не спокушай мене, дрібното. Це було б марнотратством. Я знайду твоїй смерті краще застосування. Тебе та твого поплічника судитимуть і визнають винними за низкою обвинувачень. Напад на старшого за званням, вдавання із себе офіцера, загроза військовій безпеці. Опісля вас обох розстріляють. Прилюдно.

— І що це дасть?

— Це переконає впертюхів цієї планети в тому, що ми дотримуємо свого слова. Вони — безкровний, безхребетний народ, що дозволив нам прийти й забрати в себе планету. Тепер вони ниють, що хочуть її назад. Відмовляються виконувати будь-яку роботу, доки ми не полетимо. Вони всі пішли з роботи. Місто невдовзі буде паралізовано. Твоя смерть змінить ситуацію.

— Я не розумію, як.

— А я розумію. Тоді вони знатимуть, що я слів на вітер не кидаю. Якщо вони не йтимуть на співпрацю, ми братимемо заручників і розстрілюватимемо їх.

Я підхопився на ноги, палаючи гнівом.

— Ти лихе нікчемне падло, Зенноре. Треба було тебе вбити, коли я мав таку можливість.

— Ну, ти цього не зробив, — відказав він. А тоді, коли я скочив на нього, вистрілив.

Куля, напевно, пролетіла повз мене, та від вибуху я оглух. Я впав, і він ще раз мене копнув. А потім кімнату заповнили поліцейські, що норовили всі разом по мені потоптатися.

— Досить! — вигукнув Зеннор, і чоботи відступили. Я стояв навкарачки й дивився на нього крізь криваву імлу. — Причепуріть його, вдягніть у свіжу форму, і другого теж. Суд за дві години.

Я, певно, був у неадекваті від копняків, бо дуже нечітко усвідомлював, що наді мною працюють, що знову з’явився Мортон, що час поволі тече. Майже повернувся до реальності аж тоді, коли зрозумів, що він здирає з мене сорочку.

— Відпусти. Я й сам можу.

Я покліпав на свіжу форму на стільці, на чистого, вбраного в однострій Мортона, що знову став рядовим. Таким було й моє нове старе звання. Кинувши скривавлену сорочку на підлогу, я стягнув із себе чоботи, щоб мати змогу зняти ще й штани. Чоботи. Чоботи? Чоботи!

Я постарався не всміхнутися на весь рот і не виказати себе на той випадок, якщо у приміщенні є жучки.

— Ти знаєш про суд?

Мортон похмуро кивнув.

— Скільки ще в нас часу?

— Десь із годину.

Запитуючи, я просунув пальці у правий чобіт і відкрив крихітне відділення, сховане в підборі. Година. Ми на той час уже давно щезнемо! Я постарався, аби на моєму обличчі не вималювалася нова радість. Тихцем вийняти відмичку, тихцем відчинити двері, тихцем вийти в коридор і розчинитися в безликості війська.

Ось тільки відмички на місці вже не було ...

— Зеннор передав мені для тебе дивне повідомлення, — промовив Мортон. — Він звелів мені зачекати, поки ти роззуєшся, а тоді сказати тобі, що так ти не вийдеш. Я не знаю, що це означає, та він говорив, що ти знатимеш.

— Знаю, знаю, — втомлено зронив я й закінчив переодягання. Лише негідник може впіймати негідника, а той негідник Зеннор, очевидно, знав усе про відмички.

Годину по тому по нас прийшли. Скажу, що це супроводжувалося великою військовою помпою: бряжчала начищена зброя, гучно лунали накази, гупали підбори чобіт. Ні мені, ні Мортонові не хотілося підігравати цій мілітаристській дурні, та вибору ми не мали, бо нас спутали й потягнули силоміць. Уздовж коридору, зі сходів, а тоді на вулицю. Із таким самим бряжчанням і криком нас випхали на нещодавно збудовану платформу, на якій, судячи з усього, мав відбутися показовий суд. Із охороною, суддями, кліткою з ґратами, сигналістами — і великим натовпом глядачів із цивільних унизу. Їх, очевидно, привели туди силоміць, бо вони й досі стояли в оточенні озброєних вояків. Іще півдесятка з них сиділо на платформі. Усі сивочолі або лисі. Серед них я впізнав Штірнера з генераторної станції. Побачивши, як мене замикають у клітці, він підвівся й підійшов до мене.

— Що вони з вами роблять, капітане? Ми нічого тут не розуміємо...

— Ви розмовляєте мовою есперанто! — роззявив я рота.

— Так. Цю цікаву мову знайшов у своїй бібліотеці один із наших провідних лінгвістів. Декілька з нас вивчили її минулого вечора через проблеми у спілкуванні з...

— Негайно поверніть на місце оту людину! — звелів Зеннор із лави, на якій, звісно, сидів у ролі головного судді. Військова юстиція.

— Не можу повірити в те, що відбувається! — промовив Штірнер, коли його квапливо повели назад до стільця.

Хоча він і його товариші спробували запротестувати, їх зацитьнули ревом сигналізації та сумними фактами інсценованого суду. Я вдав, ніби заснув, але мене розштовхали. Мортон витріщався порожніми очима у простір. Під час завершальної промови судді я по-справжньому задрімав, бо однаково почувався не так добре, і послухав уважно лише тоді, коли нас обох зіп’яли на ноги. Тоді говорив Зеннор.

— ...представлені проти вас докази. Таким чином, цей суд постановляє: перевезти вас звідси до місця позбавлення волі та тримати там до восьмої нуль-нуль завтра, після чого перевезти на місце страти та розстріляти. Заберіть їх.

— Оце так правосуддя! — вигукнув я. — Мені й слова не дали мовити на цьому фарсовому суді. Я бажаю зробити заяву зараз.

— Примусьте ув’язненого мовчати.

Мені затиснула рота якась волохата рука, яку потім замінив ганчір’яний кляп. Із Мортоном повелися так само, хоча він, здавалося, майже не усвідомлював, що коїться. Зеннор жестом підкликав перекладача з мікрофоном.

— Скажіть їм, хай прослухають дуже важливе оголошення, — наказав він.

Підсилений переклад загримів над юрбою, а та мовчки його вислухала.

— Я привів вас сюди, оскільки надто багато з вас вдалося до зумисної непокори. Ця ситуація зміниться. Ви побачили звершення невенкеблійського правосуддя. Цих двох ув’язнених визнано винними в низці кримінальних правопорушень. Покаранням за ці злочини є смертна кара. Вони помруть завтра о восьмій. Вам зрозуміло?

Натовпом слухачів прокотилося бурмотіння, і Штірнер підвівся. До нього потягнулись охоронці, та Зеннор їх зупинив.

— Я певен, що говоритиму за всіх присутніх, — сказав Штірнер, — якщо попрошу дещо пояснити. Усе це дуже збиває з пантелику. А найбільше в усьому цьому збиває з пантелику ось що: як ці люди знають, що завтра помруть? Вони не здаються хворими. А ще ми не розуміємо, звідки вам відомо, о котрій саме годині вони підуть із життя.

Зеннор вражено поглянув на нього, а тоді зірвався на крик.

— Ви що, такі дурні? Невже ця відстала планета заселена вродженими дебілами? Ці двоє завтра помруть, бо ми застрелимо їх із вогнепальної зброї. Це — вогнепальна зброя! — заволав він, вихопивши пістолет і вистреливши з нього в дерев’яну трибуну перед собою. — Вона стріляє кулями, вони продірявлюють людей, а завтра вогнепальна зброя вб’є цих двох злочинців! Ви ж не вегетаріанці. Ви забиваєте тварин на м’ясо. Завтра ми так само заб’ємо цих двох людей. Тепер вам достатньо зрозуміло?

Штірнер, пополотнівши, знов опустився на стілець. Зеннор схопив мікрофон, і його підсилений голос прокотився над натовпом.

— Вони помруть, а ви побачите, як вони помруть! Тоді до вас дійде, і ви будете виконувати наші накази й робитимете те, що ми вам скажемо. У разі непокори ви будете винні так само, як ці двоє, і вас розстріляють, як цих двох. Ми розстріляємо вас, уб’ємо вас і розстрілюватимемо та вбиватимемо вас далі, доки ті, хто вціліє, не зрозуміють нас і не почнуть коритися нам і робити саме так, як їм скажуть...

Його слова поступово стишилися й заглухли, коли він утратив слухачів. Люди на платформі підвелися, повернулися до нього спинами й пішли геть. Так само, як і всі, хто був на вулиці. Вони не штовхалися й не вдавалися до насильства. Коли їх хапали солдати, вони просто виривалися, не б’ючись. Тим часом інші — ті, кого не тримали, — проштовхувалися повз них і прямували геть. На вулиці утворився бурхливий хаос. Зеннор, напевно, усвідомив, що наразі досягти чогось без насильства неможливо. Він був злючий і смертоносний, але не дурний.

— Зараз можете йти, — оголосив він. — Хай вони йдуть. Ідіть і пам’ятайте мої слова, а завтра вранці поверніться сюди й подивіться, як помруть ці в’язні. Опісля ви отримаєте нові накази. І ви їх виконуватимете.

Він подав сигнал нашим охоронцям, і нас із Мортоном зіп’яли на ноги й поволокли назад до камери. Оскільки щодо нас не було видано більше жодного наказу, нас закинули до в’язничної камери спутаними та з кляпами в роті.

Коли у дверях повернувся ключ, ми перезирнулись у приглушеній тиші.

Якщо в мене були такі очі, як у Мортона, то я мав дуже, дуже наляканий вигляд.

РОЗДІЛ 18

Так ми пролежали неприємно довго — поки двері не відімкнули й досередини не ввійшов дебелий військовий поліцейський, який приніс на тацях нашу вечерю. Він опустив на нас погляд і наморщив лоба. Я мало не бачив, як його млявими синапсами повільно течуть думки. Є їжа. Нагодувати в’язнів. В’язні з кляпами. Їсти не можуть... Приблизно тоді, коли його мисленнєві процеси досягли цього етапу, він озирнувся та кинув через плече:

— Сержанте, тут типу є проблема.

— Якщо ти докучаєш мені без причини, то в тебе справді проблема, — відповів сержант, притупавши до камери.

— Дивіться, сержанте. Я взяв цю їжу, щоб нагодувати в’язнів. Але вони з кляпами й не можуть їсти...

— Добре, добре — із цим я розберуся сам.

Він дістав ключі, відімкнув мої пута й повернувся до Мортона. Я здушено застогнав крізь кляп, розім’яв зболені пальці та щосили спробував сісти. Сержант дав мені копняка, і я застогнав іще гучніше. Він з усмішкою пішов. Я витягнув кляп і пожбурив його у двері, що зачинялися. Тоді підсунув до себе тацю, бо, попри все, відчував голод. Доки не поглянув на неї, а тоді відштовхнув.

— Хот-цюці, — сказав Мортон, випльовуючи дрібні клаптики тканини. — Я їх занюхав, ще коли принесли таці.

Він трохи попив води з чашки, і я вчинив так само.

— У мене тост, — сказав я й цокнув чашкою об його чашку. — За військову юстицію.

Якби ж то я був такий крутий, як ти, Джиме.

— Я не крутий. Просто приховую свої страхи. Бо з цієї халепи я виходу просто не бачу. Якби у мене залишилася відмичка, ми, може, й мали б сякий-такий шанс.

— Це те повідомлення, яке передав мені генерал?

— Воно. Тепер ми можемо хіба що сидіти й чекати на ранок.

Я сказав це вголос не для того, щоб засмутити Мортона ще більше (а це однозначно було неможливо), а для вух тих, хто слухав установлені в камері жучки. Жучки могли бути й оптичними, тож я побродив камерою й ретельно пошукав, але не побачив жодного. Тому довелося ризикнути. Я з’їв частину своєї хот-цюці, запиваючи її мерзенні шматки щедрими ковтками води та водночас якомога тихіше збираючи відкинуті ланцюги й накручуючи їх на кулак. Тупий поліцейський прийде по таці й, можливо, буде неуважним.

Коли ключ заскреготів у замку наступного разу, я щільно притиснувся до стіни, тримаючи броньований кулак напоготові. Двері прочинились, і сержант військової поліції гукнув:

— Гей, ти, за дверима. Негайно кинь оті ланцюги, бо не доживеш до розстрілу вранці.

Я стиха вилаявся, сховав залізяччя на протилежному боці кімнати, пішов до віддаленої стіни й сів під нею. Там було добре сховано оптичний жучок.

— Котра година, сержанте? — запитав Мортон.

— Шістнадцята нуль-нуль.

Він тримав пістолет, тим часом як інші поліцейські прибирали таці й ланцюги.

— Мені треба до туалету.

— Не раніше, ніж о двадцятій. Такий наказ генерала.

— Скажіть генералові, що я вже привчений до горщика, — крикнув я у двері, що зачинялися.

Подумати тільки: я ж тримав у руках його шию! Якби мене не вдарили, чи витримав би я всі три секунди й убив би його? Я просто не знав. Але якщо тоді я не був готовий, то тепер мені здавалося, що таки зміг би.

Згодом нас по одному та в супроводі численних охоронців провели вздовж коридору, а тоді замкнули на ніч. Із увімкненим світлом. Не знаю, чи спав Мортон, але мені після грубощів, яких я зазнав, був приємний навіть тоненький матрац. Я звалився й більше не розплющував очей, доки мене не розбудив знайомий брязкіт під дверима.

— Шоста нуль-нуль, і ось ваша остання трапеза, — з великим задоволенням промовив сержант.

— Знову хот-цюці?

— Як ти тільки здогадався?!

— Забери їх. Я помру, проклинаючи тебе. Твоє ім’я буде останнім, що злетить із моїх вуст.

Якщо його й вразила моя погроза, то він цього не показав: просто кинув таці на підлогу й потупав геть.

— Зосталося дві години, — сказав Мортон, і в його оці зблиснула сльоза. — Мої рідні не знають, де я. Вони ніколи не дізнаються, що зі мною сталося. Коли мене спіймали, я був у бігах.

Що я міг сказати? Що міг зробити? Вперше за моє коротке й доволі щасливе життя я відчув цілковиту зневіру. Лишилося дві години. І безвихідь.

Що то за запах? Я принюхався й закашлявся. Запах був дуже різкий — і досить сильний, аби прорватися крізь мою безпросвітну тугу. Кашлянувши ще раз, я побачив, що з підлоги в кутку камери здіймається цівка диму. Мортон сидів до кутка спиною і, здавалося, не помічав цього. Я зі здивуванням спостерігав, яку підлозі з’явилася риска, що диміла, як вона розширилась і крутнулась. А тоді роздивився, що з деревини нерівним колом просочуються темні випари. Мортон, кашляючи, роззирнувся навкруги.

— Що?.. — сказав він, а з дерев’яної підлоги саме випав круг.

Із темряви внизу вигулькнула сива голова чоловіка.

— Не торкайтеся країв дірки, — попередив Штірнер. — Це дуже сильна кислота.

У коридорі пролунали крики та швидкий тупіт ніг. Я допоміг Мортону зіп’ястися на ноги та підштовхнув його вперед.

— За нами стежать — чують усе, що ми кажемо! — гукнув я. — Хутко!

Штірнер шаснув униз, щезнувши з поля зору, а я штовхнув Мортона слідом за ним. Коли на дверях загримів замок, я стрибнув у дірку сам.

Я приземлився, упавши на бік, покотився й вилаявся, бо мало не розчавив Мортона. Той і досі стовбичив у заціпенінні, ні на що не реагуючи. Штірнер тягнув його за руку, намагаючись підвести до іншої дірки в підлозі кімнати. Я взяв Мортона на руки й підніс до дірки, а тоді просто кинув униз. Почувся вереск, а тоді — глухий удар. Штірнер спустився за ним, мудро скориставшись приставленою драбиною.

Із кімнати вгорі долинув звук важких кроків. Я вхопився за край дірки, повиснув і, стрибнувши, приземлився. У напівтемний підвал.

— Сюди, — гукнула якась дівчина, притримуючи відчинені двері у віддаленій стіні.

Штірнер морочився з Мортоном, намагаючись його підняти. Я відштовхнув його, узявся за Мортона й закинув собі на плече. А тоді побіг. Дівчина зачинила й замкнула за нами двері, а тоді розвернулася й подалася за Штірнером. Я щодуху пошкандибав за ними. Ще одні двері, які також замкнули за нами, коридор, а тоді нові двері.

— Поки що ми в безпеці, — промовив Штірнер, зачинивши й замкнувши останні двері. — Льохи доволі просторі, а всі двері замкнено. Ваш друг постраждав?

— Бр-р... — промовив Мортон, коли я поставив його на ноги.

— Гадаю, просто ошелешений. Хочу подякувати...

— Якщо ви не проти, поговоримо згодом. Нам треба якнайшвидше визволити вас звідси. Я мушу покинути вас за цими дверима, тож далі ви підете за Шарлою. На вулиці за дверима повно людей, які зібралися, за наказом, на церемонію вбивства. Їм усім сказали, що ви невдовзі прийдете, тож вони дуже раді прислужитися в такій незвичайній справі.

— Будьте обережні. В кімнаті, де нас тримали, був оптичний шпигунський пристрій. Вони вас побачили й шукатимуть.

— Я не потраплю нікому на очі. До побачення.

Він відчинив двері та зник, розчинившись у натовпі надворі. Наша провідниця жестом покликала нас уперед і притримала двері. Я взяв Мортона, досі одурманеного, попід руку, і ми попрямували за нею.

Це було дивно й абсолютно неймовірно. На вулиці з’юрмилися тисячі людей: чоловіків, жінок і дітей. І жоден із них не дивився в наш бік, здавалося, взагалі нас не помічаючи. Одначе з нашим наближенням вони притискались одне до одного, даючи нам дорогу, а щойно ми проходили повз, розступалися. Усе це відбувалося в тиші. Ми проходили просвітом, що невпинно відкривався й закривався та якого ледь вистачало, щоб нас пропустити.

На віддалі я почув крики — і постріли! На їхній звук натовп заворушився й забурмотів, а тоді знову затих. Ми рухалися далі. Юрба тепер теж перебувала в русі — ворушилась і змінювалась. Я здогадався, що це зроблено навмисно, щоб із вікон угорі неможливо було побачити, як ми тікаємо.

По той бік вулиці перед нами відчинилися двері; коли ж ми ввійшли, їх замкнула схожа на матір сивочола жінка.

— Це бібліотекарка Ґрін, — сказала наша провідниця, Шарла. — Це вона організувала вашу втечу.

— Дякую, що зберегли нам життя, — промовив я. Подякувати щиріше не вдалося б.

— Ви ще не в безпеці, — відповіла вона. — Я відшукала в бібліотеці всі можливі книжки про в’язнів і втечі. Потім за допомоги наших інженерів адаптувала формулу, якою ми щойно скористалися. Та що рекомендувати далі, я не знаю. Пробачте, але план, який я відшукала в цій книжці, закінчується на цьому моменті.

— Не перепрошуйте: це було бездоганно! — озвався Мортон. — Ви та ваші люди виявили себе найкраще. І так уже сталося, що мій друг Джим — чемпіон галактики з утікання. Я певен, він знає, що робити далі.

— Справді? — запитала бібліотекарка.

— Звісно! — промовив я, відчувши приплив завзяття. — Ми добряче відірвалися від ворога, сховалися, тож тепер нас ніколи не спіймають. Наскільки велике це місто?

Ґрін стиснула губи й замислилася.

— Цікаве запитання. Гадаю, загальний діаметр по осі з півночі на південь становить...

— Ні, стривайте! Не у плані розміру. Я хочу сказати: скільки тут мешканців?

— Згідно з останнім переписом населення у великому Белльґарріку проживало шістсот вісімдесят три тисячі осіб.

— Тоді ми наразі більш ніж у безпеці. Я знаю цих військових, знаю, що саме вони робитимуть. Спершу вони бігатимуть у великому сум’ятті та стрілятимуть із вогнепальної зброї. Тоді якийсь розумник — без сумніву, наш давній друг Зеннор — перебере на себе командування. Він накаже перекрити дороги та спробує ізолювати місто. Тоді почне обшук у всіх спорудах. Почне тут-таки, з найближчих будівель.

— Вам треба тікати! — вигукнула Шарла, премило охнувши від тривоги.

Я скористався можливістю якомога підбадьорливіше погладити її по руці. Випадково помітив, що в неї витончено гладенька шкіра. Сяк-так повернувся думками до втечі.

— Ми втечемо, але організовано, а не в паніці. Крім того, вони почнуть висилати в околиці патрулі, щойно до цього хтось додумається. Отже, план такий. Зняти форму, перевдягнутися, злитися з людьми надворі, якомога швидше покинути пошукову частину, знайти безпечний прихисток за її межами в найвіддаленішій частині міста, після настання темряви забратися з міста остаточно.

— Як чудово! — промовила Шарла з прекрасним блиском в очах. Ця планета починала мені подобатися. — Зараз принесу вам одяг.

Дівчина вилетіла з кімнати, доки я встиг запитати її, як вона збирається це зробити.

Її рішення було просте — відповідне до місцевих умов. Вона досить швидко повернулася з двома чоловіками.

— Ці двоє начебто десь такі, як ви. Я попросила їх віддати вам свій одяг.

— Для нас це честь, — озвався менший, а його супутник схвально всміхнувся. — Перевдягнемося?

— Не перевдягнемося, — виправив я. — Цивільний одяг ми заберемо, дякую, та форму сховаємо чи знищимо. Якщо вас побачать у ній, то застрелять.

Від цієї звістки вони отетеріли.

— Не може бути! — охнула бібліотекарка.

— Це щира правда. Я ж говорив вам, що дуже добре знаю військове мислення...

Хтось поквапливо постукав у двері, і Шарла відчинила їх, перш ніж я встиг її зупинити. Та за ними був Штірнер, задиханий і з виряченими очима.

— З вами все гаразд? — запитав я, і він кивнув.

— Мене не помітили, я прокрався іншим шляхом. Але незнайомці побили людей, безпричинно завдали їм шкоди. Було кілька вибухів зброї. Дехто дістав ушкодження, загиблих, за моїми відомостями, немає.

— Їх потрібно зупинити, — сказав я. — І я знаю, як це зробити. Ми маємо повернутися до дамби, до генераторної станції; сержант Бло та компанія ще там. Нам треба туди дістатися, перш ніж вони заберуться звідти. Сьогодні ввечері, бо за денного світла це надто небезпечно. А зараз ходімо. Знайдімо безпечніше місце, де можна залягти дотемна.

— Я не розумію, — промовив Штірнер.

— А я розумію, — відказав Мортон, якому новоздобута воля повернула розум. — Це той балакучий птах, так? Ми сховали його в тому ящику для боєприпасів...

— Під каністрами з бухлом. Іще одна причина поквапитися, доки вони не випили все й не знайшли фальшиве дно. Отой птах, що розмовляв зі мною, він транслював голос мого любого друга, капітана Варода зі флоту Ліги. Однієї з сил добра в цій лихій галактиці. Йому платять за збереження миру. Де ми, він не знає — поки що. Проте він знав, що ми збиралися чкурнути з планети. Тож у цьому птахові мусить бути якийсь сигнальній пристрій, бо інакше він би не нав’язав його нам.

— До птаха й до спасіння! — вигукнув Мортон.

— Птах, птах! — радісно заволали ми в унісон, тим часом як інші витріщилися на нас, як на божевільних.

РОЗДІЛ 19

Белльґаррік був великим, широким містом, у якому поза центром було дуже мало прямих вулиць і великих будівель. Звістка вже поширилась, і вулиці кишіли пішоходами та швидкими велосипедами. Ми крокували далі, очевидно, залишаючись непомітними. Однак усі, здавалося, знали, де ми перебуваємо, бо раз на кілька хвилин до нас під’їздив якийсь велосипедист і переказував останні відомості про ворожі позиції. Тому ми дуже легко уникали контрольно-пропускних пунктів і барикад, маючи при цьому нагоду роздивитися місто. Охайне й дуже чисте, розділене навпіл великою річкою. Ми пробігли одним із мостів (кепсько було б, якби ми попалися там просто неба) й подалися до віддаленого житлового масиву. Будинки зменшувалися, сади збільшувались, і ми ще до обіду заглибились у передмістя.

— Ми вже достатньо далеко, — оголосив я. Крім утоми, мені боліли від копняків ребра. — Можете знайти нам якийсь прихисток до вечора?

— Обирайте самі, — відповів Штірнер, показуючи на будинки довкола. — Вас радо приймуть усюди, куди ви захочете зайти.

Я роззявив рота, а тоді стулив його. Згодом у мене буде вдосталь часу, щоб попросити Штірнера розповісти про філософію індивідуального мутуалізму, що її, як я знав, йому не терпілося мені пояснити. Я показав на найближчий будинок, простору дерев’яну споруду з вікнами в білих рамах, довкола якої росли квіти. Коли ми наблизилися до нього, двері відчинились, і якась молода пара жестами покликала нас уперед.

— Заходьте, заходьте! — гукнула дівчина. — За кілька секунд на столі буде їжа.

Так і сталося. Це була чудова трапеза після легіонів хот-цюць, які ми спожили дорогою сюди. Поки ми з Мортоном об’їдалися, наші господарі приязно на нас дивилися. На десерт господар дістав винний дистилят, який дуже добре мені засмакував.

— Дякуємо, — видихнув я, ситий під зав’язку. — За те, що врятували нам життя, за те, що нагодували від душі, за цей чудовий напій. Дякуємо всім вам, а надто — філософії індивідуального мутуалізму, що її, як я гадаю, сповідуєте ви всі.

Усі енергійно закивали.

— На жаль, мушу зізнатися, що ніколи про неї не чув, доки не відвідав вашу чудову планету. Мені б хотілося почути більше.

Тепер усі повернули голови до бібліотекарки Ґрін, яка враз виструнчилася на стільці. А тоді заговорила.

— Індивідуальний мутуалізм — це більше ніж філософія, політична система чи спосіб життя. Зараз я цитую твори його засновника, Марка Четвертера, чию книжку на цю тему ви маєте змогу побачити он на тому столі. — Вона показала на том у шкіряній палітурці, а всі інші, поглянувши на нього, всміхнулись і схвально закивали. — Так само її можна знайти на столі в кожному домі на Хоєцькому. Також ви можете побачити над нею портрет Марка Четвертера, засновника індивідуального мутуалізму, якому ми вічно будемо вдячні.

Я підвів погляд на картину й вирячив очі. Мортон охнув за нас обох.

— Якщо це Марк Четвертер, — сказав він, — то Марк Четвертер — робот.

— Ні, не робот, — виправила його Ґрін. — Розумна машина. Один із найперших машинних інтелектів, як стверджує історія. Марк Однер мав проблеми з інтерфейсом зв’язку, яких Марк Двоєр був позбавлений лише частково...

— Четверта марка, — промовив я. — Четверта зі створених машин.

— Так. Перший цілком успішний машинний інтелект. День, коли було вперше ввімкнуто Марка Четвертера, став просто чудовим для людського роду. Серед присутніх цієї драматичної миті перебував молодий тоді вчений на ім’я Тод Е’Бой. Він увіковічнив цю подію в книжці із назвою «Історичний трактат про певні спостереження в конструюванні штучного інтелекту» та підзаголовком «Електризовані знання».

Поки вона говорила, Штірнер підвівся зі свого стільця. Підійшов до книжкової полиці, узяв із неї тоненький томик, розгорнув його й зачитав:

— «Дослідження цілого життя та праця багатьох поколінь досягли останнього та захопливого піку. Вставили у слот останню монтажну плату, і я пересунув вимикач. Який прозаїчний опис миті, що, можливо, стала найважливішою в цілій історії людства! Я пересунув вимикач, увімкнувся робочий вогник. Тепер ми вже не самі. В усесвіті з’явився інший інтелект до пари нашому.

Ми зачекали, поки операційна система виконає всі свої перевірки. Тоді екран засвітився, і ми прочитали такі історичні слова:

“Я ІСНУЮ. ОТЖЕ, Я МИСЛЮ”.»

Він згорнув книжку в шанобливому мовчанні. Ми неначе перебували в церкві. Ну, а чому ні? За свою тривалу історію людство поклонялося не одному чудернацькому божеству. То чому б не поклонятися машині? Я ковтнув трохи свого напою й, оскільки ніхто не говорив, вирішив поставити запитання.

— У вас немає війська — і немає поліції. Це, як на мене, добра ідея, бо я мав чимало клопоту з ними обома. Та що ви тоді робите з порушниками законів?

— Ми не маємо законів, які можна порушити, — відповів Штірнер, і тут усі енергійно закивали головами. — Я певен, що вам казали, ніби закони — це породження мудрості ваших предків. Ми вважаємо інакше. Закони — це не породження їхньої мудрості, а породження їхніх страстей, їхнього боягузтва, їхніх заздрощів і їхнього честолюбства. Усе це записано тут, у томі, який ви мусите прочитати, в історії однієї ідеї.

Він показав на іншу книжку, яку наш господар негайно підхопив із полиці й подав нам.

— Візьміть, будь ласка, мій примірник, я буду дуже радий.

— Дякую, дякую, — відповів я, сподіваючись, що це прозвучало щиро, й оцінюючи його вагу. Зиркнув на одну сторінку й постарався зберегти усмішку на обличчі. Як я й побоювався, книжку було надруковано дуже дрібним шрифтом.

— Ви прочитаєте його самостійно, — промовив Штірнер, — але нашу історію можна викласти по-простому, двома словами. До Марка Четвертера зверталися з приводу багатьох проблем, його безмежний, незвичайний розум використовували у багатьох комерційних і наукових цілях. Лише тоді, коли його запитали про політичні системи, в порадах Марка засумнівалися. Перш ніж щось відповісти, він ознайомився з усіма політичними творами, написаними за багато століть, а також історичними працями та коментарями до них. Кажуть, на це пішло багато місяців, багато років. Опісля Марк Четвертер іще довше зважував і обмірковував цей матеріал. За цей час він створив книжку, яку ви бачите тут, і завантажив її в оперативну пам’ять. На той час Марк Четвертер уже чимало дізнався про людський рід через його політику й тому мудро убезпечив себе: він отримав доступ до всіх банків даних і завантажив книжку з пам’яті в кожен із них, а також у кожну службу електронної пошти. Згодом Марк Четвертер перепрошував усіх отримувачів цього доволі товстого тому та пропонував оплатити витрати на друк.

Але його страхи виявилися недаремними. З теоріями Марка не погодився жоден політик у жодній країні та на жодній планеті. Ба більше, були спроби засудити індивідуальний мутуалізм і всіх, хто в нього вірив, а таких людей виявилося багато. Тому що Марк Четвертер у своїй мудрості знав: хоча сформовані уряди відкинуть його філософію, окремі розумні люди читатимуть, розумітимуть і віритимуть. Яка ж мудра була ця мудра машина! Тим, кому вистачило розуму осягнути нову філософію, стало його й на те, щоб визнати: вона по суті своїй правдива. Також вони зрозуміли, що їм доведеться знайти собі окреме місце, щоб практикувати свої теперішні вподобання. Марк Четвертер писав, що мудрі не віддають своєї свободи державі. Зворотне також справедливо: держава не відмовляється від влади над своїми громадянами добровільно.

Потім було багато років боротьби та втеч, переслідування та зрад. Значну частину документації знищили ті, хто заздрив нашим свободам. Кінець кінцем ті, хто вірував, прибули сюди, де немає зв’язку з іншими планетами, щоб побудувати суспільство, в якому індивідуальний мутуалізм, ІМ, є нормою, в якому мир і щастя можуть панувати вічно.

— Чи принаймні до вторгнення невенкеблійців, — насупився я. Побачивши вираз мого обличчя, Штірнер засміявся.

— Не зневірюйтеся, друже, бо ми не зневірюємося. Початковий шок від їхнього прибуття сколихнув нас, і це цілком закономірно після багатовікового миру. Та ми відважно тримаємося за свої переконання і знаємо, що вони й ІМ витримають це випробування. Якщо так станеться, то наша віра в Марка Четвертера, можливо, є небезпідставною і ми, що ще важливіше, зможемо поділитися своєю радістю, принісши свої переконання на інші, менш щасливі планети.

— Я б спершу почекав із цим! На світі знайдеться чимало відморозків, які залюбки з’їли б ваших людей живцем. Поки що достатньо буде відбитися від цих військових дебілів. І мені дуже соромно просити вас ще про допомогу, та наді мною попрацювали професіонали, тож чи немає у вашому домі знеболювальних?

Я заплющив очі, щоб дати їм трохи перепочити, і це спрацювало: розплющивши їх, я відчув себе в бездоганній формі. А ще за фіранками було темно, а наді мною зігнувся якийсь незнайомець, що тільки-но зробив мені ін’єкцію.

— Ти зомлів, — сказав Мортон. — Усі стривожились і послали по доктора Люма. Він досить вправний.

— Легкий струс мозку, — пояснив лікар. — Два зламані ребра, які я зафіксував. Я дав вам знеболювальні. А тепер — стимулятор, оскільки мені сказали, що ви бажаєте сьогодні ввечері здійснити подорож. Якщо хочете, я можу його нейтралізувати.

Я скочив на ноги та розім’яв м’язи. Почувався чудово.

— У жодному разі, лікарю. Ви лікували мене так, як захотів би я сам, якби був при тямі й мав таку можливість. Коли дія препаратів закінчиться?

— Не переймайтеся цим. Я залишатимуся з вами, доки ви не видужаєте.

— Таж ви не розумієте. Я маю швидко рухатися, переховуватися, робити те, що може затягнутися надовго.

Люм усміхнувся.

— Боюся, це ви мене неправильно зрозуміли. Я буду поруч із вами доти, доки буду вам потрібен. Усі ми, всі на цій планеті, надаватимемо вам будь-яку потрібну допомогу.

— У цьому й полягає суть ІМ?

— Саме так. Що робити далі?

— Йти пішки. Без транспорту. Військо має повний арсенал приладів для виявлення машин на ходу.

— А як щодо виявлення людей? — запитав Штірнер. — Не може бути, щоб їхня техніка не передбачала такого принципу.

— Вона його передбачає. Проте людське тіло випромінює небагато тепла, і його важко відрізнити від тіл інших тварин.

— Так само важко відрізнити одну людину від іншої, — зауважив лікар із притаманною медикам проникливістю. — Якщо ми збираємося йти в певному напрямку, чи не було б розважливо послати кількох людей у кількох напрямках?

— Звісно, було б, — відповів я. До мене нарешті почало доходити, як ці люди працюють разом. — Як ви передаватимете це прохання?

— Досить легко. Просто вийду на вулицю та скажу першій людині, яку побачу. Коли з цим буде покінчено, ми зможемо піти.

— Чи досягнемо ми дамби до світанку? — запитав я Штірнера.

— Легко. Звичайно, ділитися з нами своїми планами чи ні, вирішувати вам. Але якщо ви поділитеся, скажіть нам дещо про те, що бажаєте зробити на дамбі. Тоді ми, можливо, зуміємо допомогти вам якось іще.

Від утоми та побиття в мене, напевно, поїхав дах. Я прийняв їхню пропозицію допомоги, не звернувши уваги на те, що так і не сказав їм, чим збираюся зайнятися.

— Перепрошую! — перепросив я. — Я починаю зловживати вашою гостинністю. А це несправедливо. Відколи ваші предки втекли від переслідування, людський рід трохи порозумнішав. Або виріс. Або цивілізувався. Хоча трапляються винятки — як оті армійські йолопи, що вторглися на вашу мирну планету, — переважна більшість планет живе в мирі. Ця мирна Ліга платить за обслуговування організації за назвою «флот Ліги», яка наглядає за гарячими точками, зв’язується із заново відкритими планетами й усяке таке. Далі все буде складно, тому послухайте мене. Хоч я й не працюю на флоті, мені надали пристрій зв’язку для того, щоб звертатися до флоту із цієї планети. Пристрій із причин, надто складних, щоб їх пояснювати, замасковано під птаха. Я хочу дістати його зі схованки, а тоді ввімкнути, щоб повідомити флотові, де розташована ця планета.

Штірнер задумливо насупився, а тоді заговорив.

— Якщо група, про яку ви говорите, флот, має намір застосовувати насильство, ми не допомагатимемо вам її викликати.

— Не бійтеся. Ліга заприсяглася дотримуватися ненасильства.

— Тоді без проблем. Чим ми можемо допомогти?

— Проведіть мене до дамби, та й усе. Решту зроблю сам. Нас буде троє. Ви, я та добрий лікар Люм. Нам знадобляться харчі й вода.

— Ти мене забув, — уставив Мортон.

— Ні, я тебе згадав. Ти з армії — не втручайся. Або я добуду птаха непомітно, або не добуду взагалі. Хай який я мужній, я не горю бажанням виступити проти агресивної компанії добре підготовлених зарізяк. Лишайся тут, поговори з Шарлою — це має бути не надто важко. Роздобудь інформацію. Якомога більше довідайся про те, чим займається армія. Я повернуся завтра ввечері.

— Я залюбки поспілкуюся з вами про індивідуальний мутуалізм, — промовила медовим голоском Шарла. Мортон негайно розтанув і навіть не помітив, коли ми пішли.

Хоч скільки Штірнер мав сивини, він, напевно, був марафонцем. Лікар рухався з ним у ногу, тим часом як я зловив від препаратів такий кайф, що здавалося: помахаю руками — і долечу до дамби. Ми скрадалися невимощеними дорогами, потім — чимось схожим на якусь пряму стежку, крізь тунель, а потім — луками, на яких перед нами розступалися темні звірі. Кілька годин такого ходіння під безмісячним зоряним небом — і вогні міста зосталися далеко позаду, а попереду замаячили темні мури гір. Штірнер оголосив зупинку, і ми посідали на траву під деревом.

— Зараз, якщо ви хочете, варто буде попити й поїсти, бо тут ми покинемо свої вантажі.

— Ми близько?

— Дуже. Підійдемо до дамби через дренажний тунель, який о цій порі року залишається сухим. Він виходить на берег річки неподалік генераторної станції.

— Ви геній. Так ми оминемо засоби блокування, опинимося в їхньому периметрі та, сподіваюся, десь поблизу командної машини. Скільки часу до світанку?

— У нас іще щонайменше чотири години.

— Чудово. Зробимо перерву. Лікар може підкинути мені одну-дві таблетки стимулятора, бо я почуваюся трохи змученим, а тоді ми закінчимо цю справу.

Люм стривожено заговорив:

— Якщо ви приймете ще стимуляторів, вам може стати доволі зле, коли дія препаратів закінчиться.

— А без вашої допомоги, добрі люди, я б уже точно був доволі мертвий. Тож заберімо птаха, щоб я зміг звернутися до флоту. Поки не сталося нічого справді серйозного й нікого не вбили.

Ми поїли й попили, а тоді лікар замаскував наші припаси на дереві, зробив мені ін’єкцію, і перехід продовжився. Мені було так кайфово, що довелося боротися із сильним бажанням свистати та скакати попереду своїх повільніших супутників. Я втримався. Штірнер знайшов водостік, який ми шукали, та провів нас ним до високої чорної дірки в кінці. Я з підозрою поглянув на неї.

— Там можуть бути небезпечні тварини.

— Дуже сумнівно, — заперечив Штірнер. — Дощовий сезон закінчився не так давно. Доти цей тунель стояв залитий водою.

— До того ж, — докинув Люм, — на цьому континенті небезпечних тварин немає.

— Крім тих, із якими прибув я. Ведіть далі!

Ми вивалилися в пітьму й захлюпали невидимими калюжами, проводячи пальцями по шерехатих стінах тунелю, щоб не наштовхнутися на них. Коли ми дісталися до віддаленого кінця, наші очі так призвичаїлися до темряви, що ділянка зоряного неба майже здавалася сірою.

— А тепер тихо, — прошепотів Штірнер. — Вони можуть бути дуже близько.

— Тоді зачекайте в тунелі, де вас не буде видно, — прошепотів я у відповідь. — Я зроблю все якнайшвидше.

Обережно висунувши голову назовні, я побачив, що тунель закінчувався в березі над річкою. Ідеально. Я міг прокрастися вздовж річки до генераторної станції. Так і вчинив. Шум води, що виходила зі станції, невпинно гучнішав. Я йшов, поки міг іти, а коли мене почало обдавати бризками, видерся на берег й обережно розсунув траву, щоб визирнути.

«Вітання, — подумки звернувся я до себе. — Ти геній нічних вилазок, Джиммі».

Менш ніж за двадцять метрів від мене стояла припаркована біля генераторної станції командна машина. І в полі зору не було жодної живої душі. Тихо, як привид, я прослизнув уздовж будівлі, гайнув повз зачинені двері у стіні та вскочив до машини. Ящик із бухлом стояв там, де я його й покинув. Розкішно! Я витягнув ящик і обмацав ізсередини. Порожній!

Саме тоді, коли я це усвідомив, за моєю спиною відчинилися двері, і мене залило світло. У дверях стояв сержант Бло, тримаючи в руках птаха.

— Ви його шукаєте, капітане? — запитав він.

Я перевів погляд із птаха на пістолет у другій його руці й не зміг вигадати, що сказати.

РОЗДІЛ 20

— Ви злочинець-утікач, капітане. — Він лиховісно всміхався, йому було весело. Мені ж досі не було чого сказати. — Про це надійшло повідомлення. По все ваше обладнання сюди відразу примчав гвинтокрил. Тільки після того, як поліцейські відбули, я згадав, як ви постійно тривожилися через оті каністри. На той час я думав, що річ лише у випивоні. Відколи дізнався, що ви — інопланетний шпигун, почав думати інакше. Тож я придивився та знайшов оце опудало птаха. Ще не встигнувши його здати, я почув, що ви втекли. Тому подумав, що просто залишатимуся насторожі: може, ви захочете повернути його собі? Схоже, я подумав правильно. А тепер повільно вилазьте звідти, тримаючи руки на видноті.

У мене не було вибору. Зате в мене знову запрацював мозок, розблокований шоком від його появи.

— Я хотів би отримати птаха назад, сержанте.

— Я в цьому не сумніваюся. Та навіщо мені віддавати його вам?

— Щоб урятувати не одне життя. За його допомогою я можу зв’язатися з флотом Ліги й покласти край цьому вторгненню, поки когось не вб’ють.

— Я не проти вбивств. — Його усмішка зникла, а в голосі з’явилися брутальні нотки, яких я ще ніколи не чув. — Я вояк, а ви шпигун. Я здам і вас, і вашого каґальнутого птаха. Це матиме велике значення для моєї кар’єри.

— І ви ставите свою нещасну військову кар’єру вище за життя оцих смиренних і беззбройних цивільних?

Звичайно, присягаюся своєю п’ятою точкою.

Я зібрався сказати йому, що саме про нього думаю, та не сказав. Мав бути якийсь спосіб його зачепити.

— Ви берете хабарі, сержанте?

— Ні.

— Я маю на увазі не дрібні хабарі. Я маю на увазі десять тисяч кредитів у валюті Ліги, які ви отримаєте після того, як це вторгнення завершиться. Даю вам слово.

— Слово шпигуна? Що десять тисяч, що десять мільйонів — відповідь однакова. Твоє місце на пласі, шпигуне.

Із дверей позаду нього щось вигулькнуло, пролунав звук потужного удару, і сержант упав на землю. Я кинувся до його пістолета.

— Не треба, — почувся чийсь голос. — Просто тримайтеся від нього подалі.

Я підвів очі та побачив рядового (колишнього капрала) Аспію. Він наставив на мене пістолет, яким щойно врізав сержантові по голові.

— Я все гадав, чому сержант усю ніч ховався тут. А тепер довідався.

Його обличчя раптом розпливлося в кривозубій усмішці, і він повернув свій пістолет у кобуру.

— Я беру хабарі, — додав він. — Але мені потрібно двадцять тисяч.

Я показав на птаха.

— Дозвольте мені забрати його, і після завершення вторгнення одержите тридцять тисяч кредитів Ліги із чистого титану. В будівлі Ліги в Брастірі. Даю вам слово.

— Мій індивідуальний номер — 32959727. У війську багато Аспій.

А тоді він зник. І я теж — поки до веселощів не долучився хтось іще. Підхопив птаха й щодуху побіг назад до річки.

— Тікайте в тунель! — гукнув я, пришкандибавши до супутників, які чекали на мене. Ефект ін’єкцій зменшувався, і я спотикався. — Незабаром можуть оголосити тривогу. Ходімо.

І ми пішли. Знову подолали тунель і дісталися полів. Десь там я, напевно, упав, бо після того опинився на землі в якомусь лісі. Небо за деревами було світле, і моє серце загупало в нападі панічного жаху.

— Птах!

— Ось, — продемонстрував його Штірнер. — Ви знепритомніли, тож ми по черзі вас несли. Лікар сказав, що найрозважливіше буде дати вам відпочити, бо від нових стимуляторів у вас могли б з’явитися тяжкі ушкодження. Тепер ми сховались і в безпеці.

Я взяв робоптаха й зачудовано хитнув головою.

— Ви неймовірні, але дякую вам. Мене шукали?

— Ми нічого не чули. Та ви здавалися таким стривоженим, що ми продовжували рухатися далі, доки панувала темрява. Тут ми маємо бути в безпеці. Якщо цей ліс обшукуватимуть, неподалік є потайне місце.

— Сподіваюся на це, бо вони будуть дуже роздратовані. Виникли певні труднощі, і зараз сигнал тривоги вже точно подали. Тож зробімо те, заради чого прийшли.

Я зі стогоном сів, і поряд одразу виріс лікар із голкою напоготові.

— Це лише знеболювальне, — пояснив він. — Стимулятори вам зараз протипоказано.

— Ви геній, доку.

Чорний птах, який досі пах реактивним паливом, обтяжував мені руки. Мовчазний і нерухомий. Настав час із цим покінчити. Я двічі натиснув йому на дзьоб, і в нього розплющились очі.

— Це записане повідомлення від капітана Варода, — сказав він, а тоді перекотився на спину. — У грудях птаха ви знайдете панель. Відкрийте її.

— Скільки світлових років подолав, а однаково самі накази, — пробурчав я, навпомацки шукаючи панель у пір’ї.

Штірнер і лікар уважно стежили за мною з круглими очима. Я намацав кнопку і, натиснувши її, розчахнув пернаті дверцята. Усередині містилася блискуча панель керування. Коли дверцята відчинилися, птах, схоже, активувався знову, бо почав хрипко видавати нові вказівки.

— Уведіть положення сонця в цій системі, а також планетарні координати на циферблатах за допомогою міжгалактичних ефемеридних показів.

Я скреготнув зубами.

— Звідки мені знати щось таке? Чи ще комусь на цій планеті?

— Якщо ви не маєте такої інформації, поверніть вимикач живлення на повну та натисніть кнопку «активувати». Продовжуйте.

Я зробив це й відступив. Птах завібрував, розкрив дзьоб і каркнув. Із його роззявленого рота вистромилася жовта антена, що поволі посунула вгору. Коли вона витягнулася повністю, на два з лишком метри, у птаха засяяли очі. Антена трохи погуділа, і сяйливі очі погасли. Антена опустилася назад так само повільно, як висунулася, і птах знову затих.

— Дуже цікаво, — промовив доктор Люм. — Ви можете це пояснити?

— Ні. Але хотів би, щоб це зробив цей дурнуватий птах.

— Дозвольте пояснити, — прохрипів птах. — Оскільки ви не ввели галактичних координат планети, надіслати надсвітлове повідомлення не вдалося. Для надсвітлового зв’язку точність обов’язкова. Тому було передано попередньо записане радіоповідомлення. Всі бази та кораблі Ліги одержали сповіщення. Коли його буде прийнято, про це отримає сповіщення його джерело та дізнається цей птах-шпигун.

— Якщо ти ще працюватимеш! — вигукнув я й підняв ногу, щоб наступити на птаха, та лікар мене втримав. Птах продовжував говорити.

— Зараз я вимикаюся, щоб заощадити енергію. Залишайтеся поряд із цим комунікатором, який активується, коли ми опинимося в межах дальності сигналізації.

— Залишайтеся поряд! — скрикнув я. — Мені, мабуть, доведеться лягати з ним у могилу.

Побачивши, як на мене дивляться мої супутники, я стримав свій гнів.

— Вибачте. Мене тут занесло. Не без причини.

— Це пов’язано з відстанню, так? — запитав Штірнер.

— Точняк. — Я забув, що Штірнер — інженер. — Надсвітлова передача, швидкість якої вища за швидкість світла, є майже миттєвою, навіть на міжзоряних відстанях. Але радіохвилі рухаються зі швидкістю світла — а як далеко звідси до найближчої зорі?

— Три цілих дві десятих світлового року.

— Чудово. Отже, навіть якщо біля того сонця є планета чи база Ліги, а ймовірність цього — один шанс на мільйон, до прибуття підмоги однаково потрібно понад три роки. А може, й десять, двадцять чи п’ятсот. На той час ви, я та вторгнення вже станемо історією.

— Ви зробили все, що могли, — сказав лікар. — Не треба картатися.

— Та ні, варто, доку. Якщо йдеться про програш, мені немає рівних у самобичуванні. Тому що я не люблю програвати.

— Ви чудово себе контролюєте, я вам заздрю.

— Не треба. Це поза. Ви зняли з дерева пляшку з водою, коли поверталися сюди?

— Звісно. Я принесу вам води.

Я притулився до дерева, випив трохи води, штурхнув носаком чобота безмовного птаха. І важко замислився. А тоді зітхнув.

— Рішення все ж є. Але непросте. Мені треба пробратися на один із їхніх космічних кораблів. Там проникнути в рубку й надіслати звідти повідомлення.

— Звучить небезпечно, — промовив Штірнер.

Я нещиро розсміявся.

— Не просто небезпечно, а самогубно...

Почувши крик удалині, я заткнувся.

— Вас шукають, — зауважив Штірнер і допоміг мені стати на ноги. — Ходімо, швидко.

Лікар допоміг мені підвестись — і правильно зробив, оскільки я, без сумніву, нетвердо тримався на ногах. Також підбадьорювало те, що йти нам було недалеко — якраз до узлісся. Виглядаючи зі своєї схованки в кущах, ми побачили хвилясту сільську місцевість. Нею тягнувся ряд опор лінії електропередач із підвішеними до ізоляторів важкими дротами. Він закінчувався тут. Дроти опускалися на землю в монолітній бетонній будівлі. Штірнер показав на неї.

— Тут входять у землю повітряні кабелі.

— І ми теж увійдемо, — сказав я й показав на шеренгу вояків, які наближалися звіддалік, — якщо ви хутко чогось не зробите.

— Зберігайте спокій, — незворушно порадив він. — За цією вузловою станцією ми зникнемо з їхніх очей. Уперед.

Він мав рацію. Ми дременули зі своєї схованки та прилипли до бетонної стіни. Біля пофарбованих у червоний колір металевих дверей, укритих черепами, перехрещеними кістками та пересторогами про миттєву смерть. Жодна з них не зупинила Штірнера, який підняв пластинку, відкрив клавішну панель, а тоді, швидко ввівши якесь число, відчинив двері. Ми мерщій заскочили досередини, тим часом як він захряснув і замкнув за нами важкі двері.

— А що, як вони спробують удертися за нами? — запитав я, обводячи поглядом добре освітлене приміщення. В ньому не було на що подивитися, крім важкого кабеля, що входив зі стелі та зникав у підлозі.

— Це неможливо. Вони не знають кодового числа. Якщо ж уведуть не те число, двері загерметизуються, а на центральну електростанцію надійде сигнал тривоги.

— Вони б могли їх виламати.

— Це не просто. Це ж товстий шар сталі в бетоні. Та й навіщо їм це робити?

Мені не спало на думку жодної причини, а ще я каґально почувався після переходу. Тому сів, а тоді ліг і на мить заплющив очі.

А потім прокинувся із присмаком свинобразячого дихання в роті.

— Бе... — булькнув я.

— Я дуже радий, що ви поспали, — промовив лікар, протер мені руку та штрикнув її шприцом. — Відпочинок — найкращі ліки. Ця ін’єкція усуне залишкові симптоми втоми та будь-які больові відчуття.

— Як довго я пробув у відрубі?

— Весь день, — утрутився Штірнер. — Уже стемніло. Я виходив надвір, вояків уже немає. Та й усе одно ми збиралися невдовзі вас розбудити. Води?

Я вихлебтав більшу частину води й зітхнув. Мені стало набагато краще. Я навіть не захитався, коли підвівся.

— Час іти.

Лікар насупився.

— Можливо, краще зачекати, доки подіє ін’єкція.

— Дякую, я позбудуся своїх проблем, як піду. Ми затримались, і я починаю хвилюватися.

Поки ми йшли, мене перестало хитати. Ліси мовчали, мої переслідувачі давно забралися, і весь світ був у нашому розпорядженні. Штірнер рухався попереду своїм звичним бадьорим кроком. Лікар наглядав за мною й невдовзі оголосив зупинку, щоб мати змогу під’єднати до моєї руки свою аналітичну машину. Результат його задовольнив, і наш перехід продовжився. Я повністю зосередився на переставлянні ніг, доки ми знову не опинилися на околиці міста. Один погляд на будівлі — і до мене повернулися всі недобрі передчуття.

До того ж я мав рацію. Ми ще затемна дісталися перших будинків, безшумно пересуваючись між хатинами й садками передмість, аби уникнути головних вулиць під охороною. Двері чорного ходу до нашого прихистку стояли незамкнені; ми прослизнули досередини й замкнули їх за собою.

— Птах у тебе! — радісно вигукнув Мортон на нашу появу. Я кивнув і кинув птаха на диван, упав поряд із ним сам і роззирнувся довкола. Крім Мортона, більше нікого не було.

— Це добра новина, — сказав я. — Погана ж ось яка: підмога може прибути не одразу. Прохання про допомогу було надіслано по радіо, а так це може розтягнутися страшенно надовго.

— Це й справді дуже сумно, — промовив Мортон, і його обличчя миттю набуло зневіреного виразу. — Поки вас не було, вони почали брати заручників. Зеннор по телебаченню сказав, що буде відстрілювати їх одного за одним, доки всі не стануть до роботи. Він погрожує, що першу людину стратить на світанку, а після того страчуватиме когось раз на десять хвилин, доки не доб’ється співпраці.

Мортон сховав обличчя в руках і заговорив із дрожем у приглушеному голосі.

— Солдати прийшли на цю вулицю з наміром обшукати будинок. Тож усі, хто тут перебував, Шарла й усі інші, вийшли до них. Здалися, щоб мене не знайшли. Тепер вони полонені, заручники — і їх розстріляють!

РОЗДІЛ 21

— Не може бути, — промовив лікар спантеличено, але спокійно. — Люди так просто не чинять.

— Та ні, чинять! — вигукнув я, скочив на ноги й заходив кімнатою. — А може, люди й не чинять — зате чинять такі тварюки, як Зеннор. І прошу пробачення у тварин. Але до цього точно не дійде, чи не так, Штірнере? Тепер вашим людям доведеться повернутися до роботи?

— Ні, не доведеться. Якби ви розуміли індивідуальний мутуалізм, то осягнули б, чому. Кожен індивід — це окрема та дискретна сутність, яка відповідальна за власне існування. Те, що Зеннор робить з іншим індивідом, ніяк не пов’язане із жодним іншим дискретним індивідом.

— Зеннор так думає.

— Тоді Зеннор думає неправильно.

Я поборов спокусу видерти в себе жмут волосся, бо геть нічого не втямив.

— Що ж, погляньмо на це інакше. Якщо ви нічого не вдієте для того, щоб зупинити Зеннора, то ви будете відповідальним за смерті заручників.

— Ні. Якщо я зроблю щось на догоду Зеннорові через його погрози, то визнаю його владу над моїми діями, хоч і не бажаю перебувати під цією владою. Держава народжується знову. ІМ мертвий. Тож ми обрали пасивний опір. Нам не будуть ні наказувати, ні погрожувати...

— Але вас можуть убити.

— Так. — Він похмуро кивнув. — Якщо Зеннор наполягатиме на такому розвитку подій, дехто загине. Але вбивство — річ безнадійна. Як можна присилувати когось до роботи, убивши його?

— Я вас розумію, та мені це не подобається. — Я почувався надто стурбованим, аби сидіти, тож підвівся та заходив кімнатою. — Із цього має бути якийсь вихід, що не передбачає чиєїсь загибелі. Чого хоче Зеннор?

— Він був дуже сердитий, — сказав Мортон. — І говорив дуже конкретно. Спершу він хоче, щоб у будівлях, зайнятих армією, знову ввімкнули електрику. Далі він хоче регулярного постачання харчів своїм військам. Якщо це буде виконано, нікого не вб’ють, а полонених відпустять. Поки що.

— Це неможливо, — промовив доктор Люм. — Вони нічого не дали за електрику, яку використали, тож її вимкнули. Те саме стосується харчів. Ринки позакривалися, бо фермери не ввозять до міста харчі.

— Але ж, — випалив я, — якщо ринки не працюють, як їдять усі інші в місті?

— Їдуть на ферми чи вибираються з міста. Уже відбула майже третина населення.

— Куди вони вирушають?

— Куди їм заманеться.

Побачивши вираз мого обличчя, він усміхнувся. Здогадався, що я чую слова, та не розумію їх.

— Мабуть, мені слід перейти до основ, розповісти трохи більше про ІМ, щоб дати вам змогу все зрозуміти. Візьмімо простий приклад. Фермер. Він вирощує всю їжу, якої потребує, задовольняє всі свої побажання, тож нічого не просить в інших.

— Нічого? — Я спробував його підловити. — А якщо йому потрібне нове взуття?

— Він іде до того, хто виготовляє взуття, і дає йому за взуття харчі.

— Бартер! — утрутився Мортон. — Найпримітивніша економічна система. Проте вона не може існувати в сучасному технологічному суспільстві...

Він оглянув кімнату, і його голос стих. Штірнер усміхнувся знову.

— Звісно, не може. Та ІМ — це більше за бартер. Індивід добровільно приєднується до інших індивідів у більшій організації, скажімо, для виробництва якогось товару чи зведення будинків. За кожну годину праці йому нараховують один дзум.

— Один що?

— Одну людино-годину. Цідзуми віддають іншим в обмін на товари та послуги.

— Дзум — це синонім слова «гроші», — зауважив Мортон. — А гроші — це капіталізм; отже, у вас капіталістичне суспільство.

— На жаль, ні. Індивідуальний мутуалізм — це не капіталізм, не комунізм, не соціалізм, не вегетаріанство й навіть не страшний монетаризм, який знищив багато технологічних суспільств. Я ознайомлений із цими термінами завдяки творам Марка Четвертера. Дзум не має фізичної форми на кшталт рідкісного металу чи морської черепашки. Також його не можна інвестувати й отримувати з нього відсотки. Це вкрай важливо, і це відрізняє дзуми від валюти. Банки не можуть існувати, бо не може бути відсотків за депозитами чи кредитами.

Мені нічого не стало ясно — навпаки, у мене в голові спантеличено задзуміло від дзумів.

— Стривайте, будь ласка, можна пояснення? Я бачив, як люди їздять наземними автівками. Як їм вдається назбирати грошей на купівлю автівки? Хто позичить їм кошти без відсотків?

— Ніяких грошей, — твердо промовив він. — Якщо ви бажаєте собі наземну автівку, то йдете до групи, що займається ними, та їдете звідти автівкою. Плататимете ви тоді, коли будете нею користуватись, а перестанете платити, коли її повернете. Один із основних принципів ІМ: від кожного за потребами, кожному за багатством суспільства.

— Ви б не хотіли це роз’яснити?

Я налив собі келих вина й проковтнув його, сподіваючись, що алкоголь прочистить мені синапси.

— Звісно. Я читав, відразливо здригаючись, про філософію за назвою «трудова етика». Вона стверджує, що індивід повинен тяжко працювати для задоволення базових потреб. У трудовій етиці йдеться про те, що, коли технологічне суспільство механізується й замінює робітників машинами, на витіснених робітників потрібно дивитися зі зневагою, можна допускати їхні голодні смерті та поводитися з ними, як із вигнанцями. А лицемірство системи трудової етики полягає в тому, що ті, хто має капітал, не працюють, але все ж примножують його, не працюючи, завдяки відсоткам на свої гроші — і дивляться згори вниз на тих, кого вигнали з роботи! Трагедія. Але не тут. Що більше виробляють, то більшим стає сукупне багатство. Коли це відбувається, сума, на яку можна обміняти один дзум, теж збільшується.

Дещо почало до мене доходити, та потребувало уточнення.

— Ще одне запитання. Якщо дзум коштує більше, це, певно, означає, що індивід може працювати менше за ту саму винагороду.

— Саме так.

— Тоді тут немає сорокагодинного робочого тижня чи ще чогось такого. Скільки годин на тиждень треба було би працювати індивідові, щоб залишатися живим?

— Просто за житло, їжу й одяг — мабуть, по дві години на сім днів.

— Я хочу сюди перебратися, — упевнено відкарбував Мортон, а я схвально кивнув і застиг посеред кивка. На задвірках моєї свідомості мерехтіла ідея. Я почав бурмотіти, шліфувати її й розширювати, доки не побачив великим планом, чітко та з надією на те, що вона спрацює. Трохи згодом. Але спершу треба було зробити щось із заручниками. Я повернувся до реального світу та привернув до себе увагу.

— Час минає, наближається світанок. Лекція мені сподобалася, дякую, і я тепер знаю про ІМ трохи більше. Принаймні досить, аби поставити запитання. Що ви чините в екстреній ситуації? Скажімо, під час повені, прориву дамби абощо. Катастрофа, що загрожує групі, а не індивідові.

Лікар виступив уперед із піднятим пальцем і завзятим блиском в очах.

— Добре запитання, чудове запитання! — Він узявся за полиці та стягнув із них товстенну книгу. — Це тут, усе це тут. Марк Четвертер справді розглядав таку ситуацію та врахував її. Ось що він написав... «вашою єдиною зброєю повсякчас буде пасивний опір і в жодному разі не насильство. Та доки не встановиться ідеально бездержавний стан, існуватимуть люди насильства, що нав’язуватимуть своє насильство вам. Мертві не можуть встановити індивідуальний мутуалізм. Доки не настане день справжнього звільнення, вам доведеться співіснувати з іншими. Ви можете покидати їх, але вони ітимуть за вами та нав’язуватимуться вам. У такому разі ви й усі інші повинні розглядати людей насильства так, як вони можуть розглядати будь-яку природну катастрофу — як-от вулкан чи ураган. Розумна людина не обговорює етику із розпеченою лавою, а тікає від неї, не читає моралей вітру, а шукає прихистку від нього». — Доктор Люм згорнув книжку та знову переможно підняв палець. — Тож ми врятовані, врятовані! Марк Четвертер передбачив наше становище й дав потрібну нам пораду.

— А й справді! — завзято погодився Штірнер. — Я негайно піду та повідомлю про це інших.

Він кинувся до дверей і вибіг із будинку. Я витріщився йому в спину із роззявленим ротом. Мортон висловив мої думки раніше за мене.

— Я чув, що ви сказали, та поняття зеленого не маю, про що говорив цей ваш Марк Четвертий.

— Ясність! — промовив лікар. — Ясність і мудрість. Якщо ми всі вперто не скоряємося, то в певному сенсі вбиваємо самих себе. Тож ми скоряємося та відступаємо.

— Я досі не зовсім тямлю, про що йдеться, — зізнався я.

— Електрику буде ввімкнуто, ринки відкриються. Загарбники захоплять харчі, а дехто з фермерів довше працюватиме, якщо забажає, позаяк це відверне природну катастрофу. Інші цього не зроблять і перестануть завозити харчі в місто. Зі зменшенням постачання люди покинуть місто, і процес пришвидшиться. Зі зниженням попиту на електрику припинятимуть роботу генераторні станції, робітники їхатимуть геть. За дуже нетривалий час вояки залишаться в місті самі, бо ми всі зникнемо.

— Вони можуть вас поневолити — змусити працювати під дулами пістолетів.

— Звичайно, але тільки нарізно. Може, одна озброєна людина й здатна присилувати до праці іншу — це, звісно, залежить від індивіда. Та людина з пістолетом, по суті, виконує роботу сама, бо повинна бути весь час присутня при роботі: інакше роботу не буде виконано. Я не думаю, що це сподобається вашому генералові Зеннору.

— Ану повторіть!

— Я не думаю, що це...

— Ні, не буквально повторіть: це я так висловив свою згоду. Ви тут мислите надто буквально — гадаю, надто відповідно до ІМ. Тоді поставлю запитання, гіпотетичне.

— Гіпотетичні запитання найкращі!

— Так, справді. Якщо я раптом забреду в віддалене місто й почну шукати роботу, чи візьмуть мене?

— Авжеж. Це один із основних принципів ІМ.

— А що, як вільних робочих місць не буде?

— Вони є завжди: згадайте про зростання вартості дзума. Теоретично з її збільшенням робочий час зменшуватиметься, доки в далекому майбутньому не стане достатньо кількох секунд роботи...

— Гаразд, чудово, дякую — просто зупинімося на хвильку на застосуванні теорії. Якщо один із цих вояків-загарбників раптом відірветься від армії...

— А це, звичайно, його право!

— В армії так не вважають. Якщо він піде до віддаленого містечка, отримає роботу, познайомиться з дівчиною та станеться все хороше, що зазвичай відбувається — таке можливо?

— Не лише можливо, а й неминуче; це одна з основ ІМ, невідривна від його прийняття.

— Ви думаєте про те, про що, на мою думку, думаєте? — вигукнув Мортон, від захвату скочивши на ноги.

— Присягаюся своєю п’ятою точкою, справді думаю! Якщо не брати до уваги офіцерів і професійних унтер-офіцерів, це призовна армія, і там чимало ухильників від призову. Якщо ми надамо їм змогу вирватися з усього цього, то Зеннорові, можливо, доведеться вести війну, на яку ніхто не прийде.

Відчинилися парадні двері, і ми з Мортоном метнулися до сховку. Але то з’явився Штірнер на чолі тріумфальної ходи звільнених полонених. Мортон підбіг до Шарли й узяв її за руку, щоб побачити, чи не завдали їй шкоди під час ув’язнення.

— Доволі швидко вдалося, — сказав я.

— Я скористався телефоновізором через дорогу, — пояснив Штірнер. — Оплатив доступ на національному рівні та розповів усім, що ми виявили. Електрику негайно ввімкнули, привезли перші харчі. Полонених звільнили.

— Зеннор, напевно, вважає, що виграв війну. Дозвольте розповісти вам, що ми тільки-но дізнались. Як можна гарантувати, що він програє свою війну — навіть якщо флот сюди так і не дістанеться.

— Мене підбадьорює ваш ентузіазм, але я не розумію, про що ви.

— Поясню, та спершу вип’ємо на честь цього.

Це здалося доброю ідеєю всім зацікавленим особам. Усі наповнили келихи й випили, а тоді ми з Мортоном не без інтересу послухали у виконанні інших пісню про те, як індивідуальний мутуалізм звільнить людство з ярма гноблення й усяке таке. Незважаючи на переваги теорії, текст виявився так само кепський, як і в усіх інших гімнах, які я коли-небудь чув, хоча мене вельми зацікавили старанні спроби дібрати риму до «індивідуальний мутуалізм». А ще я за цей час упорядкував свої думки; тож, коли вони закінчили й випили ще потроху вина, щоб промочити горлянки, я взяв слово.

— Спершу, добрі люди, я мушу розповісти вам про банду зарізяк у формі, які вторглися на вашу прекрасну планету. Таку велику групу називають армією. Армія — це пережиток найперших днів людства, коли від тягот існування потрібно було захищатися фізично. Ген забіякуватості був успішним геном. Первісні люди, що захищали свої родинні групи, передавали цей ген далі. Відтоді цей ген накоїв багато лиха в усій історії. Як ви тепер можете зрозуміти, він і досі його коїть. Коли всіх тварин, які становили для нас загрозу, було перебито, ген змусив людей піти проти самих себе, убиваючи одне одного. Я із соромом визнаю, що ми — єдиний вид, який дуже організовано вбиває собі подібних. Армія — це останнє зітхання гена забіякуватості. Командують немолоді чоловіки, яких звуть офіцерами. Вони не роблять нічого — тільки віддають накази. Унизу солдати, що виконують ці накази. Між ними — унтер-офіцери, які стежать за виконанням наказів. Зараз нас цікавить те, що всіх солдатів призивають на службу в армії й чимало з них ухиляються від призову.

Пояснити значення останніх двох термінів вдалося не одразу, а коли до всіх нарешті дійшло, їх охопив нажаханий шок. Я зачекав, поки затихнуть вражені та розпачливі вигуки, а тоді закликав до тиші.

— Ваша реакція мене підбадьорює. Гадаєте, ваші люди зголосились би звільнити цих юнаків із неволі без плати у дзумах?

— Це було б нашим обов’язком, — промовив лікар, і всі несамовито закивали. — Це було б однаково, що врятувати когось від утоплення — громадянський обов’язок, за який не чекають плати.

— Чудово! Тоді я зараз навчу вас іще одного слова...

— Можна я вгадаю? — вигукнув Мортон. Я кивнув. — Дезертирство!

Я кивнув знову. Нарешті вступ до бою!

РОЗДІЛ 22

Ентузіазм швидко поступився місцем утомі, і всі погодилися, що сеанс продовжиться після того, як ми поспимо. Я якось непомітно сховався на м’якому ліжку в маленькій кімнатці, де мені електронно всміхався портрет Марка Четвертера. Востаннє ковтнув трохи вина та звалився.

До наступного вечора я встиг скласти докупи основи плану й зібрав свою команду.

— Його треба випробувати, відшліфувати. Тоді, якщо він щось дасть, поділимося ним з іншими. Ми будемо працювати й діяти, як стародавні аферисти — на цей термін я натрапив, шукаючи відомості про злочинність.

Я не став додавати, що робив це для того, щоб удосконалитись як злочинець. Цього було б забагато для цих простодушних любителів ІМ.

— Ось як він спрацює. Сьогодні ввечері я заверну до одного з тих закладів харчування та пиття, про які ви мені розповіли. Стану поряд із солдатом і втягну його в розмову. Ви, Штірнере, сидітимете за столиком із порожніми стільцями чи поряд із незайнятим столиком. Я підійду до вас із солдатом і сяду досить близько, щоб ви чули нашу розмову. Шарла буде з вами, вона — ваша донька.

— Ви помиляєтеся, вона — не моя донька.

— На цей вечір вона — ваша донька, як у п’єсі. У вас тут є п’єси?

— Звісно. Власне, я виступав на сцені замолоду, доки мене не привабили радощі потоку електронів. Я навіть виконував головні ролі в окремих класичних творах, ой, як воно там... бувати чи не бувати...

— Гаразд, чудово, радий працювати зі старим лицедієм. Отже, сьогодні ви виконуєте роль татка Шарли. Слухайтеся мене, і це має спрацювати. Цього, першого разу я оберу легку мішень, яблуко, яке вже можна зривати. Тому проблем не повинно бути.

— А що робити мені? — запитав Мортон. — Ти сказав, що я в команді.

— Так. На тобі важлива робота: записати все на магнітну стрічку, про всяк випадок. Щоб тоді, коли це спрацює так, як треба, ми змогли виготовити навчальні копії для інших. Ховай записувальний пристрій, а мікрофон тримай поблизу. Готовий?

— Готовий!

Ми зачекали до настання темряви, а тоді рушили. Добровольці — звісно ж, завербовані на вулиці, — пересувалися перед нами, дбаючи про те, щоб ми не зіткнулися з якимись блокпостами чи військовою поліцією. Вони повідомляли про всі перешкоди, тож нам вдалася приємна, хоч і манівцями, прогулянка до міського району Вайян. Як мене запевнили, саме туди треба було прямувати, щоб відвідати театр, оперу, повечеряти поза домом, знайти групи підкріплення військової поліції та відшукати інші п’янкі радощі цієї цивілізованої планети. Це місце видавалося цікавим. Хоча цього вечора там було доволі малолюдно: світилося щонайбільше у чверті закладів. Штірнер привів нас до «Гладкого фермера», де, за його словами, завжди насолоджувався доброю їжею та ще кращою випивкою, коли бував у місті. Його насолоди саме смакували кілька місцевих жителів — але вояків-загарбників там не було.

— Ви говорили мені, що в армії дають відпускові квитки, що військових із ними можна знайти в цьому районі. Де вони?

— Ну, звісно, не тут, — відповів Штірнер.

— Як це розуміти — звісно?

— Оскільки вони не можуть заплатити, їх не обслуговують.

— Начебто логічно. Але позаяк вони — загарбницька армія, що заважає їм просто брати випивон і пригощатися самотужки?

— Їм ніхто не заважає. Однак усі йдуть, і заклад зачиняється.

— Ясна річ. Тоді добре. Усі на місця, а я подивлюся, чи не впіймаю щось.

Стоячи під вуличним ліхтарем із погаслою сигарою замість реквізиту, я почувався страшенно яскравим. Утім, у місцевому вбранні був лише одним із перехожих, і на мене ніхто не зважав. Зате я стежив за ними всіма, виглядаючи військових поліцейських чи когось схожого на тих вояків, яких волів би не бачити: зі смугами, нашивками — ну, все як зазвичай. Із таких не приходив ніхто, але кінець кінцем у полі зору з’явилися дві невійськові постаті у військовій формі. Руки в кишенях (ганьба!), кашкети насунуті під дивними кутами. Вони зупинилися під «Гладким фермером» і з тугою зазирнули у вікно. Я наблизився до них іззаду та продемонстрував сигару.

— Не маєте вогнику, хлопці?

Ті підскочили так, ніби їх ущипнули за п’яті точки, й відсахнулися від мене.

— Ти заговорив до нас! — промовив сміливіший із них.

— Так. Я пишаюся своїми лінгвістичними здібностями. А ще, як пам’ятаєте, я попросив у вас вогнику для своєї сигари.

— Я не палю.

— Молодець. Цигарки вбивають. Але хіба ви не носите із собою запальнички для тих, хто палить?

Вони з похмурим виглядом заперечно хитнули головами. Тоді я натхненно підняв палець.

— Знаєте, що? Ми зайдемо до цього закладу харчування та пиття, і там мені запалять сигару. Може, ви, молоді панове з далекої планети, теж вип’єте зі мною, а я попрактикуюсь у говорінні?

— Не вдасться. Ми пробували, а вони зачинили заклад і пішли додому.

— Це лише тому, що ви не мали дзумів, місцевих одиниць обміну, наших грошей, і тому не могли заплатити. У мене багато дзумів, і я пригощаю...

Вони швидко рвонули вперед, а я подався за ними й побачив, як вони в нетерплячому очікуванні притискаються до барної стійки. Штірнер дав мені свій дзум-диск і пояснив, як він працює.

— Три пива, — замовив я, — великі.

І закинув пластикову пластину з інтегральними схемами до щілини у верхній частині стійки. Поки хромово-латунний робот-бармен із пляшковими кришечками замість очей набирав три великі порції напою, їхню вартість було знято з пожиттєвого рахунку Штірнера. Я підхопив дзум-диск, коли той викинувся.

— За армію, хлопці, — промовив я, високо піднісши своє пиво. — Сподіваюся, вам до вподоби обрана робота.

Вони енергійно задудлили, а тоді охнули й занили до болю знайомим тоном, повернувши мене до власних армійських днів.

— Обрати роботу в армії! Кагал! Нас призвали. Зацькували, вполювали, спіймали.

— А далі, після цього — основний курс підготовки. Його прискорено вели день і ніч чорнороті дияволи. Чи обрав би хто-небудь добровільно таку роботу?

— Звісно ж, ні! Та ви хоч їсте добре...

Я насолодився обуреними вигуками й мерзенними описами хот-цюць, а тим часом іще раз замовив на всіх пива. Поки вони занурювали обличчя в піну, я висунув пропозицію.

— Я знаю, що час вечері для вас уже минув, але бачу три вільні місця он за тим столиком, біля літнього пана з милою пташечкою. Чи не склали б ви мені компанію за маленьким перекусом — скажімо, великим стейком і смаженими віфлями?

Єдиною відповіддю мені знову став оглушливий тупіт ніг. Я поїв із ними стейків, і вони теж виявилися дуже добрими. Ми не гаючись із ними впоралися, випили ще по кілька порцій пива — і постаралися не гикати, бо за нашим столиком сиділа молода дама. Тепер, ситі й накачані, вони знайшли час для третьої з тріади військових насолод, і їхні очі почали впевнено скошуватися в бік Шарли. Настав час другого акту.

— Що ж, — мовив я, — харчі в армії, може, й нікудишні, зате ви принаймні насолоджуєтеся мудрістю й товариством сержантів.

Я трохи послухав їхні відповіді, киваючи та співчуваючи, а тоді спровокував їх навідними запитаннями на аналогічні скарги на офіцерів, нужники, наряди по кухні та всю іншу хрінь, таку милу серцю призовника. Коли було обговорено достатньо всього, я дав сигнал Штірнерові й розслабився.

— Молоді призовники з далекої планети, прошу вас пробачити мені нахабство, з яким я звертаюся до незнайомців, але ми з моєю прекрасною донечкою Шарлою не змогли не підслухати вашу розмову. Чи справді вас силоміць, абсолютно проти вашої волі затягнули на військову службу?

— Не сумнівайтеся, татусю. Привіт, Шарло, ти взагалі зустрічаєшся з якимись хлопцями, крім татка?

— Дуже часто. Я просто обожнюю товариство гарних молодиків. Таких, як ви.

Ми, всі троє, впали в чистий ставок її очей, трохи похлюпалися в ньому й виринули звідти задихані та закохані. Штірнер заговорив, а вони його й не почули. Зрештою я замовив великі порції пива й поставив перед їхніми виряченими очима, щоб затулити розкішну Шарлу. Це дало бажаний результат. Поки вони хлебтали, Штірнер говорив.

— Мене вкрай зворушила ваша доля, молоді джентльмени. На цій планеті таке неможливо. Це суперечить нашим законам, які стверджують, що законів не існує. Чому ви дозволяєте поводитися із собою так ницо?

— Це не вибір, татусю. Повсюди колючий дріт, стеження вдень і вночі, спробуєш утекти — підстрелять, упіймають повторно — підстрелять двічі. Нікуди йти, ніде сховатися, форма й усі проти тебе.

Він зашморгав носом із сентиментального жалю до себе; щокою його товариша збігла сльоза.

— Що ж, — почав Штірнер, глибоко встромивши багор і крутнувши ним так, аби той зачепився. — Тут усе це не відповідає дійсності. Немає колючого дроту, за вами ніхто не стежить, ніхто не збирається у вас стріляти. Тут є велика-превелика країна, що простирається за гори та річки. Країна, в якій ви завжди матимете теплий прийом, гостинність і прихисток. Країна, в якій армія ніколи вас не знайде.

На цих словах хлопці випрямилися, намагаючись осягнути їх крізь алкогольний туман.

— От каґал... — пробурмотів найп’яніший.

Шарла янгольськи всміхнулася.

— Я не розумію цього слова, юний друже, проте здогадуюся, що воно вказує на недовіру. Дарма. Усе, що розповів мій батько, до останнього слова є правдою. Наприклад, ми живемо за цілий день шляху від цього міста в ідилічному землеробському селі. Ми їздимо туди швидкою залізницею, а ось наші квитки, що це підтверджують. Ой, гляньте, машина припустилася помилки, видала чотири квитки замість двох. Я мушу їх повернути — хоча, може, ви хочете забрати їх собі як сувеніри?

Квитки зникли з надсвітловою швидкістю.

— Вокзал має бічний вхід, який не охороняють, — радісно повідомила вона.

— Але потяг незабаром відбуває, — додав Штірнер, підвівся й узяв із підлоги вузол. — Перш ніж піти, я мушу заскочити до necesejo, як кажуть у нас на фермі, і цей вузол візьму із собою. Там лежить одяг для двох моїх синів, що залишилися вдома — як не дивно, одяг вашого розміру.

Він попрямував геть, а тоді повернувся.

— Можете позичити цей одяг — якщо бажаєте.

Ті опинилися під дверима каґальника швидше за нього. Шарла блаженно всміхнулась їм у спину.

— Ти добре знаєш це фермерське селище? — запитав я. — Цих хлопців можна привести до твоїх друзів.

— Я ніколи там не бувала, а його назву знайшла на мапі. Але ти забуваєш про силу ІМ. Ми б радо прийняли їх тут і допомогли б, тож там їм будуть також раді. Не турбуйся. Я проведу їх і повернуся за два дні. О-о-о, ось і вони, хіба не гарний у них вигляд без тієї понурої форми?

Я подумав, що у них огидний вигляд: у мені озвався демон ревнощів. Я мало не вирішив піти разом із ними. Але ні, тут була робота. Я попрямував до сусіднього столика, за яким Мортон проводжав замріяним поглядом прекрасний силует Шарли. Щоб привернути увагу Мортона, мені довелося двічі його копнути.

— Вона повернеться, не турбуйся. Ти записав усе на стрічку?

— Все до останнього слова. Можна мені ще пиво? Я випив тільки одну порцію — ту, яку купила мені Шарла, перш ніж ти зайшов. А ще ти з’їв стейк...

— Ніякої пиятики на службі, солдате.

Штірнер приєднався до нас і показав на кошик, який ніс.

— У мене тут лежить їхня форма, як ви й просили.

— Добре. Це нам знадобиться для відео. А тепер відведіть нас до своєї студії звукозапису.

Завулками він провів нас до торця якоїсь будівлі, чорний хід якої відчинився, щойно ми наблизилися. На нас із нетерпінням чекали в павільйоні — яскраво освітленому, без вікон і невидимому з вулиці. Усі присутні були добровольцями, ентузіастами ІМ, яким не терпілося вчинити диверсію проти військ. Я продемонстрував аудіокасету.

— Нам знадобиться кількасот копій оцього.

— Будуть за годинку!

Касету вихопили з моїх рук і забрали геть. Я подався до звукозаписної команди, яка чекала, тремтячи від завзяття.

— Режисер? — запитав я.

Уперед виступила розкішна руда дівчина.

— До ваших послуг. Світло, звук, камера готові.

— Чудово. Щойно ми з моїм партнером одягнемо цю форму, можете починати. Підкажіть нам, де тут убиральня.

Поки я роздягався, Мортон вийняв із кошика один із одностроїв, узявши його двома пальцями, наче здохлого щура.

— Мені тяжко на душі від самого погляду на цю штуку, — промовив він. Тяжко. — Знову відчути її дотик до своєї шкіри, її вогкі обійми...

— Мортоне, — натякнув я, — заткнися.

Я схопив форму та розглянув, утримуючи на витягнутих перед собою руках. Вона добре мені пасувала. Я вліз у неї.

— Тепер ти актор, Мортоне, граєш на камеру. Ти зіграєш свою роль, а тоді назавжди знімеш форму. Якщо бажаєш, спали її. Твоєму виступу аплодуватимуть тисячі. Тож надягни її. Отак.

Я сів і запхав ноги у штани, аж тут із однієї кишені щось випало, дзенькнувши об підлогу. Я нагнувся та підняв предмет, який випав. Ідентифікаційний диск. Рядовий Паєк0765 щиро прагнув позбутися всіх спогадів про армію, переродитися в подобі щасливого цивільного. Поки я крутив диск між пальців, десь у глибині мого мозку закипіла ідея. І тут у мої думки ввірвався розпачливий крик Мортона.

— Ось він! Я його бачу! У тебе такий осклянілий погляд. Він у тебе такий завжди, коли ти вигадуєш якусь самогубну ідею. Не треба більше! Я на це не зголошуюся!

Я підбадьорливо погладив його по плечі, а тоді заново пов’язав йому хустку, імітуючи військовий порядок.

— Розслабся. Так, у мене з’явилася блискуча ідея. Та ти до неї непричетний, ні. А тепер знімімо це відео, а коли з ним буде покінчено, я розкажу тобі все про свій план.

Я поставив Мортона на тлі стіни; вибір був не найкращий, бо він мав такий вигляд, ніби чекав на розстріл. Жодних змін, часу обмаль.

— Якщо ви не проти, я хочу, щоб ця людина опинилася в кадрі повністю. Переносний мікрофон має бути в мене. Готові ви — готові й ми.

Коли два прожектори прип’яли Мортона до стіни, він трохи скривився. Мені в руку тицьнули мікрофон, і знімальним майданчиком прокотилося чисте контральто.

— Тиша. Готовність. Звук. Камера. Мотор.

— Шановні мешканці та мешканки Хоєцького, вітаю вас. Перед вами типовий недобровільний боєць загарбницької армії Невенкебли. Разом із цим відео ви одержите аудіокасету із живим записом реальної зустрічі з двома такими вояками. Ви прослухаєте їхні жалісливі скарги, будете шоковані жахом їхньої кабали та скрикнете на радощах, коли їм нададуть змогу скинути з пліч кайдани та попрямувати вперед, у зелені села, до процвітання під яскравим сонцем індивідуального мутуалізму.

Моя реклама була такою щирою, що Штірнер не втримався й різко зааплодував — так само, як і знімальна група та техніки. Мортон зчепив руки над головою (в усіх нас криються сякі-такі акторські здібності) та вклонився.

— Тихо, — наказав я, і все негайно вщухло. Я вийшов на камеру й показав на стомленого Мортона. — Ось із якими вояками ви зустрінетеся та потоваришуєте. Також візьміть до уваги цілковиту відсутність позначок на рукаві. — Мортон простягнув руку, і я показав на потрібне місце. — Жодних смуг, шевронів, кутастих чи вигнутих кольорових клаптів. Ось що вам потрібно шукати. Якщо є одна смуга, дві чи більше або, що найстрашніше, три вгорі та три внизу з ромбом посередині, відступайте! Не розмовляйте ні з ким, хто має такі оздоби, бо тоді звертатиметеся до одного з утілених дияволів-поневолювачів!

Також будьте обачні, якщо помітите на плечах, отут і отут, блискучі шматочки металу. Тих, хто їх носить, називають офіцерами, і вони зазвичай надто дурні, щоб бути небезпечними. Та все ж їх варто уникати.

Ще одну групу, дуже небезпечну, можна впізнати за головними уборами та пов’язками на рукавах. Якщо на руці є літери «ВП», ідіть в інший бік. Також стережіться червоного кашкета, що прямо сидить на страхітливій голові.

Тепер, знаючи, чого уникати, вам відомо, до кого треба підходити. До простого раба у формі. Підійдіть близько, всміхніться, переконайтеся в тому, що поблизу немає жодного чудовиська зі смугами й нашивками, тоді прошепочіть рабові на вухо: «Ви любите свіже повітря?» Якщо він радісно всміхнеться та відповість «так», то він ваш. Хай Марк Четвертер спрямовує вас у цій видатній праці!

— Стоп, копія, дякую вам, панове.

Коли світло прожекторів згасло, Мортон кліпнув і почав зривати із себе форму.

— Дозволь запитати: що то була за каґальня про свіже повітря?

— Ніяка не каґальня, давній друже, — відповів я, демонструючи відпускний квиток, який вийняв із кишені позиченої форми. — Я збираюся сповістити солдатів: як завтра ввечері вийдуть за ворота, хай не повертаються.

— Я знав, що в тебе якась божевільна ідея! — верескнув він і незграбно позадкував, вирячивши очі та збліднувши. — Ти можеш звернутися до солдатів, лише повернувшись на базу.

Я серйозно кивнув на знак згоди.

РОЗДІЛ 23

— Це самогубство, — здригнувся Мортон.

— Аж ніяк. Здоровий глузд. Якщо та свинота Зеннор досі мене шукає, то він, звісно, не шукатиме серед солдатів. У мене є квиток із сьогоднішньою датою. Я повернуся на базу завчасно, бо в старому місті сьогодні майже нічого робити. Тоді заверну до нужника, до військової крамниці, до всіх інших захопливих місць скупчення солдатів і поспілкуюся з хлопцями. А також займуся ще дечим цікавим, про що тобі краще не знати. Не тривожся за мене.

«Я сам можу за себе потривожитися», — безрадісно подумав я. З поверненням до армії мені доведеться владнати низку проблем. І всі вони небезпечні.

— Але як ти виберешся назад? — запитав Мортон. Його голос неначе долинав із великої відстані, продираючись крізь чорну безрадісність моїх помислів.

— Це мене турбує найменше, — нещиро розсміявся я. І це справді було так. Я повернувся до незмінно терплячого Штірнера, який до цього мовчки нас слухав. — Ви знаєте, що робити з касетами?

— Усе буде так, як ви планували. Добровольці вже чекають, коли касети можна буде роздати ще більшій кількості добровольців, котрі підуть робити добрі справи, достоту як ми. Це надихало!

— Це справді надихало. Проте жодних вилазок щонайменше до завтрашнього вечора. Треба поширити пароль, мають знайтись охочі, щоб цей рух набув масовості. Бо щойно офіцери довідаються, діяти мудро стане важко. Залізницю відстежуватимуть або взагалі зупинять. У такому разі буде потрібно забезпечити інший транспорт. Утім, продовжуйте діяти до мого повернення. Тепер ви — експерт із дезертирства.

— Як довго вас не буде?

— Не знаю. Та можу гарантувати, що якомога менше.

Майже всі слова було сказано, а робити нічого. Я насунув кашкет на голову й повернувся до дверей.

— Хай щастить, — сказав Мортон.

— Дякую.

Щастя мало мені знадобитися.

Знову йдучи порожніми вулицями до міського району Вайян, я боровся із пригніченням, викликаним моєю формою. Не міг я потопити свої печалі й у випивці, бо гроші тут нічого не вартували, а дзум-диск я віддав Штірнерові. Невдовзі я вже ходив поміж недоступних яскраво освітлених палаців насолод, притискаючись носом до вітрин, достоту як інші постаті у формі, що вешталися вулицями. Оце так відпустка! Хоча вечір тільки почався, багато хто з них уже брів назад, до Філден-Філду, місця дислокації табору. Я долучився до цього броунівського руху відчаю.

Яскраві вогні гріли колючий дріт, що обводив зелені трав’янисті луки, на яких колись відпочивали добропорядні мешканці міста. Тепер луки були не зелені, а витоптані в порох і всіяні сірими армійськими наметами, напнутими для солдатів. Жодних надмірних вигод для бійців завойовника, щоб, бува, не розбестились. Офіцери, звісно, жили у збірних казармах.

Мені ледве вистачило сили волі, щоб приєднатися до вервечки пригнічених постатей, що прямували до військових поліцейських біля воріт. Хоча розум переконував мене, що незаконне проникнення до табору вояка з квитком — явище геть неочікуване, мій інстинкт самозбереження волав від жаху.

Звісно, ніякої халепи не сталося. Із-під кудлатих густих брів пильно глянули невиразні маленькі очиці, продивилися знайомий квиток, і мене змахом руки пропустили назад у неволю. Піт на моєму лобі висох, і я задзвенів жменькою монет у кишені, з якими охоче розлучився вояк, що вирушив на свободу. Їх якраз вистачило на одну порцію слабенького пива у військовій крамниці. Однаково краще за нічого.

Цей гнітючий заклад я відшукав досить легко. Просто пішов на звук буріння по каменю та музики з вестернів. Тамтешній бар містився в обвислому наметі, тьмяно освітленому лампочками, неначе спеціально створеними для приваблення летючих комах. Тут, за шерехатими столами із просякнутого випивкою дерева, сидячи на дошках із купою скабок, солдати насолоджувалися теплим поганеньким пивом. Я купив одну банку та приєднався до них.

— Знайдеться місце для ще одного?

— Відкаґалься від нас.

— Красно дякую. Це що, тиждень хамства на адресу товаришів?

— Тиждень хамства на адресу товаришів у нас завжди.

— Ти розмовляєш достоту як цивільні у місті.

Це викликало певний інтерес. Тепер кремезний мовець сфокусував на мені розфокусовані очі, і я зрозумів, що всі інші за столом теж мене слухають.

— Отримав сьогодні квиток? Нам їх видадуть завтра. Як воно там?

— Та невесело. Вас не обслуговуватимуть. Скажімо, захочете взяти чогось випити, а вони просто зачинять бар і розійдуться по домівках.

— Ми про це чули. То чи є сенс туди заходити? Ні.

— Та ні, є. Можна покинути армію, поїхати світ за очі, добре їсти, напиватись. І цілуватися з дівками.

Ого, тепер я таки заволодів їхньою увагою. Якби очі були дулами пістолетів, мене вмить розстріляли б. Усі повернули голови в мій бік, і за столиком запала могильна тиша.

— Що ти сказав? — запитав хтось тихо.

— Що чув. Чешеш туди, де ресторани, і прогулюєшся там. Якщо хтось запитає тебе: «Ви любите свіже повітря?» — просто відповідай: так, так. Тоді піди з цією людиною. Вона роздобуде тобі цивільні лахи, квиток на виїзд із міста та вивезе тебе на другий кінець країни, де військова поліція ніколи тебе не знайде.

— Та ти нам якусь каґальню впарюєш!

— Аж ніяк. І що ви втрачаєте, погодившись? Хай що станеться, однаково має бути краще, ніж в армії.

Із таким не посперечаєшся. Лише м’язистий хлопець зі схильністю до підозр побачив у цьому проблему.

— Якщо те, що ти нам розповідаєш, правда, а не суцільна каґальня, то що ти робиш тут?

— Дуже хороше запитання. — Я підвівся та продемонстрував свій квиток. — Я повернувся по пачку листів від мами. Цей квиток дійсний до опівночі. Побачимося в раю — якщо ви туди хочете.

Я облишив їх і перейшов до наступної компанії, що грала в кості в кутку нужника. Я трохи покидав кості й виграв кілька добрих ставок, що привернуло увагу солдатів, тоді провів із ними інструктаж і вшився.

Я працював над цим майже до опівночі, коли мій квиток мав утратити чинність, а моя історія — стати дещо сумнівною. Я посіяв зерно в родючий ґрунт. Звістку негайно рознесуть плітки. А якщо я знаю своїх ухильників, то жоден із них завтра ввечері не повернеться з відпустки. Це має порадувати генерала Зеннора!

Тож тепер треба братися за план номер два.

Для задуманого мені було потрібно трохи більше авторитету. Цього разу повільного просування лавами унтер-офіцерів не буде. Я вже пізнав п’янку насолоду офіцерського буття та розбалувався навіки. Тому попрямувавдо лігва яскравих хижих птахів — офіцерського клубу. Знайшов я його за слідами п’яниць. Що вище звання, то міцніше бухло: так прийнято в армії. Я оминув парочку майорів, що пленталися, хитаючись і підтримуючи один одного, підкрався до полковника, що блював у паркан, глянув на непритомного капітана в канаві й угледів, як на обрії сяє моя ціль. Тишком-нишком прослизнув туди та сховався за кущами, звідки було добре видно вхід.

Заклад був суто парубочий, і це йому тільки шкодило. Там голосно й невлад співали сороміцьких пісень. У траві за дверима повсякчас тривали щонайменше дві бійки. Потроху надходили тверезі офіцери, які щойно звільнилися від служби, та значно більше виходило офіцерів, які (от каґальці!) нажлуктилися до нестями. Я стежив із засідки, доки не з’явилася моя жертва, що наближалася, заплітаючи ногами та хрипко наспівуючи впівголоса.

Він пришкандибав під єдиний тамтешній ліхтар. Капітан, приблизно моєї комплекції, з купою фальшивих медалей і відзнак — саме те, що треба. Простий захват іззаду, достатній тиск, квола боротьба, непритомність, а тоді... в кущі його. Просто, як дурному з гори збігти.

Він пройшов, щось бурмочучи. Я рушив тихо, як привид, накинувся, схопив, натиснув...

І зрозумів, що шпарко пливу в повітрі назустріч кущам.

— Отже, бунт у наших лавах, — прогарчав мій супротивник, умить відносно протверезівши й насторожившись. Він пригнувся та підступив ближче. Я ледве зіп’явся на ноги, зробив обманний випад лівою рукою й рубонув правою. Він заблокував удар і мало не копнув мене в живіт, але я встиг відскочити.

— Хочеш убити офіцера? Як на мене, нічого страшного. А мені завжди хотілося вбити рядового. Для цього настав слушний час.

Він пішов уперед, а я відступив. Ті ордени не були фальшивками. Я з великою вправністю примудрився знайти й атакувати чи не єдиного підготовленого бойового офіцера в цій армії. Розкішно!

— Смерть усім офіцерам! — вигукнув я й несамовито замахнувся ногою, цілячись йому в пах.

Капітану вистачило клепки усвідомити власне сп’яніння та не заблокувати мій удар, а відступити. Продовживши удар, я розвернувся в протилежний бік.

І побіг. Без обережності немає відваги. Той, хто б’ється та швидко тікає, доживає до наступної бійки. Мені не треба було доводити свою крутизну. Я волів залишитися живим!

Я пригнувся та перекинувся через плече за паркан. Мій переслідувач, ревучи, прорвався крізь нього просто за мною. Попереду стояли намети, а позаду чувся тупіт грубих чобіт. Я перестрибнув канат одного з наметів, прогнувся під іншим. За мною почувся крик і щось гепнулося. Добре: він перечепився через якийсь канат. Я відірвався на кілька кроків. Бігти, якомога швидше. Серед наметів у наступному ряду та знову на вулицю. Попереду — будівля, з якої долинають гучна музика та дзенькіт битого скла. Я опинився на задвірках офіцерського клубу.

Час залягти на дно. У ворота, на подвір’я, зачинити ворота за собою, жодних ознак погоні.

— Скінчилася твоя перерва, годі каґальничати, тягни сюди ті ящики.

Біля дверей чорного ходу кухні стояв під ліхтарем гладкий кухар, кліпаючи та вдивляючись у морок подвір’я. Заворушилися чиїсь постаті: поневолені кухонним нарядом солдати якомога повільніше поплелися до стосів ящиків із пивом. Через паркий жар на кухні вони були без кітелів, у самих лише майках. Я теж зняв кітель, скрутив його та заштовхав під ящики, узяв один ящик із пивом і потупцяв досередини слідом за іншими.

Кухонні наряди. Найпринизливіше рабство в армії, а ця інституція пишається принизливим рабством у своїх лавах. Кухонні наряди були такі принизливі, що військове законодавство забороняло призначати кухонні наряди як міру покарання. Тож їх, ясна річ, завжди призначали як міру покарання. Вставати до світанку, трудитися до пізньої ночі. Мити каструлі, вичищати огидні жировловлювачі в підземній каналізації, гарувати на найчорнішій роботі, вигаданій багатьма поколіннями збочених умів. Додуматися піти на цю службу з власної волі було абсолютно, цілковито неможливим. Тут мене нізащо не шукатимуть!

Я проніс ящик повз кухаря, що виконував на кухонному наряді роль наглядача. На голові в нього красувався брудний кухарський ковпак, на м’ясистих передпліччях — витатуйовані сержантські смуги, а замість зброї він розмахував довгим черпаком. Коли я проминув його, кухар насупився, а тоді тицьнув черпаком у мій бік.

— Ти. Звідкіля ти взявся?

— Це якась помилка, — заскиглив я. — Мене не має тут бути. Я не зробив нічо такого, про шо казав перший сержант. Дайте мені вернутись...

— Була б моя воля, ти б ніколи не вернувся! — заволав він. — Ти помреш на цій кухні, і тебе поховають під долівкою. Ти стаєш до посуду! Ворушись!

Під ударами черпака я заворушився. Метнувся до велетенської металевої мийки та підхопив брудний металевий казан, який там чекав. Мити казан — справа проста. Можливо, дещо важча, коли казан завбільшки з тебе. А потім іще один, іще один — і ще один. Пара, гаряча вода, мило, праця без кінця.

Я працював і пітнів, доки не відчув, що минуло досить часу, щоб ажіотаж і мої пошуки остаточно минули. Коли я випрямився, моя вигнута спина гучно затріщала. Я витер змокле чоло вологим передпліччям. Руки в мене були відбілені, а пальці на них — зморщені та бліді, як давно потонулі слимаки. Поглянувши на них, я відчув, як у мені зростає гнів: ця робота негідна сталевого щура! Невдовзі я почну іржавіти...

А тоді мене вперіщив по плечі черпак, і наглядач-холе-рик заревів свої безграмотні накази:

— Працюй дальше, бо буде тобі лихо!

Щось зламалось, і мене накрила чорнота. Таке може статися з найкращими. Наліт цивілізації стирається, і звір у засідці готується вирватися на волю.

Мій звір, напевно, вирвався дуже задовільно (от спасибі), бо далі я усвідомив, що мене тягнуть за плечі чиїсь руки. Я вражено поглянув на гидотне, брезкле тіло поряд із собою, на пару велетенських сідниць, що стирчали вгору. Я тримав наглядача за шию, зануривши його голову в мильну воду, де він, очевидно, потопав. Шокований, я дістав його й опустив на підлогу. З носа й рота наглядача щедро ринула вода, і він мокро забулькав.

— Він житиме, — сказав я солдатам із кухонного наряду, що стояли з виряченими очима довкола нас. — Хтось із кухарів бачив, що сталося?

— Ні — вони всі п’яні та в іншому приміщенні.

— Чудово.

Я зірвав розклад кухонних нарядів зі стіни й роздер його на клапті.

— Ви всі вільні. Повертайтеся до своїх наметів і тримайте роти на замку. Наглядач, на жаль, житиме. Йдіть.

Вони охоче пішли. Я теж пішов — до кілків, на які кухарі поскидали окремі предмети своєї форми, працюючи в кухонній спеці. Там був білий колись кітель із сержантськими смугами. Саме те, що мені треба. Я надягнув його та ступив на кухню, умить опинившись у своїй стихії та не маючи потреби крастись, а тоді попрямував до їдальні та бару.

Це було чудово. Грала музика, ревли офіцери, билися пляшки, лунали пісні. Одні постаті у формі розвалилися на столиках, тим часом як інші поз’їжджали з-за них на підлогу. Вцілілі були близькі до того, щоб долучитися до полеглих. Я проштовхався крізь це алкогольне пекло й неабияк помилувався непритомними п’яницями. Мені досі було боляче після енергійної відсічі капітана. Я заново відкрив для себе тезу, радше за все, давню як сама злочинність. Обкрадати п’яних легше, ніж грабувати тверезих.

Мені впав в око майор космічної служби, що лежав долілиць на підлозі та хропів. Я став біля нього навколішки та витягнув руку поряд із його рукою. Довжина в них виявилася однакова, тож його форма мала гарно на мене сісти.

— Шо за?.. — пробелькотів якийсь голос згори, і я зрозумів, що моє зняття мірок не залишилося непоміченим.

— Майорові ще треба заступати на вахту. Мені наказали його забрати. Ну ж бо, майоре, туп-туп, спатоньки.

Я ледве підняв зм’якле тіло, не отримавши ніякої допомоги від його друзів. Кінець кінцем підхопив його під пахви й виволік із кімнати. Його зникнення ніхто не помітив. За двері, уздовж коридору, на склад, до стелі забитий пляшками міцних напоїв. Тут він почуватиметься як удома. Замкнувши двері, я неквапливо роздягнув майора та вбрався в його форму. Навіть кашкет сів на мене добре. Я став новою людиною, себто офіцером.

Я покинув його сплячим і схованим від людських очей за випивкою. Міцніше зав’язав шийну хустку. І вирушив рятувати світ. Не вперше і, як мені щось підказувало, не востаннє.

РОЗДІЛ 24

Я озирнувся на пляшки, сягнув по одну рукою, а тоді ляснув себе по зап’ястку.

— Ні, Джиммі, не для тебе. Доведеться задовольнитися тим пивом, яке ти випив за сьогодні. Те, що ти маєш зробити, краще робити на тверезу голову.

Що я мав зробити? Просто потрапити на борт одного з космічних кораблів, знайти рубку, а тоді визначити координати цієї планети. Легко в теорії, та важкувато на практиці.

Нескладно було впоратися принаймні з першою частиною: відшукати космічні кораблі. Цього вечора я вже бачив, як залиті світлом силуети трьох із них здіймаються над наметами. Зважаючи на те, що в таборі й досі вирувала вечірка, ним тепер можна було пройти спокійно. Поки довкола ще вешталося вдосталь п’яниць. Я змахнув трохи пилу з лацкана, розправив ордени на грудях. Неабияка колекція. Я перевернув найбільш кричущий із них і викрутив шию, щоб прочитати на ньому напис. «ПРЕМІЯ “СЛАВНИЙ ПІДРОЗДІЛ”: 6 ТИЖНІВ БЕЗ ЗПСШ В РОТІ». Чудово. Я вирішив, що решту з них було присуджено за не менш відважні військові подвиги. Час іти.

Виглядало на те, що в алкогольному бедламі на сьогодні все завершувалося. Над барною стійкою замикали гриль. Санітари вантажили непритомні тіла на ноші, тим часом як ходячі поранені шкандибали до виходу. Двійко сивочолих полковників спирались один на одного, підіймали й опускали ноги, та не рушали з місця. Я зробив із їхньої парочки трійцю, дозволивши їм спертися на себе.

— Я йду туди само, куди й ви, панове. Чи не можна вас супроводити?

— Ти, канєшно, добрий друзяка... друзяко, — видихнув у мій бік один із них. У мене в крові негайно підвищився вміст алкоголю, і я гикнув.

Так ми й вийшли, а тоді пропетляли між карет швидкої, які саме навантажували офіцерами-алкоголіками, та поплелися в ніч. У бік космічних кораблів. Де КНО, я навіть не здогадувався — втім, мене це не цікавило. Те саме стосувалося моїх просякнутих випивкою супутників. Усю свою увагу й останні крихти свідомості вони зосередили на тому, щоб просто переставляти ноги.

Поперед нас завернув за ріг взвод військової поліції, який угледів зблиски світла на срібних курях, що красувалися на плечах моїх супутників. Тоді поліцейські найспритніше на моїй пам’яті виконали команду «кругом — руш».

Поки ми шкандибали вздовж заставленої наметами вулиці до яскраво освітленої будівлі в кінці неї, мої п’яниці ставали дедалі важчими й рухалися дедалі повільніше. Будівля була велика й постійна — без сумніву, належала до поцуплених у корінного населення стоянок. Навіть цієї пізньої (точніше, ранньої) години біля її входу стояли двоє озброєних охоронців. Усе каміння вздовж стежки було пофарбоване в білий колір, а надміру ошатна табличка над дверима сповіщала: «ШТАБ БАЗИ — ГЕН. ЗЕННОР, КОМАНДУВАЧ».

Це місце однозначно було не для мене. Я завів своїх підопічних на траву, до таблички «НЕ ЛІЗЬ — ЗАСТРЕЛЯТЬ», і відпустив їх. Вони миттю попадали й захропіли.

— Агов, охоронці, — гукнув я. — Один із вас стане офіцером дня. Ці полковники занедужали. Думаю, харчове отруєння.

Я якомога суворіше зиркнув на них, а на їхніх обличчях не ворухнувся жоден м’яз.

— Так, сер! — вигукнув сержант. — Офіцер дня зараз буде!

Він розвернувся й помчав геть, і я теж. До обвуглених решток спортивного майданчика, на якому стояли три космічні кораблі. Усі вони наїжачилися зброєю, гадаю, привезеною сюди, щоб вразити місцевих. Або щоб відбивати озброєні атаки, які так і не відбулись. Як же, напевно, тяжко було на душі всім військовим від того, що вони не змогли натиснути на свої блискучі спускові гачки й перестріляти місцеве населення. Вони затіяли війну, а на неї ніхто не прийшов. Таке страшенно дратує.

Ішов я похитуючись, аби мене сприймали як офіцера. До витягнутих сходів, що починалися на землі, та вгору, до нутрощів найближчого корабля. Я — космічний офіцер, просто прямую до свого корабля. Чи принаймні я так думав, доки не вгледів на нижній сходинці охоронця.

— Стій, хто йде?

— Відкаґалься... — пробурчав я та протиснувся повз нього. Рядовий, нікчема серед нікчем.

— Прошу, майоре, сер, ваша величносте. Вам не можна зайти, доки я не побачу ваш квиток.

— Відкаґалься двічі! — Дотепно, дотепно. — Нашо мені квиток на власний корабель?

Повз нього та вгору сходами. Мізки завжди перемагають м’язи. Крок за кроком до розчахнутого космічного шлюзу. Та набурмосеного сержанта-майора, що стояв там і супився, невблаганно заступаючи вхід.

— Це не ваш корабель, майоре. Я знаю роту із цього корабля. Ви на іншому кораблі.

Я роззявив рота, щоб посперечатися, віддати наказ, накричати. А тоді роздивився сталево-синю щелепу, яскраві червоні очі, волосся, що непомітно переходило у брови. Навіть закручені волосини в його зламаному носі мали такий вигляд, наче їх було зроблено зі сталевої вати.

— Корабель не мій?

— Корабель не ваш.

— Ма’ть, таки не мій... — прошелестів я, розвернувся, незграбно спустився та й подався в ніч. Я ніяк не пройшов би повз сержанта-майора. Назад, до будівлі штабу та рядів наметів, снувати інший план.

Сховавшись у темряві під великим деревом, я поглянув на кораблі й не надумав жоднісінького способу потрапити на борт якогось із них. Година була пізня, п’яниці тепер розсіялись, і в таборі запала тиша. Якщо не брати до уваги блудних гуртів військових поліцейських. Хай усе, що треба зробити, зачекає до ранку. У денному світлі буде небезпечніше, та ризикнути потрібно. Можливо, якщо довкола кораблів виникне метушня, мені вдасться загубитися в ній. Наразі ж, узагалі-то, треба замислитися про власну безпеку. І про те, як поспати, позіхнув я. Знову заболіли побиті ребра. Я трохи попхинькав і щиро пожалів себе.

У нічній тиші стало чітко чути гучні команди й тупіт чобіт зі ставки. З’явилася купка офіцерів, що привела зброю у стан бойової готовності й помчала стежкою. Навіть із такої відстані я впізнав огидну постать того, хто біг попереду. Зеннор, за яким поспішають його підлеглі. Я розчинився в тіні: тут мені місця не було.

Чи все-таки було? Попри бажання хутко ретируватися й вижити, я застиг на місці та зосередився. І відчув огиду до думки, що почала у мене формуватись. Офіцери пройшли обвугленим спортивним майданчиком і проминули космічний корабель, до якого я намагався потрапити. На той час думка вже викристалізувалась і стала мені ще осоружнішою, бо якраз могла спрацювати. Я з величезним зусиллям притлумив шалений страх, що ось-ось охопив би мене, розімкнув коліна й незграбно подався вперед. Помчав майданчиком навздогін офіцерам.

Якби хтось із них озирнувся, мені був би кінець. Але це майже неможливо: їхньою роботою в житті було перти навпростець і долати все, що застувало їм шлях. Тож вони просувалися вперед, а я просувався за ними, безупинно наближаючись. Усякий, хто стежив би за нами, побачив би групу офіцерів, яку силкується наздогнати їхній колега.

Коли вони досягнули сходів вантажного корабля, я був просто позаду них і дивився, як вони з гідністю заходять на борт. Я ще поспішав, але вже не так сильно. Точно розрахувавши час, я дістався до охоронця біля підніжжя сходів тієї самої миті, коли ті зникли з поля зору вгорі.

— Генерале! — вигукнув я. — Надійшло повідомлення. Це терміново!

Я помахав рукою, знову гукнув і прошмигнув повз охоронця, а той зробив єдине, що мав робити: віддав честь. Я піднявся сходами, тепер уже набагато повільніше, тягнучи одну ногу — ну, знаєте, давнє бойове поранення. Коли я, задиханий, опинився біля відчинених дверей, їх уже давно не було видно.

— Генерал, де він?

— У каюті капітана, сер, — відповів охоронець.

— На кораблях такого типу це біля рубки?

— Так, майоре, та сама палуба, дев’ятий номер.

Я поквапився далі, до найближчого східного трапа й поліз ним угору. Дедалі повільніше та повільніше. На кораблі було тихо й порожньо, та я чув, як згори долинають голоси. Досягши наступної палуби, я обійшов її до східного трапа на протилежному боці. Там зупинився й неквапом порахував до двохсот.

— Ти сміливий, але відчайдушний чортяка, Джиме, — пробурмотів я й охоче погодився із собою. Рухаймося далі.

Побачивши велику дев’ятку на перетинці вгорі, я майже зупинився. Обережно вистромив голову над палубою та роззирнувся. В полі зору нікого не було, та з проходу долітали голоси. Біля дверей виднілися намальовані під трафарет числа. Одні двері були позначені словом: «РУБКА».

Зараз або ніколи, Джиме. Уважно роздивися довкола. Нікого. Глибоко вдихни. Що то за гучний стукіт? Це просто твоє серце гупає від звичного в таких випадках панічного жаху. Не зважай на нього. Крок угору, крок уперед, до дверей, берися за ручку.

Ось тільки ручку відпиляно. До дверей кріпилася на болтах арматура, також приварена до дверної рами. Рубка стояла запечатана, зачинена, недоступна, герметична.

Поки я це усвідомлював і намагався осмислити, просто над моїм вухом пролунав голос.

— Гей, ти, що тут робиш?

Якщо моє серце думало, ніби весело гупало раніше, то тепер воно повністю віддало швартови й вискочило з грудей. Я крутнувся, проковтнув його та постарався не сказати: «Ковть!» Скривився й поглянув на фігуру в однострої попереду. На її плечі. Посміхнувся.

— Я можу спитати те саме у вас, лейтенанте. Що ви тут робите?

— Це мій корабель, майоре.

— Чи дає це вам підстави розмовляти таким тоном зі старшим за званням?

— Перепрошую, сер, не роздивився погонів, сер. Але я бачив вас біля рубки, а нам із цього приводу віддавали накази...

— Ви нітрохи не помиляєтеся. Запечатати й заборонити підходити до неї будь-кому, правильно?

— Правильно.

Я наблизив своє обличчя до його, насупився та з полегшенням уздрів, як він зблід. Важко водночас супитись і говорити насмішкувато, та мені це вдалося.

— Тоді ви будете раді знати, що мені наказано подбати про те, щоб ви буквально виконали свої накази. А де, до речі, генерал Зеннор?

— Отам, майоре.

Я крутнувся на підборах і пішов у той бік, у який найменше хотів іти. Він за мною стежитиме — я в цьому не сумнівався. Та вибору не мав. Якби я просто спробував забратися з корабля, він би, ймовірно, замислився над моєю присутністю, щось запідозрив і забив на сполох. У тому разі, якби я попрямував до генерала, сумніви б начисто зникли.

Звісно, міг зникнути і я. Утім, я шпарко попрямував до відчинених дверей і тихих голосів, а тоді без вагань увійшов.

Офіцери в кінці приміщення радилися над мапою. Зеннор стояв до мене спиною.

Я різко повернувся праворуч і вгледів полиці з книжками на перетинці. Без вагань підступив до неї та провів пальцем по томах. Їхніх назв я не бачив, бо мені заливав очі піт. Ухопив одну навмання. Розвернувся й подався назад, до дверей. Кинув погляд на гурт офіцерів.

Вони ж цілковито мене ігнорували. Я сповільнився, нашорошивши вуха, та не чув нічого — хіба тільки раз чи двічі розібрав стишене «каґал», без якого не обходилася жодна розмова у війську.

Коли я опинився в коридорі, лейтенант саме тікав із поля зору. Я пройшов, ні швидко, ні повільно, до східного трапу та спустився з нього, минаючи палубу за палубою. Чекаючи, коли спрацює сигналізація. Хоч я, мабуть, і не розчув би її через гупання крові у вухах. До останньої палуби, а тоді — до відчинених дверей, за якими виднілася гостинна чорнота ночі.

Охоронець підскочив у повітря, і моє серце підскочило за ним.

А тоді він приземлився, узявши зброю на почесть. У відповідь я незграбно віддав йому честь і клусом збіг зі сходів. Іще один салют — і я пішов спаленою травою, очікуючи на постріл у спину.

Його так і не відбулося. Я дістався до тіні на краю ділянки, прослизнув у неї та притулився до стовбура якогось дерева. І зітхнув так, як не зітхав іще ніколи. Піднісши руку, щоб витерти з лоба піт, я усвідомив, що досі тримаю в ній книжку.

Книжку? Яку книжку? А, ту книжку, яку я поцупив із каюти близько чотирьохсот дванадцяти років тому. Піднявши її та примружившись, я насилу розібрав у світлі далеких ліхтарів назву. «Ветеринарна практика в підрозділах робокавалерії».

Книжка випала з моїх зм’яклих пальців, тим часом як я плавно ковзнув спиною по дереву й сів на землю.

РОЗДІЛ 25

Я відпочив там, у пітьмі, зачекав, коли випарується піт, і, стараючись не думати про ветеринарів для робоконей, замислився над значенням запечатаних дверей до рубки.

По-перше, вони не були запечатані так, щоб я не зміг туди проникнути. Хай як я цінував власну значущість, я добре розумів, що моя присутність не вселяє страх в інших, а надто в Зеннора. Взяти до прикладу готового до бою капітана цього вечора. Ні, Зеннор запечатав двері з власних причин. Яких саме? Йди у зворотному порядку від очевидного.

Двері до рубки на цьому кораблі було запечатано, отже, ймовірно, було запечатано всі двері до рубок на всіх кораблях. Зачиняти лише одні безглуздо. Навіщо? Очевидно, для того, щоб завадити зв’язку. Чийому з ким? Або кого з ким, якщо вже на те пішло? Такого не могли зробити для того, щоб завадити планетарному зв’язку. Він досі був потрібен для не надто успішного вторгнення. Для того вистачить наземних радіостанцій. Те, що було запечатано рубки космічних кораблів, імовірно, означало припинення зв’язку між кораблями. Та це не мало жодного значення, бо флот уже приземлився.

Тоді залишається тільки міжзоряний зв’язок. Ну звісно! Цей поспіх із відльотом, це мовчання про наш пункт призначення. Зеннор знав, що за ним женеться флот Ліги, знав, що той може зупинити його, тільки знаючи, куди він прямує. Чи де розташована ця планета. Отже, вторгнення було подорожжю в один кінець. Ризикованою авантюрою в міжзоряному просторі. Зважаючи на те, що супротивник неозброєний, не такою вже й ризикованою. Зеннор знав, що флот має шпигунів; на це вказували численні детекторні фургони. Він був переконаний, що я працюю на Лігу та що в його армії можуть бути й інші агенти Ліги. Тож зв’язок перервали до успішного завершення вторгнення. Після нього флот уже нічого не зможе вдіяти.

Це було добре для вторгнення, але дуже погано для мене. Я надіслав по радіо прохання про допомогу, яке тепер невпинно шкандибало міжзоряним простором із жалюгідною швидкістю світла. Краще вже мені про нього забути. А ще тимчасово забути про надсилання повідомлення з надсвітловою швидкістю. Тепер я повинен мислити локально. Можливо, мені доведеться провести на цій планеті решту життя. Якщо вже зоставатися тут, то я не хотів, щоб при цьому мені дихали в шию Зеннор і його армійські головорізи. Дезертирство — ось що було моєю метою. Я мусив відібрати в нього армію. Коли всі призовники розпорошаться по місцевості, я міркуватиму про наступний крок. А міркувати про нього нестерпно. Може, мені слід відкрити винокурню й постачати офіцерам та унтер-офіцерам безкоштовний випивон? Судячи з того, що я бачив, за грамотного стимулювання всі вони мали б померти від цирозу впродовж наступного року.

Я позіхнув і зрозумів, що заплющив очі, упавши в напівсонний стан.

— Нізащо! — пробурчав я та зіп’явся на ноги. — Джиме, хлопчику мій, засни тут — і, цілком можливо, прокинешся мертвим. До роботи! Наступний крок — забрати свою п’яту точку з бази, бо наразі твої справи тут завершені. Назад, до тепла, світла й жіночого товариства, подалі від самотніх осіб чоловічої статі, лайки, пиятики, азартних ігор і всіх інших військових насолод. Подалі!

Але ж як я втомився! Ясна річ, було б добре не піти пішки, а трохи під’їхати. Десь поблизу ставки мав бути транспорт, бо офіцери рідко ходили пішки. І знайти цей транспорт було не надто важко. Просто за будівлею ставки стояв автопарк — судячи з усього, без охорони. І там, за службовими машинами, тьмяно височіли обриси командирської автівки. Дуже мені знайомої. Я підкрався й заліз у неї. В цьому автопарку охоронці були непотрібні з причини відсутності запалювальних ключів. Я всміхнувся в пітьму. Цю коробку можна завести без ключа швидше, ніж запхати ключ у замок. Я нагнувся, потягнув, крутнув. Зашкварчали іскри, і з шипінням ожив паливний елемент. Далі сміливо ввімкнути головні фари, зчеплення — і поїхали.

Куди поїхати? Звісно, не до воріт. У денному світлі, може, й реально було би проїхати позаду конвою. Та просто зараз ворота мали бути зачинені, і мені б довелося пред’явити перепустку чи якусь поважну причину для нічних маневрів. Поважної причини мені на думку не спадало. Я поволі їхав уперед, проминувши одні з воріт і рушивши периметровою дорогою, що огинала табір, просто під огорожею з колючого дроту. Без сумніву, для охоронних патрулів. Я їхав нею доти, доки між мною та вогнями табору не опинився гайок. Я спрямував головні фари до огорожі, перейшов на неробочий хід і зліз, аби глянути на перепону.

Це була огорожа в десять ниток колючого дроту. В разі пролому на ній, звісно, спрацьовувала сигналізація, та я не бачив жодних ознак порушеного ґрунту, розтяжок чи схем, що могли вести до мін. Можливо, варто було ризикнути, просто прорвавшись крізь неї. Байдуже, пролунає сигнал тривоги чи ні. Поки мляві солдати сюди дійдуть, я вже давно зникну. Я розігнав двигун, перевів його на найнижчу передачу, втиснув педаль газу в підлогу й попер уперед.

Дротяна огорожа завищала та розірвалася. Щедро посипалися й затріщали іскри (я припустив, що вона може бути електризована, та бойова машина була екранована), а тоді огорожа повністю відірвалась, і я проїхав. Хутко наростив швидкість і дременув безлюдними вулицями. Потягнув за кермо та з вищанням об’їхав площу, на якій спокійно дивилася вниз із постаменту велика статуя Марка Четвертера, а тоді виїхав на широкий проспект із віддаленого боку. Я впізнав цю вулицю, бо йшов у цьому напрямку ще до нашої першої втечі.

Попереду були річка й мости. А на протилежному боці — житлові передмістя.

Я вже перекотив свою бойову колісницю на той бік мосту, а погонею й досі не пахло. Чудово. Час залягти на дно. Я звернув і поїхав уздовж берега річки, перевів машину на мінімальну швидкість, наблизився до води та зіскочив. Машина, невпинно сунучи далі, збила одну лавку (жаль, що так сталося) та велично перекинулася через край. Залунали енергійний булькіт і плюскіт, а тоді запала тиша. Річка тут була глибока. Позаду себе я чув виття далеких сирен. Шпарко пройшов через парк до найближчої вулиці. Я, хоч і був утомлений, мусив відірватися від річки на той випадок, якщо зосталися сліди, що їх можна було побачити вдень.

— Чого досить, того досить, Джиме! — промовив я, притулившись до стіни й дуже гостро усвідомивши, що падаю від утоми. Я рухався навмання й остаточно загубився, а річка залишилася далеко позаду. У стіні поряд зі мною були ворота із вирізьбленим на деревині написом: «Моя хата скраю». Все зрозуміло. Я без вагань відчинив ворота, піднявся сходами за ними й постукав у парадні двері. Довелося зробити це вдруге, а тоді всередині щось зашурхотіло та ввімкнулося світло. Незважаючи на тривале перебування тут, на Хоєцькому, мені досі важко вірилося в те, що знайомитися так із чужими людьми правильно.

— Хто там? — гукнув чоловічий голос, і двері розчахнулися.

— Джим ді Ґріз, інопланетянин, стомлений.

Спалахнуло світло, і на мене короткозоро закліпав старезний чолов’яга з ріденькою сивою борідкою.

— Та невже? Таки так! О, яка удача для старого Чолґоша! Заходьте, сміливий інопланетянине, і скористайтеся моєю гостинністю. Чим я можу вам допомогти?

— Дякую, дякую. По-перше, пропоную вимкнути це світло: а раптом тут неподалік патруль? А ще — ліжко на ніч...

— Та на здоров’я! Світло вимикаємо, не відставайте, сюди, кімната моєї доньки, яка тепер заміжня й живе на фермі, сорок гусей і сімнадцять корів, ось ми й прийшли. Засмикнути фіранки, секундочку, а тоді світло!

Старий Чолґош, хоч і був схильний забагато теревенити, виявився ідеальним господарем. Кімната була рожева, з мереживними фіранками та двома десятками ляльок на ліжку.

— Тепер умийтеся, ось тут, а я принесу вам добрий гарячий напій, друже Джим.

— Мені більше хотілося б якогось доброго холодного напою, багатого на алкоголь, друже Чолґош.

— У мене є саме те, що треба!

Поки я змивав із себе всю армійську грязюку, він повернувся з високою пурпуровою пляшкою, двома склянками (він був не такий уже й старий) і піжамою, що мерехтіла червоними блискавицями. Я сподівався, що вони не світяться в темряві.

— Домашнє дзеньковичне вино.

Він налив дві великі склянки. Ми підняли їх, цокнулися, випили та прицмокнули губами. Я зітхнув із радістю та дрібкою ностальгії.

— Не пив його, відколи мешкав на фермі. Ховав одну пляшку в хліві для свинобразів. Нудними днями я напивався з неї та співав свиням.

— Як чарівно! А зараз я вас покину, відпочивайте.

Ідеальний господар: зник ще до того, як я встиг йому подякувати. Я підняв склянку, щоб випити за електронну доброчинність портрета Марка Четвертера на стіні. Випив до дна. І ліг спати.

Коли до мене знехотя повернулася свідомість, я зміг хіба що лежати та кліпати, одурманений сном, на сонце за фіранками. Позіхаючи, встав, розсунув їх і визирнув на всіяний квітами сад. Старий Чолґош поглянув угору, відірвавшись від своєї праці, і помахав мені садовими ножицями. А тоді чкурнув у будинок. Надзвичайно швидко постукав у двері, розчахнув їх і заніс тацю, щедро навантажену сніданком. Зазвичай я не снідаю літром соку, великою порцією віфель із сиропом і трьома яйцями. А того дня поснідав.

— Звідки ви знали?

Я сито плямкнув губами.

— Здогадався. Юнак вашого віку, тяжко працював — це здалося нормальним. Я де з ким говорив і не сумніваюся, що ви будете раді почути: команди по всьому місту готуються до дня «Д».

— Дня «Д»?

— Дня дезертирства. Сьогодні, цього вечора. До розкладу ввели додаткові потяги, і людям по всій країні не терпиться привітати нових громадян.

— Неймовірно. Сподіваюся, мене ви теж привітаєте. Можливо, я залишуся на Хоєцькому на довший час, аніж планував спочатку.

— Вам і вашим знанням ми більш ніж раді. Не бажаєте обійняти викладацьку посаду в університеті?

Подумавши про це, я всміхнувся.

— Вибачте, я втік зі школи, так і не випустившись.

— Мені прикро, та я у своєму провінційному невігластві не знаю значення таких слів — «втік» і «випустився». Тут студенти навчаються тоді, коли хочуть, і скільки хочуть, вивчають, що хочуть, і йдуть із навчання тоді, коли хочуть. Обов’язково для дитини у школі лише здобути знання про індивідуальний мутуалізм, щоб вона могла вести повноцінне та щасливе життя.

— За навчання дитини, як я розумію, платять батьки?

Чолґош нажахано відсахнувся.

— Звісно, ні! Дитина отримує від батьків любов і ніжність, але вони не стали б бентежити своїх нащадків, порушуючи засади ІМ. Дзумовий рахунок дитини, відкритий на час її народження, залишається дебетовим, поки вона не починає заробляти. Це відбувається дуже рано, бо дитині не стати вільним і самостійним громадянином, доки сальдо її дзумового рахунка не стане позитивним.

Тепер уже враженим виявився я.

— Робітний дім для немовлят! Трудитися день і ніч за кілька крихт!

— Друже Джим, яка у вас чудова уява! Не зовсім. Вони здебільшого виконують роботу по господарству, ті обов’язки, що зазвичай виконувала мати, забираючи платню в дзумах у батька...

— Благаю, досить. У мене низький цукор у крові, голова розколюється, а нюанси ІМ для мене такі нові, що засвоювати їх я мушу лише помаленьку.

Він схвально кивнув.

— Зрозуміло. Ви розповісте нам про нововведення видатних цивілізацій удалині серед зірок — ми століттями були від них відрізані, — а ми відкриємо вам плоди генія Марка Четвертера, нехай його дротами вічно течуть електрони!

Приємна молитва за ту давно зниклу машину. Мені досі було важко зрозуміти такі ніжні почуття до купки електронних схем, хай яких складних. Годі, настав час вертатися до роботи.

— Можете з’ясувати, де перебуває мій друг Мортон?

— Ви б хотіли туди податися? Для мене буде честю відвести вас туди.

— Знаєте... — Я застигнув із роззявленим ротом, а тоді відповів на власні запитання. — Звичайно, усі в місті знають, де ми були.

— Правильно. Ви їздите на велосипеді?

— Вже багато років не їздив, але той, хто цього навчився, не розівчиться ніколи.

Велосипед — надійний вид транспорту, а вулиці цього міста ними аж кишіли. Я скрутив форму у вузлик на потім і натягнув мішкуваті шорти, що їх дістав Чолґош. Із них і моєї майки вийшов нічим не примітний костюм для їзди на велосипеді. У такому вбранні я вибрався в садок і розім’явся, відтиснувшись сто разів. Закінчивши та зіп’явшись на ноги, я відсахнувся від чоловіка, що стояв позаду мене, спираючись на яскраво-червоний велосипед.

— Я не хотів вас налякати, — промовив він. — Але не хотів і переривати ваш ритуал. Мені зателефонував Чолґош, і я привіз вам велосипед. Найкращий із моїх запасів.

— Дякую, дякую — він справді гарний. Але я, на жаль, не можу вам за нього заплатити...

Він усміхнувся.

— Ви вже заплатили. Я зайшов до дзум-банку та списав із вашого рахунку дзуми. Мене попросили передати вам оце.

Я швидко закліпав, дивлячись на дзум-диск, який він мені вручив. Диск було підписано: «Джеймс ді Ґріз». А в маленькому рідкокристалічному віконечку світився напис: «Баланс 64.678».

— Банк попросив мене попросити вас із ним зв’язатися. Там не знали, скільки годин ви вчора ввечері пропрацювали на громадських роботах. Якщо ви зволите його повідомити, там внесуть потрібні виправлення.

— Я в системі! — радісно вигукнув я. Велосипедист радісно всміхнувся на знак згоди.

— Звісно! Ви — індивід, і ви маєте право на індивідуальний мутуалізм. Вітаю, вітаю! Хай ваш дзум-баланс зростає, і хай ваше життя буде довгим і щасливим!

РОЗДІЛ 26

Справжня каґальня почалася наступного ранку. В ніч фантастичного успіху Дня Д надійшли повідомлення: солдати марширували до міста з квитками, зізнавались у великій любові до свіжого повітря, їх припрошували біля чорного входу до будь-якого магазину одягу зняти з себе форму й перевдягнутись, і вони займали все нові потяги. Останній із них відбув якраз перед північчю, коли настала комендантська година.

А тривоги спершу не було. На щастя, до табору вели чотири пари воріт, і я гадав, що всі військові поліцейські у властивому їм невігластві думають, ніби вояки повернулися через інші ворота. Тож усі вони зраділи нагоді зкаґалитися на вечір. Наша операція виявилася такою успішною, що на юрми дезертирів не вистачило навіть додаткових потягів. Понад сто душ іще залишалися в місті. Вони сидітимуть у схованках до настання ночі, а тоді їх, можливо, потай проведуть на вокзал.

На свої новоздобуті багатства я купив у подарунок нашим господарям велетенський телевізор. Коли ми з Мортоном переглядали одну місцеву передачу, в мовлення вклинилися військові. Ні він, ні я цьому не зраділи, бо в цей день було якесь святкування — річниця під’єднання першої монтажної плати Марка Четвертера чи щось таке, — і на нього подалося все місто. Ми насолоджувалися парадом, очолюваним місцевим клубом велосипедисток (усі як одна демонстрували засмаглі кінцівки та тріпотіли спідницями), аж тут картинка зашкварчала та згасла, а її заступило насуплене лице генерала Зеннора.

— Вимкни! — простогнав Мортон. — Подивившись на нього, я не зможу пообідати.

— Годі. Новини будуть не з добрих, але рано чи пізно нам доведеться їх почути, і хай це вже станеться зараз.

— Увага! — промовив Зеннор, і Мортон видав негарний звук язиком. Я зацитьнув його змахом руки. — Ви всі мене знаєте. Генерала Зеннора із визвольних сил. Ви знаєте мене як добру й терплячу людину...

— А він класний письменник!

— Тихо!

— ...рішучого та справедливого лідера. І тепер настав час для застосування рішучості та справедливості. Я щойно виявив, що кільком боягузам у лавах моїх вірних військ стало дурості на спробу дезертирства. Дезертирство карається смертю...

— А що у клятій армії нею не карається?!

— ...і я знаю, що нікому з вас не хотілося б, щоб це спіткало дурних ошуканих юнаків. Із цим і пов’язане це оголошення. Я продовжую всі квитки, видані минулого вечора, на двадцять чотири години. Вони дійсні до опівночі сьогодні. Жодного вояка, який повернеться на базу до опівночі, не буде покарано. З огляду на це рекомендую всім мешканцям цього міста поговорити із цими ошуканими юнаками, що сховалися серед них. Скажіть їм повернутися. Вам відомо, де вони. Підіть до них. Розкажіть їм про цю великодушну пропозицію.

Коли він нахилився до камери й посміхнувся, з його обличчя миттю злетіла фальшива доброта.

— А ще скажіть їм, що моя великодушність зникне опівночі! Тоді буде оголошено військовий стан. Це місто буде заблоковано. Ніхто до нього не ввійде та не вийде з нього. Тоді місто обшукають. Квартал за кварталом, будівлю за будівлею. Усіх дезертирів, яких тоді знайдуть, візьмуть у полон, надавши кожному по пляшці пива й дозволивши написати по одному листу додому. А тоді розстріляють.

Зрозуміло? Це перше й останнє попередження. Ви можете повернутися сьогодні до опівночі. Ось моє послання дезертирам. Опісля ви все одно що мертві...

Я натиснув на кнопку та вимкнув телевізор.

— Досить гнітючо, — зауважив Мортон із похмурим виглядом. — Увімкни знову — хоча б на дівчат подивимось.

Я так і зробив. Але ті давно вже зникли, змінившись чоловіком із довгим волоссям і завзятим виразом обличчя, що дуже детально розповідав про несказанні радощі ІМ. Я вимкнув звук.

— Знаєш, Мортоне, він і нас має на увазі.

— Не кажи цього! Я знаю. Хіба тут немає іншого каналу з космічною оперою? Мені треба випити.

— Ні, не треба. Тобі треба сидіти тихо, опанувати себе й допомогти мені знайти вихід із цього становища для всіх нас. Ну, може, й випити, але трішки, скляночку пива просто для пожвавлення думок.

— Я ненароком підслухав, — озвався Штірнер, увійшовши з тацею, заставленою склянками та пляшками. — З вашого дозволу приєднаюся до вас. Сьогодні тепло.

Ми цокнулись і шумно запили.

— Щось чути з міста? — запитав я.

— Чути чимало всякого. Всі потяги з міста скасовано, тож відбути потягом неможливо.

— Дороги?

— На всіх магістралях із міста стоять блокпости. Летючі машини на крилах, що обертаються...

— Гвинтокрили.

— Дякую, я запам’ятав це слово. Гвинтокрили курсують над сільською місцевістю між ними, тож там не втекти нікому. На виїзді затримують усіх молодиків, навіть тих, хто вочевидь є громадянами Хоєцького, які розмовляють лише нашою рідною мовою. Їх тримають ув’язненими, доки не притискають їхні долоні до пластини на якійсь машині — принаймні про таке розповідали. Наразі відпустили всіх.

— Дуже спритно, — промимрив я, — і майже безвідмовно. Перевірка «пальчиків». Аж до базового комп’ютера. Це означає, що так нам не вибратися. Доведеться скрадатися полями затемна.

— Я не хочу навіювати смуток, але... — заговорив Мортон, навіюючи смуток. — Гвинтокрили, детектори інфрачервоного випромінювання, бічні автомати, смерть із небес...

— Зрозумів, Мортоне. Занадто небезпечно. Має бути якийсь інший спосіб.

Лекція вже скінчилась, і екраном знову гасали бадьорі любителі велосипедного спорту. Винятково чоловічої статі та з волохатими колінами; Мортон гортанно забурчав. А тоді негайно повеселішав: з’явилися членкині дівочого клубу, що махали руками та всміхалися на камеру.

— Ого! — вигукнув я, скочивши на ноги й забігавши невеличкими колами. — Ого-ого!

— Другі двері ліворуч коридором.

— Стули пельку, Мортоне. Це натхнення, а не закреп. Ти бачиш, як працює геній. Перед тобою — єдиний, хто знає, як безпечно вивезти нас усіх із міста.

— Як?

— А ось як, — показав я на екран. — Штірнере, сідайте за телефон і беріться пліткувати. Мені треба, щоб це почалося до середини дня. Організація триватиме щонайменше до того часу.

— Що організовувати? — вигукнув Мортон. — Я пропав. Про що ти торочиш?

— Здається, я знаю, — промовив Штірнер, який метикував швидше за Морта. — Ви поїдете з міста на велосипедах. Але вас зупинять.

— Ні, не зупинять, бо ви відповіли правильно лише наполовину. Ми всі поїдемо як дівчата!

Коли до них дійшло, ненадовго запанувала радість, а тоді ми стали до роботи. Я найбільше планував і організовував, а тому останнім замислився про подробиці особистого виживання. Було багато біганини. Я нечітко пам’ятав, коли прибув велосипед Мортона, та після цього знову заходився коло чоловічого велосипедного клубу. З’їв бутерброд, випив іще одне пиво й, закліпавши, підвів погляд на Мортона, коли він до мене звернувся.

— Нам незабаром вирушати. Перші хлопці вже на площі. А тепер не смійся!

Я насилу стримався. Пишна ситцева сукня геть йому не личила. Від того, що він поголив свої волохаті ноги, стало ненабагато краще. Зате допомогали напханий пінопластом ліфчик і перука. Звісно, здалеку, але зблизька ефект був дещо чудернацький.

— Здається, треба трішки помади.

— Ага! Що ж, погляньмо, який ти вродливий. Перевдягайся!

Я перевдягнувся. Гарненька гофрована спідничка була зелена й тому пасувала до мого рудого волосся. Я поглянув у дзеркало й зітхнув.

— Джиме, ти маєш як ніколи гарний вигляд.

Ми розійшлися, ще раз подякувавши своїм господарям за гостинність. І сподіваючись, що зустрінемося знову — після війни. Штірнер, велосипедист із якого був не менш витривалий, аніж турист, мав виконувати роль нашого провідника. Він шпарко покотився, і ми, дівчата, мусили докласти зусиль, аби не відстати.

На площі Марка Четвертера панувала весела розкутість. А може, це слово тут і не зовсім вдале. Можливо, краще сказати, що туди притягнули всіх. Наблизившись, ми передусім побачили дівочий велосипедний клуб Белльґар-ріка. Достоту такий, як у телевізорі, та незмірно привабливіший у плоті. Та плоть ця була дуже дивна. Тому що, крім дівчат, тут були й інакші дівчата. Зі впалими щоками, м’язистими стегнами, похмурими лицями. Наші призовники-втікачі. Дехто з них багато років не сідав на велосипед, тож тепер вони їздили площею, хитаючись і раз у раз падаючи у вихорі спідниць і гортанної лайки.

— Увага! — вигукнув я й повторив це ще кілька разів, доки не встановилася хоч якась тиша.

— По-перше, зав’язуйте з лайкою. Ці добрі люди ризикують життям, аби допомогти вам, дезертирам, тож поводьтеся з ними добре. По-друге, якщо хтось упаде, коли ми проминатимемо блокпост, нестрашно, таке трапляється. Їде кілька триколісних велосипедів, а також кілька велосипедів для двох. Розберіться між собою й по конях. Ми не відстаємо від графіка.

— Куди ми прямуємо? — запитав один із них.

— Вам повідомлять, коли дістанетеся туди. Зараз важливо розрахувати час. Коли я скажу «поїхали», ми поїдемо. А хто зостанеться позаду, опиниться в каґальному становищі. І лайку дозволено лише старшим за званням, — додав я, почувши їхні обурені вигуки. — Я тут головний, тож лаюся за нас усіх, доки ми не відірвемося. По конях.

Я двічі чи тричі об’їхав площу на чолі дезертирів-дівчат, аж поки вони не зімкнули лави й не опанували себе. Тільки тоді я дав сигнал про початок роботи членкиням справжнього дівочого клубу. Вони були прекрасні. Стрімко налетіли на нас, розділившись на два ряди, що промайнули обабіч і зімкнулися довкола. Лідерка тримала прапор, а ми з пристрастю мчали за нею. Уздовж дороги, плавно та швидко.

До блокпоста на перехресті попереду.

А тоді, за рогом, нас, дівчат, підрізав велосипедний клуб ветеранів. Усі з сивими головами, а якщо не сивими, то лисими, як більярдні кулі. Вузлуваті скарлючені ноги завзято крутили педалі, працювали старезні мотори. Вони промайнули перед нами й рушили далі, до поставлених на дорозі бар’єрів. Одні їх об’їздили, а інші злазили з велосипедів і відводили їх убік. Сержанти й офіцери кричали у відповідь, кволо пручались, але з’явився пролом. І з’явилися ми. А ширини пролому якраз вистачало, щоб прорватись.

Дехто з дівчат, що нас супроводжували, відривалися від нас і допомагали стариганам розширити пролом. Дехто сміявся та цілував офіцерів. Запанував безлад, і крізь цей безлад і пролом у бар’єрі я провів своїх дівчат. Вони мовчали, пітніли та щодуху крутили педалі. Через бар’єр, а тоді вздовж дороги й за поворот.

— Продовжуйте! — хрипко закричав я. — Ми ще не вилізли з каґалу. Поки ми не досягнемо лісу, ніхто не зупиняється. Ну ж бо! Ну! Хто останній, той каґалець!

Ми їхали. Крутили педалі, лаялися, пітніли й хитались, але їхали. Вздовж дороги, до лісу, на вузькі стежки, де ковзалися, падали, стикались і котилися м’якою зеленою травичкою.

— Хіба ми не можемо... зробити це знову? — видихнув Мортон, лежачи на спині та стогнучи.

— Не знаю, Морте, я думав, що це по-своєму весело. Тобі треба більше фізичної активності.

Він сів, поглянув туди само, куди й я, і припинив стогнати. Прибув справжній дівочий клуб, симфонія гарної плоті та плавних рухів, відкинутого волосся та блиску в очах. І кошиків для пікніків.

Із підняттям першого пива розляглися безладні радісні вигуки. Армія була всього-на-всього кепським спогадом, а свобода — блаженством. Це був перший день залишку їхнього нового життя, і якщо воно таким залишиться, то тепер ми опинилися в раю.

Я долучився до гуляння, та насправді в мене не лежала до цього душа і моя усмішка була фальшивою. Через якесь уроджене відхилення, нездатність насолоджуватися чистим щастям, я був здатен думати лише про Зеннора й огидні трюки, до яких він міг удатися, дізнавшись, що близько половини його армії зникло назавжди.

РОЗДІЛ 27

Коли я наказав своєму гуртові чарівних красунь підвестися, залунали обурені стогони та вигуки.

— Годі! — строго наказав я. — Ми досі не відстаємо від графіка, і якщо ви хочете вибратися із цього живими, виконуйте накази. Коли я скажу «жабка», плигайте.

Я зачекав, поки хор квакання і інших наслідувань жаб затихне, а тоді заговорив ізнову.

— Нам добиратися ще з півгодини. І перш ніж бурчати, згадайте, що ці милі юні дівчата, які ризикнули життями задля нашого порятунку, мусять їхати з нами, а тоді повернутися до міста іншою дорогою. І, щоб не забути, поаплодуймо дівчатам!

Пролунав хор криків, подяк, радісних вигуків; дехто почав цілуватися. Мені довелося засвистіти, щоб привернути до себе увагу, поки це не скінчилося.

— Порядок дій ось який. Зараз ми дістанемося фабрики, на якій є запасна залізнична колія. Туди саме прибуде вантажний потяг із півночі. Ми сядемо на нього та вирушимо далі. Зупинок не буде, доки не віддалимося від міста. А тепер — по конях! Уперед — ру-уш!

Під час їзди було тихо: мої звитяжні велосипедисти напружено трудилися. Коли підлетів якийсь гвинтокрил, не обійшлося без паніки, та я наказав чоловікам пригнути голови, а дівчатам — махати руками й усміхатися. Це чудово спрацювало, і тривог після цього вже не було. Зробивши останній поворот перед наближенням до фабрики какалака, ми почули, як виє гудок потяга. Ми нагодилися, коли вервечка товарних вагонів починала із брязкотом заповзати на запасну колію.

— Відчиніть двері! — наказав я. — Лізьте досередини, поки не з’явився ще один гвинтокрил. Беріть із собою велосипеди — їхню вартість буде знято з ваших майбутніх рахунків, — помахайте на прощання дівчатам і передайте їм повітряні цілунки, бо ми відбуваємо за одну хвилину.

Я розвернувся, щоб подякувати Ніб, розкішній рудоволосій дівчині зі смаглявими руками й ногами, президентці велосипедного клубу, та вона саме передавала клубний прапор своїй заступниці. Тоді Ніб підкотила до мене велосипедом з усмішкою, що розтопила кермо мого велосипеда.

— Дозвольте, будь ласка, знахабніти, інопланетянине Джеймсе ді Ґріз, і нав’язати вам свою присутність. Вам достатньо сказати «ні» — і я поїду.

— Ковть!..

— Гадаю, це означає «так».

Вона ввійшла до товарного вагона, сперла свій велосипед на мій і елегантно сіла на тюк сіна.

— Ви дуже люб’язні. До сьогодні я навчалася тут, у Белльґарріку, та тепер, як і всі інші, їду звідси. Моя домівка — це ферма на півночі, в сільці із назвою Лінґ. Я поговорила з батьком і матір’ю, братами, сестрами й бабусею, і вони всі мали б за честь, якби ви пожили в нас стільки, скільки забажаєте.

Я зрозумів, що Мортон нас слухає, бо він позеленів на виду й набурмосився.

— Я мав би це за честь, за честь. Яка чудова ідея!

Вона всміхнулась, а тоді на її обличчі відбився шок: вона побачила Мортонове лице.

— Ваш друг захворів?

— Ні. — Я великодушно зітхнув. — Йому просто нікуди йти, і він сподівається, що його ви теж запросите.

— Звісно!

Зеленава блідість негайно зникла, і Мортон безпорадно всміхнувся.

— Із вдячністю приймаю ваше запрошення. Та лише ненадовго. Доки не зможу зв’язатися зі своєю приятелькою на ім’я Шарла.

— О, ти таки її пам’ятаєш, — мило промовив я, і він гнівно зиркнув на мене, щойно Ніб відвернулася.

Коли ми розслабилися, мандрівка стала приємною. Дорожнє полотно було рівне, а потяг — швидкий. За годину ми зрозуміли, що добряче відірвалися від міста та всіх ворогів, які там переховуються. Відкрили тюки із сіном, і втомлені екс-дівчата, примостивши собі замість подушок ліфчики з підкладкою, заснули. Майже поночі ми зробили першу зупинку. До вагона завантажили кошики з їжею й напоями, і менш ніж за хвилину він відбув. Ми поїли, попили та знову поснули. Прокинувся я від легкого дотику м’якої руки до свого плеча.

— Ми приїхали, — повідомила Ніб. — Я мушу розбудити вашого друга.

За відчиненими дверима плинули вогні, а потяг тим часом завищав і зупинився. Ми зійшли з нього, і нам передали велосипеди. Під радісні крики та голосні прощання ми сіли на них і покотилися слідом за Ніб, прямуючи вздовж магістралі з міста на родинну ферму. Гладеньку дорогу було добре видно: небо наполовину заливала велична туманність, що омивала нас холодним білим світлом.

— Я б нізащо не повернувся на Невенкеблу, навіть якби міг, — видихнув Мортон.

— У тебе там рідні.

— Я за ними сумуватиму, та не сумуватиму за призовом, армією, військом, нетерпимістю...

Він важко задихав, а я схвально кивнув.

— Зрозуміло. Ця планета дуже незвичайна. Хоч я й досі не осягнув усіх пермутацій ІМ, він, здається, працює. Та мир і спокій іще не встановились остаточно. Не забуваймо про Зеннора.

Мортон застогнав.

— Я з радістю це зробив би.

Наступного ранку нас обступила з широкими усмішками чи не вся родина. Поки господині дому відчайдушно намагалися перевірити, скільки яєць, віфель та інших смаколиків можна в нас увіпхнути, ми намагалися не вдарити обличчям у багно та показати себе з найкращого боку. Кінець кінцем ми, стогнучи, відштовхнулися від столу, тим часом як глядачі пішли працювати на фермі.

— Це було дуже добре, — сказав Мортон.

— Це було просто чудово, — підсилив його слова я.

— Вартість обох трапез уже знято з вашого рахунку, — всміхнулася Ніб, повертаючи мені мій дзум-диск. — Я додала наказ переказати платіж на Мортонів рахунок, коли його буде відкрито.

— Обожнюю гостинність у дусі ІМ, — промовив я. — Вона особиста, проте не фінансова. Я хочу дізнатися більше про ваш світ.

— З радістю розповім вам усе, що ви хочете знати, — відповіла вона з тією самою милою усмішкою. Що це за тепло розлилося по моєму тілу? Щойно її усмішка згасла, я негайно про нього забув. — Але нам доведеться поговорити про це згодом. Зараз вам, на мою думку, слід подивитися телевізор. Ми записали одну передачу, що її транслювали сьогодні вранці.

Це точно був Зеннор, і це точно було поганою новиною. Я насупився, побачивши, як спалахнув екран, і мої вуха атакувала гучна військова музика. Марширували солдати, з гуркотом повзли танки, стріляла вогнепальна зброя. Це, без сумніву, був запис: на задньому плані я розгледів базу Мортстерторо. Гадаю, видовище всієї цієї міці повинно було вселити в серця глядачів жах. Я ж, знаючи їх тепер досить добре, розумів: їх просто спантеличить витрачання такої кількості матеріалів і робочої сили без жодної видимої розумної мети. Я притишив звук, доки не пропхався останній танк і останній реактивний літак не припинив ревіти. Екран очистився, і на ньому з’явилося знайоме огидне лице.

— Ми могутні, ми непереможні — і ми візьмемо гору! — Тепер Зеннор відчував холодний гнів. — Я поводився з вашим народом по-доброму. Навіть був великодушним до власних ошуканих вояків. Годі. Я показав вам доброту, бо я — людина добра. Тепер я навчу вас страху, тому що з мого правління не можна насміхатися. Ви допомагали дезертирам із нашої армії, на яких тепер чекає негайна смертна кара. Ви однозначно їм допомагаєте, тому що жоден, жоден із них не скористався з моєї люб’язної пропозиції амністії. До того ж, жодного з них не було знайдено в цьому місті. Вони не могли втекти без допомоги. Отже, мешканці Белльґарріка винні у зраді, у сприянні зрадникам і дезертирам, і вони заплатять за свої злочини. Тепер я звертаюся до вас, до вас, мешканці решти цієї країни. Громадяни Белльґарріка знають про свою провину, бо намагаються врятуватися від мого гніву втечею. Зараз, коли вони нишком тікають, як малодушні шкідники, якими вони і є, місто майже збезлюдніло. Та не всі з них спромоглися втекти. Я схопив і ув’язнив сотні цих зрадників. Я вже робив це одного разу, і мої прохання було задоволено. Я виявив доброту та великодушність і звільнив ув’язнених. Цього разу я буду не таким добрим, а задовольнити мене буде не так легко. Ось мої вимоги — і їх слід виконати.

По-перше, хай кожен дезертир, що втік, повернеться до цього міста. Я не застосовуватиму смертної кари, а записуватиму до штрафних батальйонів для важких робіт. Я ж казав, що я — людина милосердна.

По-друге, вимагаю поновлення роботи всіх служб цього міста, електропостачання та комунальних послуг, а також відкриття продуктових ринків. Зробіть це. Я хочу побачити сьогодні, як повертаються люди, хочу, щоб місто жило нормально, так, як тоді, коли прибули ми, хочу, щоб дезертирів видали військовій поліції. Зробіть це, і візьміться за це зараз.

Він зробив драматичну паузу, а тоді тицьнув пальцем просто в камеру.

— Ви зробите це, тому що за один день від цієї миті я розстріляю десятьох ув’язнених. Я розстріляю цих перших десятьох незалежно від того, що ви зробите, щоб наочно показати, що я не кидаю слів на вітер. Я розстріляю десятьох із них наступного дня та ще десять наступного дня за ним, якщо мої накази не буде виконано. Якщо мої накази буде виконано, розстріли припиняться. Але вони починатимуться знову щоразу, коли мені здаватиметься, що здійсненню моїх побажань перешкоджають.

Ось і все. Взагалі все. І цього, звісно, було досить. Екран спорожнів, і я витріщився на Мортона, неспроможний сказати хоч щось.

— У нас інколи трапляються випадки такого ось божевілля, — озвалася Ніб. — Генетичні зміни, не виявлені під час пренатального огляду. Він же божевільний, так? Те, що він погрожує зробити — це ж нереально. Він же не стане справді вбивати невинних людей?

Мені стало так соромно за рід людський, що я не наважився подивитися на неї та відповісти на її запитання. Наважився Мортон; він був сердитий.

— Та ні, стане, і це найстрашніше. Я виріс під опікою таких людей, як він. Повірте мені, він це зробить.

— Тоді що можемо зробити ми, щоб зупинити його?

— На це питання майже не знайти відповіді, — промовив я. — Не можна примусити дезертирів роздезертиритися. Знаючи індивідуальний мутуалізм, ви б і не подумали їх просити. А що вони коїтимуть із власної волі, я не знаю. Якби у вас був уряд, він міг би дати раду Зеннорові, вигадати якийсь реальний компроміс абощо. Але він досі не затямив, що тут немає центрального уряду, з яким можна зустрітися. Що буде далі, подумати страшно.

— Але ми мусимо про це подумати, — зауважив Мортон із такою холодною похмурістю, якої я не бачив іще ніколи. — Зеннора потрібно вбити. Іншого шляху немає.

— Ні! — вигукнула Ніб. — Це жахлива пропозиція. Ця задача така дивна, така жахлива, що для її розв’язання знадобиться мудрість самого Марка Четвертера.

— Можливо, можливо, — пробурмотів я. — Та мені здається, того, що тут відбувається, забагато навіть як на величезну потужність цього давно зниклого мозку.

— Ніщо й ніколи не бувало заскладним для Марка Четвертера, — заперечила дівчина зі спокійною та непохитною впевненістю. Мене це розізлило. Це було все одно що прикликати будь-яке божество на свій вибір, падаючи з кручі та благаючи про допомогу. Молитися про небесну руку, що ніколи, ніколи не злетить із неба, щоб урятувати тебе.

— Це лише думка, твоя думка. А мені вона здається більше схожою на сліпу віру, ніж на розумне судження. Ми мусимо розібратися із цим самотужки, тому що Марк Четвертер давно зник, заіржавів. Він не може допомогти нам тепер.

— Марк Четвертер міг би нам допомогти, — наполягала вона зі спокійною безрозсудністю. — Але ми, звісно, ніколи б його не попросили. Це один із основних принципів ІМ. Ми повинні вирішувати свої проблеми самотужки. Усе, що нам потрібно знати, міститься в писаннях, які він нам дав.

— Ти просто заспокоюєш себе. Ти б могла запитати, але не запитаєш. Це вихід. Ти не можеш запитати, бо його немає.

— Це не так, — мило повідомила вона, відповідаючи на мій гнів теплою усмішкою. — Марк Четвертер у Белльґарріку, де перебував завжди.

Свого часу я набув досвіду, що таке нокаут. Але це був супер-пупер-нокаут. Я мовчки витріщився на Мортона. Якщо в мене був такий вигляд, як у нього, то моя щелепа відвисла, очі вирячились, а сам я булькав, як ідіот. Ніб тепло всміхнулася нам і з нетерпінням зачекала, поки ми не склеїмося назад і не спроможемося говорити знову. Я випалив першим:

— Марк Четвертер... зник... тисячі років тому...

— Чому? По суті, штучний інтелект повинен бути безсмертним. Гадаю, окремі деталі замінюють, коли вони зношуються, та інтелект залишається незмінним. Або зростає. Ми завжди невимовно раділи з того, що Марк Четвертер долетів до цієї планети з нами. Ми щиро сподіваємося, що він стежить за тим, як ми практикуємо ІМ, і схвалює наші дії. Та ми, звісно, й не подумали би попросити його про допомогу.

— А я б подумав, — відповів я та скочив на ноги. — Безумовно, я попросив би про допомогу, не вагаючись ані секунди. Ще трохи — і через соціальні теорії Марка Четвертого застрелять багатьох людей. Тож цьому холодному штучному інтелекту слід мати якісь думки щодо того, як цьому запобігти.

— Але ж тобі, щоб відкопати Марка Четвертого, доведеться повернутися до Белльґарріка, — зауважив Мортон.

Я похмуро кивнув на знак згоди.

— Я сподівався, що ти цього ще не скажеш. Але так, Мортоне, так, давній друже. Я мушу з’ясувати, де живе наш видатний електронний лідер, і розшукати його. І сподіваюся, що в нього є якісь готові відповіді.

РОЗДІЛ 28

— Ти знаєш, де під’єднано Марка Четвертера? — запитав я Ніб. Вона заперечно хитнула головою.

— Фізично — ні. Просто відомо, тобто вважають, що Марк Четвертер прибув із нами й допоміг спроектувати місто Белльґаррік. І так і не покинув його.

— Що ж, хтось мусить це знати. — Я тяжко замислився, а тоді клацнув пальцями. — Наш давній друг, Штірнер, він повинен мати таку надважливу інфу. Один із найкращих у світі електриків. А якщо він і не знає, то вже напевно знає того, хто знає. Є думки щодо того, як із ним можна зв’язатися?

— Телефон отам.

— Дякую, Ніб, але я не маю його номера, геть не здогадуюся, де він зараз живе, і взагалі.

— Але ж номера немає ніхто. І байдуже, де він зараз живе. Просто зателефонуй до ЦД й попроси його.

— ЦД?

— Центрального довідника. Ось, я зроблю це за тебе.

Вона постукала по клавіатурі, і екран спалахнув написом великими літерами: «ПРОШУ НАБРАТИ ІМ’Я». Дуже ввічливо. Дуже ефективно. Скидаю капелюха перед людиною чи машиною, що створила таку програму. Я відповів на чотири запитання, і напис на екрані змінився на «ТЕЛЕФОНУЄМО». Літери згасли, а на екрані з’явилося похмуре лице Штірнера. Побачивши мене, інженер кволо всміхнувся, та він очевидно теж дивився ту передачу.

— А-а-а, добрий інопланетний друзяка Джим. Сподіваюся, у тебе все гаразд. Я можу чимось тобі прислужитися?

— Звичайно, можеш, добрий генераторний друзяко Штірнер. Я хотів би побалакати з вашим напівбогом, Марком Четвертером.

— Дивний вибір термінології. Я однозначно не назвав би його напів...

— Тоді забудь цей термін. Знаєш, де Марк Четвертер?

— Звісно.

— Відведеш мене до нього?

— А-а-а, над цим запитанням уже треба подумати. Індивідуалізм Марка Четвертера зі зрозумілих причин завжди шанували. Я пам’ятаю, як читав у історичних джерелах, що після заснування цього міста він таки вносив пропозиції й до нього час від часу зверталися по поради. Та останнім часом, принаймні останні кількасот років, такого не траплялося. Я б не пішов до нього сам, але так, гадаю, що тебе відвести можу. Твій індивідуалізм я поважаю так само, як індивідуалізм Марка Четвертера. Кожен із нас повинен сам торувати собі шлях у житті.

— А я збираюся торувати собі шлях назад до міста.

— Будь обережний. Це непросто. Потяги не ходять, а громадянам силоміць перешкоджають виїхати. За останніми відомостями, ніхто не повертався.

— Я щось вигадаю. Ти ще в місті?

— Так.

— Залишайся біля телефона. Я прибуду туди сьогодні. Мушу поговорити з Марком, перш ніж завтра вранці завершиться смертельна відстрочка Зеннора.

Я поклав слухавку та втупився порожнім поглядом у простір. Не побачив там жодної відповіді.

— Є якісь поради, Мортоне?

— Жодної слушної. Хіба тільки щось на кшталт «бути дезертиром і повернутись».

— Я, як і ти, думав над цією ідеєю та відкинув її. Так мене просто посадили б назад до в’язниці й розстріляли б.

— Можна дещо запропонувати? — спитала Ніб.

— Дуже радий будь-якій допомозі.

— До міста відвезу тебе я. Ти вдаватимеш мого батька. У нас у Лінгу є чудова театральна трупа з досить відомою гримеркою. Ти міг би бути старим, а я — твоєю донькою та водійкою. Це було б дуже захопливо.

— Ти чудова!

Я скочив на ноги та в пориві божевільного завзяття схопив її й поцілував. Тоді швидко сів ізнову: загули гормони й почали виганяти з голови всі інші думки. Вона була неймовірно яскравою, милою, розумною, гарною дівчиною, а мені просто доведеться начисто про це забути. Поки що.

— Нам варто розпочати.

— До театру тебе відведе мій брат. Я зателефоную туди й домовлюся про те, що треба зробити. Тоді повністю організую транспорт. Ти не проти, якщо я зізнаюся, що мені це теж здається чарівним і захопливим? Мушу подякувати тобі, що дозволив мені допомогти. Це набагато цікавіше за навчання.

— Це я маю тобі дякувати. Що ти вивчаєш?

— Вулканологію. Я просто обожнюю магму та вулканічні шлаки, а потім, якщо спуститися фумаролою...

— Так. Розповіси мені про ці палючі насолоди. Згодом.

— Звичайно. А ось і мій брат.

Гадаю, вони організували якийсь особливий потяг. Усього два вагони й без інших пасажирів. У Мортона був винуватий і водночас радісний вигляд, бо він не їхав назад до Белльґарріка. Я нещиро помахав йому на прощання ціпком і невпевнено заліз у вагон. Я був старезний, примхливий і потребував практики. Сива борода, вологі червоні очі, зморшки як на старому чоботі — в театрі справді чудово постаралися. Завдяки портупеї під одягом я зігнувся так, що дивився на свої зморшкуваті руки в пігментних плямах.

Колія була пряма, потяг швидкий, і до пункту призначення ми не зупинилися жодного разу. На наше прибуття чекала на платформі чорна машина. Її водій вийшов і притримав для нас дверцята.

— Керували коли-небудь такою? — запитав він.

Ніб кивнула.

— Двохсотвольтовим «Візником-Різником». Він дуже цікавий у керуванні.

— Так, справді. Я накрутив її до тридцяти трьох тисяч. Більш ніж достатньо енергії для поїздки. — Він показав на круглий кожух між задніми колесами. — Там махове колесо з електрогенератором на валі. На передніх колесах двигун. Чисто й не забруднює навколишнього середовища.

— А ще її дуже важко перекинути, бо там унизу є гіроскоп, — докинув я.

— Ви правильно зрозуміли. Хай щастить.

Ніб забуксувала, і мене втиснуло в сидіння від сильного прискорення. Ми помчали порожньою дорогою.

— Я сповільнюся, перш ніж ми доїдемо до блокпоста. Хіба це не цікаво? Яка ж тут найвища швидкість?..

— Не... з’ясовуй цього! — прохрипів я, тим часом як повз мене пролітав розмитий краєвид. — Хоч я й стари-гань, що пожив повноцінним життям, мені ще не хочеться його закінчувати!

Вона розсміялася своїм розкішним, схожим на подзвін, сміхом і сповільнилася приблизно до швидкості звуку. Вона явно добре знала дорогу (цьому, звісно, сприяли численні вилазки на велосипеді), бо раптом ударила по гальмах, мало не зупинилась, а тоді завернула за ріг і опинилася просто перед бар’єром на дорозі.

— Навіщо ви так загороджуєте дорогу, харцизяки? — роздратовано прохрипів я з вікна, а тоді посварився ціпком на гладкого капітана, що колупався у зубах. Я сподівався, що він виколупував залишки хот-цюці.

— Кінчай цю каґальню, дідуню. Куди ти, по-твоєму, прямуєш?

— Ти такий дурний, яким здаєшся, дурню? Чи не чув наказів свого верховного головнокомандувача? Робітникам міста негайно повернутись. Я інженер-електрик, і якщо ти хочеш, щоб у ваших сортирах було світло, а ваше пиво охолоджувалося, то притьмом відкриєш цю штуку.

— Не страждай каґальнею, дідуню, — посміхнувся він. Але відступив і подав двом сержантам знак відкрити бар’єр. Я помітив, що там не виднілося жодного рядового, і сподівався, що офіцерам до душі попрацювати самотужки задля розмаїття. Я ще раз, востаннє, потрусив ціпком, і ми проминули бар’єр, а тоді рушили далі дорогою, зробили поворот і зникли з поля зору. Ніб зупинилася біля першого таксофона, і я скочив униз, зображаючи артрит.

— Ти в місті? — запитав Штірнер.

— Щойно повернувся.

— Дуже добре. Тоді зустрінемося біля входу.

— Входу? Що, де?

— Звичайно, на площі Марка Четвертера. А де ще йому бути?

Непогане запитання. Я гадав, що там лише стоїть статуя. Не здогадувався, що там проживає й сам старий Марк. Я заліз назад до машини, і ми поїхали — тільки шини звично завищали. Дорогою я потроху зняв із себе маскування, розпочавши з портупеї. Бороду залишив на випадок наявності патрулів, а вони таки були.

— Сповільнися, — попросив я. — Не будьмо надто підозрілими.

Сержант, який очолював патруль, провів нас сердитим поглядом. Я зігнорував його, проте загін справив на мене серйозне враження. Коли він завернув за ріг, останні двоє бійців прослизнули у відчинені двері якоїсь будівлі та зникли з поля зору. Отже, дезертири не просто не вертаються — їхні лави невпинно поповнюються. Чудово! Якщо це триватиме далі, в Зенноровій армії незабаром зостануться самі офіцери й унтер-офіцери. З таким складом війн не виграють. Я побачив, що ми наближаємося до пункту призначення, тож посмикав себе за бороду та зморшки й помолодшав на сорок років, перш ніж ми завернули на площу та плавно зупинилися. Штірнер стояв біля статуї, із захватом дивлячись на неї.

— Хотів би я піти з тобою, — промовив він.

— І я, — докинула Ніб. — Це було б неймовірно захопливо. Але нас, ясна річ, не запрошували, тож ми не можемо туди лізти.

— Як мені ввійти?

Штірнер показав на бронзові двері в задній частині кам’яного постаменту статуї.

— Отуди.

— Ключ є?

Вони обоє здивовано поглянули на мене.

— Звісно, що ні. Їх не замкнено.

— Я мав би знати, — буркнув я. Оце так філософія. Сотні, тисячі років двері стояли тут незамкнені, а в них ніхто жодного разу не проник. Я простягнув руку, а вони по черзі взялися за неї й урочисто потиснули. Я міг їх зрозуміти. Це було трохи схоже на прощання з головою місцевої церкви, що взявся лізти драбиною на зустріч із Богом.

Ручка виявилася непіддатливою, та коли я добряче її крутонув, повернулася. Я смикнув, і двері, зарипівши, поволі відчинилися. Вниз, у землю, вели трохи припорошені сходи. Ввімкнулося світло, і я побачив, що одна з лампочок вигоріла. Залишалося сподіватися, що Марк Четвертер не вигорів так само.

Коли мої ноги потривожили багатовіковий пил, я чхнув. Спуск був довгий. Сходи закінчувалися маленькою кімнаткою з освітленими монтажними схемами на стінах і великими дверима із золотими пластинами. На них було вирізьблено й інкрустовано діамантами безсмертні слова: «Я Є, ОТЖЕ, Я МИСЛЮ». Під ними висіла маленька табличка з написом червоними літерами: «БУДЬ ЛАСКА, ВИТИРАЙТЕ НОГИ, ПЕРШ НІЖ УВІЙТИ». Я витер ноги об розстелений килимок, глибоко вдихнув і потягнувся до ручки, що здавалася витесаною з одного рубіна.

Двері розчахнулися, повернувшись на змащених петлях, і я ввійшов. Велика, добре освітлена кімната, суха та з кондиціонуванням повітря. Одна стіна вкрита шкалами й електронними приладами. А посередині кімнати...

Звісно, Марк Четвертер. Достоту як на картинах. Ось тільки від нього до зібрання апаратури неподалік тягнулися кабелі та дроти. Циферблати ж сяяли електронним світлом, а в мій бік крутнувся телевізійний давач. Я наблизився, зупинився попереду та притлумив потужне бажання вклонитись. А що саме кажуть розумній машині? Пауза затягнулась, і я став почуватись абсурдно. Прокашлявся.

— Марк Четвертер, як я розумію?

— Звісно. Ти сподівався на когось іншого... кр-р-к!

Голос був різкий і хрипкий, а слова, що звучали, поступово затихаючи, завершило неприємне рипіння. Водночас із панелі спереду вихопився дим, і розчахнувся люк. Мені урвався терпець.

— Шикарно! Справді чудово. Сотні років цей електронний всезнайко сидить отут, ховаючи у своїх банках пам’яті мудрість віків. А щойно я до нього озвався, він вибухає й гине. Це схоже на кінець поганого анекдоту...

Позаду щось заторохтіло, і я підскочив, розвернувся та застиг у захисній стійці. Але це був усього-на-всього маленький робот на пневматичному ходу, наїжачений механічними насадками. Він підкотився до Марка й завмер. Викинулася рука з клешнею й занурилася під відкриту панель. Зацокала, задзижчала й видобула монтажну плату, а тоді шпурнула її на підлогу. Тим часом зі слоту на горішній поверхні робота виходила ще одна монтажна плата. Хаплива клешня взяла її й делікатно просунула в отвір перед собою. Маркова панель різко закрилась, а тим часом робот розвернувся й посунув геть.

— Ні, — промовив низьким звучним голосом Марк Четвертер, — я не вибухнув і не загинув. Це зробила моя плата симуляції голосу. Її закоротило. Я кілька століть нею не користувався. Ти — інопланетянин, Джеймс ді Ґріз.

— Так. Як на машину в підземному сховищі ти, Марку, непогано відстежуєш події.

— Це не проблема, Джиме — тобі, здається, до вподоби неофіційне звертання. Оскільки всі входи в мене електронні, місцезнаходження мого центрального процесора насправді не має значення.

— Так, я про це не подумав.

Я відступив убік: підбіг робот, наїжачений віником і щіткою, та замів до свого відра викинуту монтажну плату.

— Що ж, Марку, якщо ти знаєш, хто я, то, безперечно, знаєш, що відбувається нагорі.

— Звичайно, знаю. Уже тисячу років не бачив стільки колотнечі.

— О, тобі це подобається?

Я починав сердитися на цей холодний і загадковий електронний розум. Коли ж він захихотів, явно щось утямивши, я дещо вразився.

— Спокійно, спокійно, Джиме. Я заради тебе повернув на місце емоційні схеми голосового зворотного зв’язку. Користуватися ними я перестав багато століть тому, виявивши, що істинні віряни надають перевагу офіційному голосу. Чи тобі більше до вподоби жінки? — Він увімкнув тепле контральто.

— Залишайся чоловіком, будь ласка, чомусь це здається природнішим. Хоч я й гадки не маю, нащо мені асоціювати якусь стать із машиною. Це має для тебе значення?

— Аж ніяк. Можеш називати мене «він», «вона» чи «воно». Статеве питання для мене неважливе.

— Ну, а для нас, людей, важливе, і б’юсь об заклад, що тобі без нього сумно!

— Дурниці. Не можна сумувати за тим, чого ніколи не мав. Чи прокидаєтеся ви серед ночі, безпорадно прагнучи фоторецепторів на кінчиках пальців?

Зауваження було слушне: старий Марк не був телепнем. Але хай якою захопливою видавалася ця балачка, час було перейти до мети цього візиту.

— Марку, я прийшов сюди з дуже вагомої причини.

— Безсумнівно.

— Ти чув передачі, ти знаєш, що відбувається там, нагорі. Той кровожерливий дебіл Зеннор уранці збирається вбити десятьох твоїх вірних послідовників. Як ти плануєш цьому зарадити?

— Ніяк.

— Ніяк!

Я втратив самовладання й копнув поліровану панель спереду.

— Ти вигадав індивідуальний мутуалізм і нав’язав його галактиці. Ти навчив вірних і привів їх сюди, а тепер будеш спокійно сидіти й дивитись, як вони помирають?

— Кінчай цю каґальню, Джиме, — тепло промовив він. — Постарайся не відступати від істини. Я оприлюднив політичну філософію. Люди ознайомилися з нею, захопилися, застосували її та вподобали. Це вони мене сюди привезли, а не навпаки. У мене є емоції, так само, як і в вас, але я не дозволяю їм конфліктувати з логікою та правдою. Тож охолонь, малий, і вертаймося до початку.

Я посунувся вбік: ізнову примчав віниковий робот, дістав маленьку вологу ганчірку та прибрав із корпусу Марка мітку, що залишилася там від мого черевика. Я глибоко вдихнув і заспокоївся, бо й справді нічого не досяг би, оскаженівши.

— Твоя правда, Марку, до початку. Там, нагорі, невдовзі буде вбито людей. Ти маєш намір якось цьому зарадити?

— Я мало на що здатен фізично. А все, що стосується політики чи філософії, є в моїй книзі. Громадянам там, нагорі, відомо про ІМ стільки, скільки й мені.

— То ти просто сидітимеш тут і слухатимеш шкварчання своїх електронів, а вони хай гинуть.

— Люди й раніше гинули за свої переконання.

— Чудово. Що ж, я волію жити за мої переконання. І я щось зроблю — навіть якщо ти не зробиш нічого.

— Що ти збираєшся зробити?

— Ще не знаю. У тебе є для мене поради?

— Про що?

— Про рятування життів, ось про що. Про те, як закінчити вторгнення й позбутися Зеннора...

І тут до мене дійшло. Мені не треба було обмінюватися з Марком політичними аргументами — я просто мав скористатися його розумом. Якщо в нього є банки пам’яті, яким кілька тисяч років, то, звісно, є й потрібні мені знання. А ще в мене досі є електронний птах-шпигун!

— Що ж, старий автомате Марку, ти міг би мені допомогти. Лише трохи інформації.

— На здоров’я.

— Ти знаєш просторові координати цієї системи й цієї планети?

— Звісно.

— То роздрукуй їх мені якнайшвидше! Тоді я зможу надіслати флотові Ліги надсвітлове повідомлення з проханням про допомогу.

— Не розумію, нащо мені це робити.

Я зірвався.

— Ти не розумієш!.. Слухай сюди, дебільна ти машино. Я просто прошу інформації, що врятує не одне життя, а ти не розумієш...

— Джиме, мій новий інопланетний друже. Не розлючуйся так швидко. Це погано впливає на тиск. Дай мені, будь ласка, завершити своє твердження. Я збирався додати, що ця інформація непотрібна. Ти вислав надсвітлове повідомлення сам, щойно дістав замаскований під ворона передавач.

РОЗДІЛ 29

— Я вислав надсвітлове повідомлення? — перепитав я. Мої думки незграбно забігали невеличкими колами.

— Так.

— Але... але... але...

Я зупинився, схопив себе за психічний карк і добряче потрусив. Логіка, Джиме, час для логіки.

— У записаному повідомленні від капітана Варода йшлося про те, що для того, щоб вислати надсвітлове повідомлення, мені знадобляться координати.

— Це було відвертою брехнею.

— Слова про те, що це було радіоповідомлення, теж брехня?

— Звісно.

Я заходив уперед-назад, а за мною слідом почав рухатися телевізійний давач. Що відбувається? Чому Варод збрехав мені про сигнал? І де він, якщо його одержав? Якщо він одержав сигнал і не послав свого флоту абощо, то це він муситиме бути відповідальним за вбивства. Ліга такого не полюбляє. Проте Марк може знати, що коїться. Я швидко розвернувся.

— Говори, старезний мозку в коробці! Флот Ліги прибув чи ще в дорозі?

— Вибач, Джиме, я просто не знаю. Останній орбітальний телескоп розрядився багато століть тому. Мені відомо про це не більше, ніж тобі. Я можу лише здогадуватися, що ми дуже далеко від рятівників, на яких ти очікуєш.

Я перестав ходити й раптом відчув неймовірну втому. День мав видатися важким. Я оглянув кімнату.

— У тебе немає старого ящика чи чогось такого, на що можна сісти?

— Ой-йой, щиро прошу вибачення. Я не дуже гостинний господар, еге ж? Розівчився.

Поки він говорив, до кімнати вкотився електричний диван і зупинився позаду мене. Я впав на нього. Марка важко було сприймати як неістоту: він же мав голос і все таке.

— Красно дякую, дуже м’яко.

Я прицмокнув губами, і він зчитав натяк.

— Прошу, влаштовуйся зручно. Може, чогось випити?

— Я б не відмовився. Як ти розумієш, просто для стимуляції мислення.

— Наразі в мене не надто багаті запаси. Є трохи вина, та йому, певно, щонайменше чотириста років. Можна сказати, залізна витримка.

— Ми можемо тільки скуштувати!

Стіл зупинився біля мого ліктя, і я здмухнув із пляшки пил, а тоді активував електронний штопор, який витягнув по-справжньому стародавній корок, не розламавши його. Я налив вина, понюхав і охнув.

— Ніколи... ніколи не нюхав нічого подібного!

На смак вино виявилося ще краще. Усе це нюхання й куштування дещо розрядило атмосферу в психічному плані. Я відчув, що здатен краще розібратися із насущними проблемами.

— Не знаю, котра зараз година, — сказав я.

— До обіцяних страт іще понад шістнадцять годин.

Марк був аж ніяк не дурний. Я надпив вино й перебрав у голові варіанти.

— Я надіслав повідомлення — отже, флот має прямувати сюди. Проте ми не можемо сподіватися на те, що ситуацію врятує їхнє прибуття. Єдиний позитив у всьому цьому — те, що я принаймні знаю, що не стирчатиму на цій планеті вічно. То що я можу зробити для порятунку чиїхось життів? Очевидно ж, що ні ти, ні твої прихильники ІМ і пальцем не поворухнуть.

— Я б так не сказав, Джиме. Просто зараз у місті триває кілька нарад. Люди масово повертаються.

— Вони скоряються? Стають до роботи?

— Аж ніяк. Зараз організовують протест, але його форму ще обговорюють.

— Звідки ти все це знаєш? Шпигуни?

— Не зовсім. Я просто користуюся всіма схемами зв’язку та відстежую всі телефонні дзвінки. Субблоки шукають за мене ключові слова й роблять записи.

— Невенкеблійськими схемами ти теж користуєшся?

— Так. Це дуже цікаво.

— Знаєш тамтешню мову?

— Я знаю всі мови. Усі чотирнадцять тисяч шістсот дванадцять мов.

— J’amen, in ting er і hvert fold siker. Du taller ikke dansk[8].

— Og hvorfor sa ikke det? Dansk er da et smukt, melodisk sprog[9].

Непогано — а я думав, що, крім мене, більше ніхто не чув про данську. Втім про ще одну мову Марк, без сумніву, не чув ніколи. Стародавня мова за назвою латина. Нею розмовляє лиш одне таємне товариство, таке таємне, що я не наважуюся сказати про нього більше.

— Nonne cognoscis linguam Latinam?[10]

— Loquarne linguam Latinam?[11] — відверто зарозуміло озвався Марк. — Quid referam in singulorum verborum delectu, in coniunctorum compositione, et structura, in casuum atque temporum discriminatione, in certarum con-cinnitate formularum, in incisorum membrorumque confor-matione, in modulandis circumdictionibus, in elegantiarum cuiusque generis accurata, elaborataque frequentatione quan-tus turn sim et quam purus putas Ciceronianus? Ex qua Cicero mortuus est, meis verbis nihil latinius. Memoria vero libros omnium auctorum latinorum tarn veterum quam recentiorum et neotericorum continet. Voces peregrinae et barbarae quae latinis eloquiis inseruntur, omino mihi notae sunt. Nae tu es baro et balatro, nam ego studeo partes difficiles cognoscere quas scholastici doctores gestant, latebras singulas auxilio mei ipsius cerno. Doctissimi enimvero homines omnino univer-sitatum modernarum me rogant sensus omnium talium verborum[12].

Тут я зміг хіба що роззявити рота, тим часом як він гудів від електронної радості, страшенно пишаючись собою.

— Ти вловив там усі нюанси, Джиме? Оцінив, який я щирий цицероніанець? Ретельний добір кожного слова, побудову структури речень, контраст відмінків і часів, фраз і речень...

І так він розводився ще досить довго. Хвалився. Теревенячи з Марком, я був схильний олюднювати його. Її. Байдуже. Це була не людина, а розумна машина зі здібностями, які значно перевершували все, що я уявляв собі доти. Та як я міг змусити їх працювати?

— Скажи мені, Марку, ти мені допоможеш?

— Чим тільки зможу.

Я знову надпив вино й відчув, як наснажуюся його цілющими та натхненними силами. Спогад. Те, що сталося сьогодні.

— Марку... Я сьогодні побачив, як дезертирували двоє вояків. У місті є інші нещодавно прибулі дезертири?

— Є, і чимало. Загалом сто двадцять один... вибач, сто двадцять двоє. Щойно прибув іще один.

— Хтось із них озброєний?

— Тобто оснащений зброєю? Та всі вони. Всі вони дезертирували з патрулів у місті.

Та чи застосують утікачі свою зброю? А якщо так, то як мені цим скористатися? Почала викристалізовуватись ідея. Зустріти вогонь вогнем. А вони цілком на це здатні. Перевірити ж можна було лише в один спосіб. Я налив собі ще трохи вина й повернувся до електронного господаря.

— Я хотів би, щоб усі дезертири зустрілися зі мною десь у центрі. Зі зброєю. Ти можеш це організувати?

Кілька довгих секунд він мовчав. Шукав способу відступитися від своєї пропозиції? Але я його недооцінив.

— Усе готово, — сказав він. — Ті, хто переховує дезертирів, проведуть їх після настання темряви до спортивного центру. А це дуже близько до місця, обраного для вбивств.

— Ти на крок попереду мене.

— Сподіваюся, що так. Я ж незмірно розумніший за тебе. Отже, позаяк до вашої зустрічі ще кілька годин, чи не відплатиш ти мені за послугу, потеревенивши зі мною? Я тисячу років, якщо не більше, доволі мало стежив за галактичними справами. Як воно там?

День і ранній вечір видалися дивними. Пам’ять у нього, як і належало, виявилася доволі потужною, тож я дізнався дещо цікаве. Та був один факт, якого він не міг мені повідомити, бо народився (був збудований? змонтований?), коли людство вже давно розповсюдилося галактикою.

— Я, як і ти, Джиме, знаю лише міфи та спогади про прадавні часи. Якщо в людства й була рідна планета, якась Багнюка чи Земля, чи ще якось так, то про її місцезнаходження у моїх банках пам’яті відомостей немає.

— Ну, я просто надумав запитати. Але мені, мабуть, уже час іти. Приємно було поспілкуватися.

— Аналогічно. Заходь, коли схочеш.

— Ловлю тебе на слові. Ти не проти вимкнути світло, коли я підіймуся сходами?

— Без проблем. Це місце, як ти можеш здогадатися, непогано автоматизовано.

— Жодних проблем із електропостачанням?

— Присягаюся своєю п’ятою точкою, ні. Найперше почуття, якого я навчився — це потяг до виживання. Електропостачання в місті, запасні генератори, резервний акумулятор, двійко паливних елементів і термоядерний генератор, який можна запустити за десять хвилин. Не тривожся за мене.

— Не буду. Па-па.

Я зійшов довгими сходами нагору, і, коли торкнувся дверей, світло згасло. Потому я відчинив двері, визирнув назовні й не побачив жодного патруля. Тоді широко розчахнув двері та попрямував до Ніб і Штірнера, що чекали на мене, сидячи на лавці.

— А ви не боїтеся, що ворог знайде вас тут після комендантської години?

— То не проблема, — відповів Штірнер. — Дезертирувало так багато бійців, що патрулі неначе скасовано. Усі військові або на базі, або в муніципальній будівлі. А тепер, прошу, розкажи нам. Ти поговорив із Марком Четвертером?

Вони обоє нахилилися вперед у напруженому очікуванні.

— Поговорив із ним і насолодився його гостинністю. А ще в нього залишилося кілька ящиків вина — такого, що ви б і не повірили.

— Я повірив би чому завгодно про Марка Четвертера, — зауважив Штірнер, а Ніб кивнула на знак згоди. — Але мені жаль, що він не порадив тобі, як вирішити проблему вбивств.

Я швидко закліпав.

— Звідки ти знаєш? Я нічого про це не сказав.

— А ти й не мусив. Марк Четвертер знає, що із цією проблемою ми маємо впоратися самотужки. І ми це зробимо. Було ухвалено рішення. Усі, хто в місті, зберуться завтра на місці вбивств — таке індивідуальне рішення кожного з нас. Ми станемо перед дулами.

— Шляхетний жест, але марний. Вас просто застрелять.

— Тоді наші місця займуть інші. Ненасильство не має кінця. Вони стрілятимуть, доки в них не скінчаться патрони для зброї чи доки їх не охопить відчай від скоєних убивств. Я певен, що не всі вони — такі моральні лиходії, як їхній очільник.

— Я б на це не сподівався. Але може знайтися альтернатива. З допомогою Марка — порадую вас тим, що ми вже на «ти», — я організував зустріч усіх дезертирів у місті. Якщо ви зводите провести мене до спортивного центру, ми переконаємося, чи не є, бува, мій план кращим і практичнішим.

Прогулянка вдалася приємною: на вулицях міста вперше, відколи висадилися завойовники, не було страху. Ми зустріли інші компанії, що простували в тому самому напрямку, і кожна з них супроводжувала одного-двох озброєних дезертирів. Сміх, усмішки — тепер вони раділи, що звільнилися від армії, — та чи підтримають вони план, що може поставити під загрозу їхню новоздобуту свободу? Був лише один спосіб це з’ясувати.

У спортивному центрі був закритий стадіон із ареною для боротьби, де ми всі й розмістилися. Вояки-втікачі сиділи в нижчих рядах, тим часом як зацікавлені глядачі із цивільних розсілися над ними й позад них. Я вибрався на арену й зачекав, доки всі посідають, а тоді взяв мікрофон. Глядачі зашурхотіли й затихли.

— Колеги, колишні призовники, новоприбулі дезертири, вітаю вас. Більшість із вас мене не знає...

— Та всі тебе знають, Джиме! — гукнув якийсь голос. — Ти той хлопака, шо мало не задушив генерала.

— Спробуй ще!

Я всміхнувся та зачекав, доки радісний гамір не стихне.

— Дякую, хлопці, приємно, коли тебе цінують. А тепер мушу попросити вас про допомогу. Наш любий генерал, каґалець Зеннор, планує завтра розстріляти кількох неозброєних цивільних. Це люди, що допомагали вам і вашим приятелям утекти, ті, хто запропонував усім нам дружбу, а за бажання й щасливу домівку тут. Тепер ми маємо допомогти їм. І я розповім, як саме.

Ми візьмемо до рук оцю вогнепальну зброю, якою навчені користуватися, націлимо її на Зеннора та його банду й пригрозимо знищити, якщо хоч хтось із них натисне на спусковий гачок. Це буде протистояння — і ми, можливо, не залишимося після нього безкарними. Та ми повинні це зробити.

Я трохи соромився додавати брутальний емоційний аргумент, але вибору не мав. Це була не найкраща на світі ідея, і дірок у ній було більше, ніж у машині з донатами. Та це був єдиний мій план.

Вони багато сперечались і кричали, та врешті-решт більшість проголосувала за. Меншість не бачила жодного способу гідно піти — я ж апелював до мужності, — тож нехотячи пристала на план. Місцеві провели нас манівцями до будівель, що виходили фасадами на площу, і ми, лігши на свою зброю, поснули там. Я був певен, що за ніч дехто з прибулих зникне. Сподівався тільки на те, що вранці їх залишиться достатньо, щоб забезпечити мені трохи вогневої підтримки.

На світанку я помітив на площі рух. Трохи відсунув плюшевого ведмедика, щоб зазирнути за фіранки магазину іграшок, у якому ховався. Починали прибувати солдати.

А ще виштовхували з вантажівки полонених, усіх десятьох, у наручниках і зв’язаних. Коли посвітлішало, я роздивився, що всі вояки — офіцери чи унтер-офіцери. Ну звісно — Зеннор не міг довірити брудну роботу рядовим! Усі вони зараз, либонь, сидять під вартою та замком на базі.

Із муніципальної будівлі вибрів сам Зеннор і став посеред площі. Тоді ж я почув гуркіт коліс і потужних моторів: підкотилися загони важкої артилерії. На це я не очікував.

А ще я не очікував, що Зеннор дістане пістолет і вистрілить у вікно магазину іграшок.

— Виходь звідти, ді Ґрізе — усе скінчено! — зарепетував він і зніс пострілом ведмедика.

Хіба в мене був вибір? Я відчинив двері та ступив на вулицю. Поглянув на безліч рушниць, націлених у вікна, за якими ховалися мої бунтівні солдати. Поглянув на лиху переможну усмішку на обличчі Зеннора.

— Я ж генерал, пам’ятаєш? Ти справді вважав, що твій сміховинний маневр удасться? Мій агент розповів мені про твої дурнуваті плани в усіх подробицях. Чи хотів би ти з ним зустрітися?

За сигналом Зеннора з-за дверей вийшов один із дезертирів і наблизився до нас. Він був у темних окулярах і мав великі вуса; я вже бачив його колись іздалеку. Тепер же я побачив його зблизька, а він відклеїв свої вуса та викинув окуляри.

— Капрал Ґоу, — видихнув я.

— Понижений до рядового! Бо дав змогу тобі втекти. Мене б розстріляли, якби я не був досить багатий, аби дати хабарі. Одначе тепер моє падіння — це твоє падіння. Інші рядові, мерзенні свині, знали, що я був капралом, і не говорили зі мною. Проте я здогадувався, що щось не так. Коли вони дезертирували, я негайно доповів генералові. За його вказівками пройшовся містом — і мене підбурили до дезертирства зрадливі аборигени. Я дезертирував, а генерал Зеннор отримав повні звіти.

— Ти щур!

— Без образ, шпигуняро. Добрий генерал поновив мене у званні. А ти влип у каґал.

— Що правда, те правда, — погодився Зеннор. І навів свій пістолет мені межи очі. — Ти зазнав невдачі, жахливої невдачі. Хай це буде твоєю останньою думкою перед смертю. Тепер тобі кінець!

РОЗДІЛ 30

Ну, так. Це був чи не найбільш кепський із усіх кепських моментів мого життя. Життя, що, на жаль, було повне кепських моментів. Ну, тобто справді. Ось цей генерал-убивця шкірив на мене зуби й погладжував чутливий спусковий гачок свого пістолета. За ним були його пузаті солдати, що дивились у приціли своїх гармат. Тим часом мою знезброєну армію зусібіч копняками виганяли зі сховків і під дулами рушниць гнали на площу. Мало які моменти можуть бути більш кепськими, ніж цей.

— Ти не залишишся після цього безкарним, Зенноре, — промовив я. Це було досить кволо, та тоді мені не спадало на думку більш нічого.

— О, ні, залишуся, дрібното. — Він підняв пістолет, наставив його мені межи очі й погладив спусковий гачок. А тоді опустив його. — Та я не хочу, щоб тобі зараз було надто легко. Перш ніж я тебе застрелю, ти побачиш, як я розстрілюю цих зрадливих дезертирів — усіх до одного. Їм вистачило нахабства спробувати повстати проти мене зі зброєю в руках. За цю помилку вони загинуть. Тоді я застрелю десятьох в’язнів, як і обіцяв. А вже тоді й тільки тоді вб’ю тебе.

— Якщо я вб’ю тебе першим, то ні, — прогарчав я, відчуваючи, що шкірю зуби. Мені було нічого втрачати. Я підняв руки й побрів до нього. А він побіг!

Недалеко. Лише до найближчої полоненої, схожої на бабцю жінки із сивим волоссям. Відтягнув її від інших і приставив дуло свого пістолета до її голови.

— Ну ж бо, ді Ґрізе. Підійди до мене ще на крок, і я натисну на спусковий гачок. Ти в мені сумніваєшся?

Сумніватися в ньому? Нізащо. Я не зробив цього кроку. Світ наближався до свого кінця, і я ніяк не міг цьому зарадити. В них була вогнепальна зброя, а в нас — нічого.

Саме тоді, найпохмурішої миті, я розрізнив крізь чорноту своїх думок човгання великої кількості ніг, і водночас із Зеннором озирнувся.

З-за рогу вийшов щільний, на всю ширину вулиці натовп, нескінченна юрба. Першу шеренгу очолювали Штірнер — і Ніб!

— Ні, не треба, назад! — закричав я. Ніб мило мені всміхнулась. І продовжила йти поруч зі Штірнером. Зеннор тепер цілився з пістолета у Штірнера, якому до цього неначе було цілком байдуже. Штірнер зупинився й голосно гукнув:

— Усім, хто має зброю, покласти її. Ми не завдамо вам шкоди, бо в нас так не прийнято...

— Ще одне слово — і я тебе вб’ю! — проревів Зеннор.

Штірнер повернувся до нього з холодним, як смерть, обличчям і промовив:

— Я тобі вірю. Досі я насправді не вірив у те, що одна людина здатна вбити іншу. Побачивши тебе, я в це повірив.

— Добре, тоді...

— Заспокойся. Я зроблю саме те, заради чого прийшов сюди. Заберу в тебе зброю. Якщо ти мене вб’єш, у тебе забере зброю хтось інший. Якщо йому не вдасться, спробує хтось іще. Кінець кінцем вона спорожніє, розрядиться, і її в тебе заберуть. Ти не можеш перемогти. Ті, хто йде за тобою, не можуть перемогти. Усе скінчено.

— Ні, не скінчено! — скрикнув Зеннор. На губах у нього тепер була слина, а в очах — божевілля. Він відштовхнув полонену та втиснув пістолет у Штірнерів тулуб. — Нікому не стане на це відваги. Коли я рознесу твою кров по всій площі, вони розвернуться й побіжать. Мої бійці зроблять один залп, а ті, хто вціліє, тікатимуть у паніці. Ось що я зроблю, і ти мене не зупиниш...

Я кинувся до нього із простягнутими вперед руками. Він штовхнув на мене Штірнера й ударив мене по голові дулом наведеного пістолета, а тоді провів пальцем по спусковому гачку.

— Ти йдеш добровольцем, ді Ґрізе? Добре. Тоді станеш першим.

Площею промайнула тінь, і об наші барабанні перетинки забухкав підсилений голос.

— Війну закінчено. Опустіть зброю.

Небо затулив найбільший із бачених мною коли-небудь космічних кораблів. Він наїжачився зброєю — і всю її було спрямовано вниз, на солдатів Зеннора. Флот прибув! Але трохи запізно.

— Нізащо! — вигукнув Зеннор. — Стрільці, вогонь! Убийте полонених! Підстрельте отой корабель!

Мене він теж не забув — утиснув мені у скроню ствол пістолета й утопив спусковий гачок. Зброя не вистрілила.

Я побачив, як кісточка його пальця побіліла від напруження, та спусковий гачок не рухався. Зрозумівши, що відбувається, він пополотнів. Я смикнувся та збив пістолет.

Тоді аж із землі завдав удару вгору — такого, до якого, мабуть, готувався все життя. Мій кулак летів угору, невпинно прискорюючись, аж доки не врізався Зеннорові в щелепу. Підняв його в повітря й опустив непритомним на землю. Я потер зболені кісточки пальців і зрозумів, що дурнувато шкірюся.

— Ваша зброя не працює! — знову забухкав голос із неба, і я, попри відлуння та спотворення, упізнав капітана Варода. — Цей корабель випускає ентропійне поле, що не дає металу рухатися, торкаючись металу, а електронам — текти. Живі організми воно не зачіпає. Тому, якщо ви, добрі громадяни Хоєцького, зволите знезброїти цих загарбників, я буду неймовірно вам вдячний.

Швидко затупали ноги: першими прибігло кілька дезертирів. Офіцерські фінгали та роз’юшені унтер-офіцерські носи виявилися приємним видовищем. У кораблі вгорі відчинився люк, і з нього спустилася на тросі знайома постать в однострої. Я відчув на своєму передпліччі чиюсь руку, озирнувся й уздрів прекрасне усміхнене лице Ніб.

— Отже, усе скінчилося, Джиме?

— Так, і кінець щасливий.

— Що буде тепер?

— Загарбники поїдуть і більше ніколи не повернуться. Твоя планета знову належатиме тобі. Мир пануватиме тут вічно.

— Ти теж поїдеш?

Моє серце голосно гупнуло кілька разів, і я стиснув руку дівчини, приготувавшись потонути в її очах. А тоді опам’ятався та стрепенувся.

— Не знаю... неправда. Знаю. Хай які чудові тут цікавинки, — я стиснув руку найбільшої місцевої цікавинки, — у довготривалій перспективі я не буду тут щасливим. І люди довкола мене теж. Твоя планета, даруй на слові, занадто тиха для мене. Побути певний час у раю чудово, та я б не хотів до нього звикнути. На світі є безліч інших планет, яких я ще не бачив. Галактика — дуже велике місце. Це боляче казати, та я мушу йти далі.

— Залишайся на цій планеті, Джиме, — порадив Варод, підступивши до мене ззаду. — Бо, вирушивши звідси, ти дізнаєшся, що на певній планеті на тебе чекають правосуддя та в’язничний термін.

— Хто б казав, Вароде, хто б казав! — Я розвернувся й дуже сердито помахав пальцем у нього перед носом. — Ви ошукали мене, обманом змусили приїхати сюди, а тоді проігнорували моє надсвітлове повідомлення й покинули тут гнити, мало не вбивши мене й десь із половину планети...

— У жодному разі! Ми весь цей час перебували на орбіті та стежили за всім. Прибувши, ми відразу обвішали всього Зеннора жучками, які неможливо виявити. Ми прибули сюди за два дні після того, як ти вислав надсвітлове повідомлення. Молодець.

— Два дні? Жучки? Це нереально. Марк Четвертер повинен би був про них знати.

— Він знав. Ми постійно радилися із цим видатним інтелектом. Він став у великій пригоді.

— Ви маєте на увазі, що Марк Четвертер мені збрехав — достоту як ви?

— Так.

Я розтулив і стулив рота, а тоді обдумав усе заново.

— Чому... Тобто навіщо зволікати й ризикувати тим, що все вийде з-під контролю, коли можна було приземлитися відразу?

— Ми мусили зачекати, доки відбудуться вибори, — промовив він із обурливою привітністю. — Ми зробили все, що могли, щоб якомога швидше вигнати Зеннора з рідної планети. Сховали купу жучків із функцією радіо-передавання, щоб він знав, що за ним стежать. Ми роздмухували його параною, сподіваючись, що він не контактуватиме з місцем своєї постійної дислокації, доки не стане надто пізно. Ти дуже добре морочив йому тут голову. Мушу привітати тебе з цим. Тому в нього геть не було часу бодай подумати про зв’язок зі своєю базою. Це було дуже важливо для нас. Щойно Зеннор подався у свою міжпланетну пригоду — як ми й сподівалися, — на Невенкеблі вдалося влаштувати невеличкий переворот. Цивільні були більш ніж утомлені нескінченним надзвичайним станом. Палацовий переворот швидко ліквідував армію. Було обрано цивільний уряд, і відтепер там пануватиме мир. Ця роззброєна армія повернеться й розчиниться серед простого народу.

— Ви обвели мене круг пальця, — не без теплоти сказав я.

— Не знаю, що це означає, та гадаю, що це означає, що ми несправедливо скористалися тобою, переклавши на тебе нашу брудну роботу.

— Згодиться, доки не з’явилося краще визначення. Ну, а хіба не так було?

— Аж ніяк. Ти встряв у цю справу з власних причин. Якби ми не стежили за тобою й не нагодилися тобі на допомогу, зараз ти був би мертвий.

Із цим було дуже важко посперечатись. І я приїхав сюди з власної волі. Я опустив погляд на тіло, що лежало долілиць, і поборов у собі стійке бажання зламати йому кілька ребер.

— А як щодо Зеннора?

— Зеннор хворий і пройде потрібний йому курс лікування в лікарні, що спеціалізується на таких проблемах, як у нього. Наразі його вже не існує.

— А як щодо мене?

— З твого боку було б розважливим рішенням залишатися там, де ти зараз. В’язень-утікач, досі не засуджений...

— Не верзіть мені цієї каґальні, — посміхнувся я. — Я — агент флоту Ліги під прикриттям, тож і поводьтеся зі мною відповідно. Завдяки мені ви виявили цю планету, а ще я постраждав в ім’я правосуддя Ліги. Я навіть укладав фінансові домовленості від вашого імені...

— Так, вояк, якому ти обіцяв кредити за допомогу. Записувальний пристрій із голосовою активацією в птахові-шпигуні зафіксував твою розмову з ним. Аспії заплатять.

— Тоді заплатять і мені. Повну платню за весь час, який я пропрацював із вами. Гаразд?

Він потер щелепу й насупився.

— Гадаю, ти проситимеш повного помилування за злочинами, скоєними на Біт О’Хевен?

— Ні. Я просто хочу, щоб цей інцидент повністю стерли з моїх даних, аби я міг жити як вільна людина. Із отриманою платнею в кишені.

— Я згоден. За умови, що ти зостанешся на службі у флоту. Хоча ти й дещо запальний, із тебе добрий польовий агент...

— Нізащо! — вигукнув я, відсахнувшись і заіржавши, як кінь. — Нізащо! Працювати на закон? Платити податки та з нетерпінням чекати на жалюгідну пенсію під старість? Краще смерть, аніж безчестя! Заплатіть і зробіть мені ручкою, капітане. У мене свої кар’єрні пріоритети.

— Скажімо, вести злочинне життя?

— Це інше. Я справді можу вам пообіцяти: ніколи більше! — Я поклав одну руку на серце, а другу підняв долонею назовні. — Я свій урок вивчив. Цим зрікаюся будь-якого інтересу до злочинного життя та даю слово віднині й надалі бути продуктивним членом суспільства.

— Добре, мій хлопчику, добре. Тоді я подбаю про гроші для тебе. Таким, як ти, у злочинності не місце.

— Ні, сер, не місце! — підтакнув я.

Я знову брехав; брехав, усміхався й безсоромно брехав. Як не крути, в мене були добрі приклади для наслідування. Коли тобі бреше повний капітан флоту Ліги, коли тобі бреше найвидатніший штучний інтелект у відомій частині галактики, чи слід змушувати простого колишнього свинобразопаса говорити правду?

У мене пересохло в горлі, і я раптом відчув потужне бажання випити того чотирьохсотлітнього вина. Мені не терпілося підняти келих із ним. Підняти й виголосити тост.

За свою майбутню кар’єру серед зірок. Я мало не відчув смак цього вина на губах і сухо прицмокнув ними, а тоді повернувся до Ніб і Штірнера.

— Друзі мої, це треба відсвяткувати. Ходімо зі мною, благаю. Я знаю один дуже елітний бар не надто далеко звідси.

ЕПІЛОГ

— Це, без сумніву, — промовив Штірнер із вологими від хвилювання очима, — келих найкращого вина, яке я коли-небудь випив, надумав випити, зміг випити, вип’ю коли-небудь, про яке я коли-небудь думав, що можу колись надумати випити...

— Хоча знання синтаксису тебе відверто підводить, — сказав Марк Четвертер, — я високо ціную твої почування. Тепер, коли ви всі скуштували вино — я дуже радий, що воно вам до вподоби, — хотілося б виголосити тост. За Джеймса ді Ґріза, рятівника планет. Ми вічно будемо тобі вдячні, Джиме.

— Вічно будемо вдячні! — хором повторили присутні, підняли келихи й випили. Усі, крім Марка, що не мав келиха, який можна було би підняти. Замість того, щоб пити вино, він звелів одному зі своїх роботів залити в сухий акумулятор порцію електролітичної рідини; Марк пояснив нам, що раптовий приплив електронів від цього неймовірно стимулює.

— Дякую, друзі, дякую, — озвався я, а тоді підняв келих у відповідь. — За Мортона й Шарлу, що сидять на дивані поруч із вами, тримаючись за руки й шаріючись, бо невдовзі одружаться.

Під радісні вигуки всі випили, а Марк Четвертер захихотів над своїми жвавими електронами. Я підняв келих знову.

— Також вип’ємо на знак подяки моєму фізичному провідникові й інтелектуальному наставникові, Штірнеру. І моїй супутниці у пригодах, Ніб — хай її велосипед котиться довго.

За цим знову залунали радісні вигуки й булькання, тим часом як я повернувся до блискучої машини перед нами.

— І нарешті — що, звісно, не менш важливо, — за Марка Четвертера. Провідника, вчителя, духовного лідера, постачальника вишуканих вин. За Марка!

Коли вигуки затихли й було відкорковано ще одну пляшку, Марк Четвертер звернувся до своїх уважних слухачів.

— Дякую, дякую, любі послідовники індивідуального мутуалізму. Надто довго я пробув на шамоті...

На шамоті? Ця вредна машина напивалася швидкими електронами! Як чіп!

— ...надто довго ховався під вулицями, стежачи за скороминущим парадом, що минав наді мною. Тепер, кінець кінцем, нарешті я вітаю ваше любе товариство й вітаю вас. І нам варто взяти ще один ящик із вином.

Штірнер незграбно потупав по ящик, а Ніб пішла йому допомагати. Тимчасово залишившись самі, Мортон і Шарла загорнулися в щасливі й дуже близькі обійми. Марк щось бурмотів собі під носа.

Це була ідеальна можливість накивати п’ятами. Я ненавидів прощатися. Тихенько, щоб не потривожити їх, я підвівся й вийшов. Поволі зачинивши за собою двері, побачив, як крутнувся в мій бік телевізійний давач Марка; його діафрагма швидко скоротилась і розширилась у електронному підморгуванні. Я підморгнув йому у відповідь і зачинив двері, розвернувся й неквапом піднявся сходами.

Хай як мені подобалася ця планета та її громадяни з їхньою політичною мономанією, я знав, що вона не для мене. Надто цивілізована й мирна. Чим би я заробляв на життя без злочинності й без поліції?

Уперед, Джиме, вперед! Зорі твої!

notes

Примітки

1

Срібло, гроші (корнська мова). — Тут і далі прим. пер.

2

Кеварґен — конопля (корн.).

3

Ліс — двір (корн.).

4

Звісно(корн.)

5

Гог — свиня (кори.).

6

Миля (.корн.).

7

Кагал — послід, лайно (корн.). На Стерен-Ґвандрі слово, судячи усього, почасти змінило семантику, перетворившись на еквівалент низки різних лайливих слів у діапазоні від грубого просторіччя до нецензурної лексики.

8

Так, у будь-якому разі одна річ певна. Ти не розмовляєш данською (дан.).

9

Але чому? Данська мова така гарна, мелодійна (дан.).

10

А ти не знаєш латинської мови? (Лат.)

11

То мені говорити латинською? (Лат.)

12

А коли говоритиму, добираючи кожне слово, укладаючи та вибудовуючи їхні сполучення, належно вживаючи відмінки та часи, впевнено узгоджуючи форми, ладнаючи уступи та фрази, розмірюючи звороти, ретельно та витончено вставляючи різного роду прикраси — яким великим тоді буду, наскільки чистим тоді вважатимеш мене цицероніанцем? Відколи помер Цицерон, нема нічого латинськішого за мої слова. А пам’ять зберігає книги всіх латинських авторів, старих, і новіших та новітніх. Чужоземні та варварські слова, що їх вплітають у латинське красномовство, я прекрасно знаю. А от ти — простак і дурносміх. Я ж бо прагну вивчити трудні теми, якими займаються професори; кожну заковику розбираю самотужки. Оце ж бо найбільші вчені сучасних університетів неодмінно питаються у мене про значення всіх таких слів (лат.).