Анотація

«Імператор репортажу», «журналіст століття», найви-даваніший у світі польський автор, лавреат численних міжнародних премій Ришард Капусцінський (1932-2007) бачив, за власними словами, 27 революцій у країнах Третього Світу. Дві з них — етіопська та іранська — знайшли відображення в «Імператорі» та «Шахіншаху». Написані зовсім по-різному з погляду літературної форми, твори ці на рівні змісту демонструють певні спільні риси. Нахабні зловживання з боку влади, наростання народного гніву, бунт, самоорганізація і взаємодопомога громадян, повалення режиму, а потім — безпорадність нової влади, хаос та інші невеселі і, на жаль, надто добре знані українському читачеві речі.

ISBN 978-617-614-068-9

© Alicja Kapuścińska and Rene Maisner, 2013

© Книги — ХХІ, 2013, видання українською мовою

© Олесь Герасим, 2014, переклад

© Анна Стьопіна, 2014, обкладинка

Ришард Капусцінський

Імператор. Шахіншах

Імператор

Трон

Забудь про мене,

все вже згасло.

(Циганське танго)

Ой ти, Неґусе Неґесті,

Рятуй Абісинію,

Бо чекає небезпека

На південні лінії,

А на північ від Макале

Взагалі біда.

Дай же, Неґусе, нам кулі

І пороху дай.

(Довоєнна варшавська пісня)

Спостерігаючи поведінку окремих курей в курнику, ми переконаємося, що нижчих за ранґом курей дзьобають, і вони поступаються місцем вищим за ранґом. В ідеальному випадку формується послідовна табель про ранґи, вгорі якої стоїть надкурка, котра дзьобає всіх інших. Своєю чергою ті, що посередині, дзьобають нижчих за ранґом, натомість поважають вищих. Унизу перебуває курка-попелюшка, яка мусить поступатися всім.

(Адольф Ремане. «Своєрідні шляхи хребетних»)

Людина призвичаюється до всього, якщо лишень досягне відповідного ступеня податливості.

(К. Ґ Юнґ)

Дельфін, коли хоче заснути, поверхнею води плаває, задрімавши, на дно морське повільно опускається, там, об дно вдарившись, будиться і на поверхню води випливає, випливши, засинає, та й знову на дно опустившись, у той же спосіб отямлюється, і так у русі спочинку зазнає.

(Бенедикт Хмєльовський. «Нові Атени, або Академія, всілякої сцієнції повна»)

Вечорами я слухав тих, хто знав імператорський двір. Колись вони були людьми палацу або мали право входити туди. Небагато їх залишилося. Частина загинула, розстріляна каральними відділами. Інші втекли за кордон або сидять у в'язниці, розташованій у льохах того ж таки палацу: із салонів їх скинули до пивниць. Ще інші переховуються в горах або, перебрані ченцями, живуть у монастирях. Кожен намагається вижити у свій спосіб, згідно з доступними йому можливостями. Тільки жменька залишилася в Аддіс-Абебі, де — виявляється — найлегше обійти пильність влади.

Я відвідував їх, коли вже було темно. Мені доводилося змінювати авта й одяг. Етіопи глибоко підозріливі й не хотіли повірити у щирість мого наміру: я мав на меті віднайти світ, зметений автоматами Четвертої Дивізії. Ці автомати вмонтовані на американських джипах, обіч сидіння шофера. Їх обслуговують снайпери, спеціальністю яких є вбивання. Ззаду сидить солдат, який по рації приймає накази. Оскільки джип відкритий, шофер, стрілець і радіотелеграфіст мають темні, пилозахисні мотоциклетні окуляри під дашком шолому. Тож очей їхніх не видно, а ебенові, зарослі щетиною обличчя позбавлені виразу. Ці трійки в джипах так призвичаєні до смерті, що їхні шофери водять автомобілі як самогубці, на найбільшій швидкості входять у раптові повороти, їздять вулицями проти руху: все розлітається в різні боки, коли насувається така ракета. Краще не потрапляти в поле їхнього обстрілу. Із радіостанції, яку на колінах тримає той ззаду, серед трісків і писків лунають нервові голоси і крики. Невідомо, чи якесь із тих хрипких белькотінь не є наказом відкрити вогонь. Краще зникнути. Краще звернути у бічну вуличку й перечекати.

Тепер я заглиблювався в покручені і повні болота завулки, потрапляючи до будинків, які назовні справляли враження покинутих, ніким не зайнятих. Я боявся: за цими будинками стежили, і мене могли схопити разом з їхніми мешканцями. Це цілком можливо, оскільки у місті часто прочісують якийсь завулок або й цілі дільниці — в пошуках зброї, підривних листівок і людей старого режиму. Всі будинки тепер один за одним спостерігають, слідкують, нюшать. Це громадянська війна, так вона виглядає. Я всівся біля вікна, а вони відразу: змініть, будь ласка, місце, вас можуть побачити з вулиці і легко поцілити. Проїжджає автомобіль, пригальмовує, чути постріли. Хто це був — вони чи тамті? А ким сьогодні є вони, а ким не-вони, ті інші, які проти тамтих, бо вони за тих? Авто від'їжджає, гавкають пси, цілу ніч в Аддіс-Абебі гавкають пси, це псяче місто, повне породистих і здичавілих псів, розкудланих, пожертих паразитами і малярією.

Вони зайве повторюють, щоб я остерігався: жодних адрес і прізвищ, навіть не описувати обличчя, ані чи високий, чи низький, чи худий, яке чоло, чи руки отакі, а погляд те, а ноги се, а коліна, вже немає перед ким на колінах.

Ф.:

Це був маленький песик японської породи. Називався Люлю. Мав право спати на імператорському ложі. Під час різних церемоній утікав з імператорських колін і пісяв сановникам на черевики. Пани сановники не мали права здригнутися ані зробити жодного жесту, відчувши, що у них в черевику мокро. Моєю функцією було ходити поміж виструнченими сановниками і витирати сечу на їхніх черевиках. Для цього існувала шматочка з атласу. Це було моїм заняттям упродовж десяти років.

Л. Ц.:

Імператор спав на ложі зі світлого горіха, дуже розлогому. Він був такий дрібний і тендітний, що його ледве було видно, губився в постелі. На старість змалів ще більше, важив п'ятдесят кілограмів. Їв щораз менше і ніколи не пив алкоголю. Коліна його втрачали рухливість, і коли він залишався на самоті, волочив ноги й похитувався в боки, наче йшов на ходулях, та коли знав, що на нього хтось дивиться, величезним зусиллям змушував м'язи до певної еластичності, так, щоб його рух був гідним та щоб імператорська постава трималася в бездоганній, наскільки це можливо, вертикалі. Кожен крок був боротьбою шкутильгання з гідністю, нахилу з вертикаллю. Достойний пан ніколи не забував про свій старечий дефект, якого він не хотів виявляти, щоб не послабити престижу і величі Царя Царів. Але ми, прислуга спальні, хто міг його підгледіти, ми знали, скільки зусиль коштують йому ці старання. Він мав звичай спати мало і вставати рано, коли надворі ще було темно. Взагалі, сон він трактував як необхідність, що марно забирала у нього час, який він волів би призначити на урядові та представницькі функції. Сон був приватним, камерним втручанням у життя, що мало проходити серед декорацій і світла. Тому він прокидався мовби неза-доволений тим, що спав, роздратований самим фактом спання, і допіру подальші чинності дня повертали йому внутрішню рівновагу. Однак додам, що імператор ніколи не виявляв найменшої знервованості, гніву, злості чи фрустрації. Могло би здатися, що таких станів він ніколи не переживає, що нерви у нього холодні та мертві, як сталь, або що він їх зовсім не має. Це була вроджена риса, яку пан наш зумів розвинути і вдосконалити згідно з принципом, що у політиці нерви є ознакою слабкості, котра слугує заохоченням для противників і підштовхує підданих до потаємних кпинів. А пан знав, що жарт — це небезпечна форма опозиції, і тому тримав свою психіку в бездоганній нормі. Вставав о четвертій, о п'ятій, а коли їхав з візитом за кордон, навіть о третій ночі. Пізніше, коли в країні ставало щораз гірше, він виїжджав усе частіше, цілий палац займався лише зборами імператора в нові подорожі. Прокинувшись, він натискав дзвінок на нічному столику — на цей звук уже чекала прислуга на чергуванні. В палаці запалювали світло. Це був сигнал для імперії, що найдостойніший пан розпочав новий день.

Й. M.:

Імператор розпочинав день зі слухання доносів. Ніч є небезпечною порою змовництва, і Гайле Селасіє знав: те, що діється вночі, є важливішим від того, що діється вдень. Удень він усіх мав перед очима, а вночі це було неможливо. Із цієї причини він і надавав великого значення ранковим доносам. Тут я хотів би пояснити одну річ: високошановний пан не був призвичаєний читати. Для нього не існувало слова писаного й друкованого, все треба було доповідати йому усно. Пан наш не закінчував шкіл, єдиним його учителем — і то лише в дитинстві — був французький єзуїт монсеньйор Жером, пізніше Гарарський єпископ і приятель поета Артюра Рембо. Цей душпастир не встиг прищепити імператорові навику читати, що, зрештою, було складно зробити, оскільки Гайле Селасіє вже від хлоп'ячих літ займав відповідні керівні становища і не мав часу на систематичні лектури. Але мені видається, що йшлося не лише про брак часу і навику. Звичай усної доповіді мав ту перевагу, що в разі потреби імператор міг заявити, буцім такий-то і такий сановник доніс йому щось цілком інше, ніж це було насправді, а той не міг захищатися, не маючи жодного письмового доказу. Таким чином, імператор сприймав від своїх підвладних не те, що вони йому говорили, а те, що, на його думку, мало бути сказане. Високошановний пан мав свою концепцію і до неї достосовував усі сигнали, які доходили від оточення. Подібно було з писанням, бо наш монарх не лише не користався умінням читати, але й нічого не писав та нічого не підписував власноруч. Хоча він правив упродовж півстоліття, навіть найближчі не знають, як виглядав його підпис. У службові години при імператорі завжди був присутній міністр пера, який нотував усі його накази і розпорядження. Тут поясню, що під час робочих аудієнцій достойний пан говорив дуже тихо, ледве тільки ворушачи губами. Міністр пера, стоячи за півкроку від трону, був змушений наближати вухо до імператорських вуст, аби почути і занотувати рішення володаря. До того ж слова імператора були, як правило, невиразні і двозначні, особливо тоді, коли він не бажав зайняти чіткої позиції, а ситуація вимагала, щоб він виклав свою думку. Можна було захоплюватися спритністю монарха. Запитаний сановником про імператорське рішення, він не відповідав навпростець, а озивався таким тихим голосом, що той долинав тільки до прихиленого близько, як мікрофон, вуха міністра пера. Міністр нотував скупе й туманне бурмотіння володаря. Решта — лише питання інтерпретації, а вона була справою міністра, який надавав рішенню письмової форми і передавав його нижче. Той, хто керував міністерством пера, був найближчим повірником імператора і мав велетенську владу. Із таємної кабали монарших слів він міг укладати довільні рішення. Коли імператорський маневр вражав усіх влучністю і мудрістю, це було черговим доказом непомильності божого вибранця. Якщо натомість десь із повітря, звідкись із кутів до монарха починав долинати шум незадоволення, достойний пан міг усе скинути на голову міністра. Останній був найбільш зненавидженою персоною двору, оскільки опінія, переконана в мудрості й доброті вельмишановного пана, саме міністра звинувачувала у шкідливих та бездумних рішеннях, яких було без ліку. Щоправда, серед прислуги шептали, чому це Гайле Селасіє не поміняє міністра, але в палаці запитання можна було ставити лише зверху вниз, ніколи не навпаки. Власне, коли вперше голосно пролунало запитання, яке йшло у зворотному напрямку, це стало сигналом вибуху революції. Та я забігаю в майбутнє, а мушу повернутися до тієї світанкової хвилі, коли на сходах палацу з'являється імператор і вирушає на ранню прогулянку. Він входить до парку. Це саме той момент, коли до нього наближається шеф палацової розвідки Соломон Кедір і складає свої донесення. Імператор іде алейкою, а крок за ним Кедір, який говорить і говорить. Хто з ким зустрічався, де це було, про що вони розмовляли. Проти кого укладають пакти. Чи можна це вважати змовою. Кедір також інформує про роботу відділу військових шифрів. Цей відділ, що належав до служби Кедіра, відчитує зашифровані розмови, які ведуть поміж собою дивізії — варто знати, чи не зароджується там заколотницька думка. Достойний пан нічого не запитує, нічого не коментує. Йде і слухає. Часом затримується перед кліткою з левами, щоб кинути їм подане прислугою теляче стегенце. Він споглядає хижість левів і тоді усміхається. Потім наближається до посаджених на ланцюг леопардів і дає їм волові ребра. Тут пан мусить бути уважним, бо підходить близько до хижаків, здатних бувати непередбачуваними. Врешті він йде далі, а за ним Кедір, який продовжує свої донесення. Певної хвилі володар киває головою, і це знак Кедірові, що йому треба йти геть. Той вклоняється і зникає в алеї, відступаючи в такий спосіб, щоб не повернутися до монарха спиною. Саме тоді виходить міністр промисловості й торгівлі Маконен Габте-Вальд, який уже чекав під деревом. Він наближається до імператора на прогулянці і, йдучи на крок позаду, складає йому донесення. Габте-Вальд має приватну мережу донощиків, яку тримає через усепоглинаючу інтриґантську пристрасть, а також — аби сподобатися вельмишановному володареві. Тепер він на основі рапортів доповідає імператору про перебіг останньої ночі. Наш пан знову ні про що не питає і нічого не коментує, лиш іде і слухає із закладеними за спину руками. Буває, що він наближається до зграї фламінґо, але це полохливе птаство відразу втікає й імператор усміхається, бачачи створіння, які відмовляються йому підкорятися. Врешті, йдучи далі, він робить кивок головою, Габте-Вальд замовкає і, задкуючи, зникає в алейці. Тепер мов з-під землі виростає згорблена постать відданого нашіптувача Аши Вальде-Мікаеля. Цей сановник виконує нагляд за урядовою політичною поліцією, яка виступає суперником палацової розвідки Соломона Кедіра і веде гостру конкурентну боротьбу з приватними мережами донощиків на кшталт тієї, яку має у своєму розпорядженні Маконен Габте-Вальд. Заняття, якому віддавалися ці люди, було важким і небезпечним. Жили вони в страху, що чогось не донесуть вчасно і попадуть в неласку, або що конкурент донесе краще, і тоді імператор подумає: чому Соломон справив мені сьогодні учту, а Маконен приніс саму полову? Не сказав, бо не знає, чи мовчав, бо сам належить до змовників? Чи мало разів достойний пан на власній шкірі переконувався, що його зраджували найближчі й найдовіреніші? І тому імператор карав за мовчання, але, своєю чергою, безладні потоки слів утомлювали й дратували імператорське вухо, тож нервова балаканина також не була добрим виходом. Уже сам вигляд цих людей говорив, у якій небезпеці вони живуть. Невиспані, втомлені, вони діяли в постійній напрузі, в гарячці, переслідуючи жертву, в задусі ненависті й страху, який їх повсюдно оточував. Єдиним щитом для них був імператор, але імператор міг покінчити з ними одним жестом руки. О так, добрий пан не полегшував їм життя. Як я вже згадував, під час ранкової прогулянки Гайле Селасіє, слухаючи рапорти про стан змов у імперії, ніколи не ставив запитань і не коментував отриманих відомостей. Зараз я скажу, чому він знав, що робить. Пан хотів отримати донос у чистому вигляді, тобто донос справжній, а коли б він запитував чи висловлював свою думку, доповідач почав би послужливо змінювати факти, аби вони відповідали уявленням імператора, а тоді всі доноси набули б такої довільності й суб'єктивізму, аж монарх не міг би довідатися, що насправді діється в державі й палаці. Закінчуючи прогулянку, імператор слухає про те, що останньої ночі принесли люди Аши. Годує псів і чорну пантеру, потім захоплюється отриманим недавно мурахоїдом — дарунком президента Уґанди. Він схиляє голову, й Аша відходить скулений, невпевнений, чи сказав більше, чи менше від того, що донесли сьогодні його найзатятіші вороги — Соломон, ворог Маконена й Аши, і Маконен, ворог Аши й Соломона. Останній тур прогулянки Гайле Селасіє відбуває вже на самоті. В парку розвиднюється, імла розсіюється, в траві загораються сонячні бліки. Імператор роздумує, це час формування тактики і стратегії, розв'язування персональних головоломок і підготовки наступного ходу на владній шахівниці. Він вникає у зміст рапортів, поданих інформаторами. Важливих речей мало — найчастіше вони доносять один на одного. Наш пан усе має занотоване в голові, його розум — це комп'ютер, який зберігає кожну деталь, найменша дрібниця буде зафіксована. В палаці не було ніякого відділу кадрів, папок чи анкет. Усе це імператор носив у своїй голові, всю найта-ємнішу картотеку людей еліти. Бачу його зараз, як він йде, зупиняється, піднімає обличчя догори, ніби занурився у молитву. О Боже, збав мене від тих, котрі, плазуючи на колінах, приховують ніж, яким вони готові вдарити мене в спину. Але чим поможе Господь Бог? Усі люди, що оточують імператора, власне такі — на колінах і з ножем. На вершинах ніколи не буває тепло. Віють крижані вітри, кожен стоїть скулений і мусить вважати, щоб сусід не зіпхнув його в прірву.

T. K-Б.:

Дорогий друже, звісно, я пам'ятаю. Це ж було мало не вчора. Мало не вчора, вік тому. В цьому місці, але вже на інші планеті, яка віддалилася. Як це все перемішується — часи, місця, розсипаний на часточки світ, який уже не зліпити. Тільки спогад — це єдине, що вціліло, єдине, що залишається від життя. Багато часу я провів біля імператора як чиновник міністерства пера. Ми починали працю о восьмій, щоб на дев'яту, коли приїде монарх, усе було готово. Пан наш мешкав у новому палаці, навпроти Африка-Голл, а офіційні обов'язки виконував у старому, збудованому імператором Менеліком і розташованому на сусідньому пагорбі. Наша служба була власне у старому палаці, де містилася більшість імперських інституцій, оскільки Гайле Селасіє хотів усе мати під рукою. Приїжджав він одним із двадцяти семи авт, які становили його приватний автопарк. Він любив автомобілі, і найбільше вподобав собі роллс-ройси за їхній солідний і гідний профіль, але для різноманіття користувався також мерседесами і лінкольн-континенталями. Нагадаю, що володар наш першим спровадив автомобілі до Етіопії й завше доброзичливо ставився до ентузіастів технічного про-ґресу, яких, на жаль, наш традиційний народ недолюблював. Прецінь імператор мало не втратив владу, а навіть життя, коли в двадцяті роки привіз із Европи перший літак! Простий аероплан визнали тоді сатанинською штукою, і по магнатських дворах організовувалися групи змовників проти такого божевільного монарха, мало не кабаліста і чорнокнижника. Відтоді вельмишановний пан мусив обережніше давати волю своїм піонерським амбіціям, допоки майже цілковито занехаяв ці починання — через відразу, яку викликає всіляка новинка в людях похилого віку. Отож, о 10-й ранку він прибував до старого палацу. Перед брамою його очікував натовп підданих, які намагалися вручити імператорові петиції. Був це, теоретично беручи, найпростіший шлях пошуку справедливості і доброти в імперії. Оскільки наш народ неписьменний, а справедливості шукає, як правило, злидота, ці люди на роки влазили в борги, аби оплатити писаря, який би їхні скарги та прохання виклав на папері. На додачу поставав протокольний клопіт, бо звичай наказував дрібноті падати перед імператором на коліна, притиснувшись обличчям до землі, а як із такої позиції подати конверт до лімузина, що проїжджає повз? Справу влаштовували в такий спосіб, що імператорське авто уповільнювалося, за шибою з'являлося сповнене доброти обличчя монарха, а охорона, що їхала в наступному автомобілі, забирала частину конвертів із простягнутих посполитими рук, частину, бо тих рук був ліс. Коли натовп підповзав занадто близько до над'їжджаючих авт, ґвардія була змушена відпихати і відганяти настирливих, адже міркування безпеки та гідність його величності вимагали, щоб проїзд відбувався плавно і без незапланованої затримки. Потім авта проїжджали алеєю, що вела під гору, і зупинялися на майдані перед палацом. Тут на імператора також очікував натовп, але зовсім інший, ніж та голота перед брамою, яку з люттю розганяли добірні ґвардійці з Імперіал Боді Ґард. Цей натовп, що вітав монарха на майдані, складався з людей імператорського оточення. Ми всі збиралися тут раніше, щоб не запізнитися на приїзд імператора, бо цей момент мав для нас особливе значення. Кожен хотів конче показатися, бо мав надію, що буде зауважений імператором. Ні, про те, щоб бути зауваженим якось особливо, навіть не мріялось: от високошановний пан зауважив, підходить і починає розмову. Ні, не аж так! Скажу відверто: хотілося бодай мінімального звертання уваги, просто-таки найменшого, зовсім будь-якого, цілком другорядного, поверхового, яке не накладає на імператора жодних зобов'язань, швидкоплинного, мов уламок секунди, а проте такого, щоб пізніше став відчутним внутрішній струс, і нас опанувала тріумфальна думка: мене зауважили! Як же це потім додавало сил! Які необмежені можливості створювало! Бо, припустимо, погляд достойного пана ковзнув обличчям, тільки ковзнув! Власне, можна би сказати, що нічого не було, але з другого боку — як же не було, коли таки ковзнув! Ми відразу відчуваємо, як температура обличчя зростає, кров шугає в голову, а серце б'ється сильніше. Це найкращі докази, що нас торкнувся погляд благодійника, але що там — такі докази цієї миті не мають значення. Важливішим є процес, який міг відбутися в пам'яті нашого пана. Отож, було відомо: пан завдяки тому, що не користався умінням читати чи писати, мав феноменально розвинену зорову пам'ять. І на цьому дарі природи власник обличчя, яким ковзнула імператорська зіниця, міг будувати свою надію. Бо вже розраховував, що якийсь невловимий слід, бодай лише нечітка тінь відбилася у пановій пам'яті. Тепер треба було із витривалістю і наполегливістю так маневрувати в натовпі, так прослизати й протискатися, так добиватися і допихатися, аби все ближче підсувати своє обличчя, в такий спосіб маневруючи ним і маніпулюючи, щоб імператорський погляд, навіть мимовільно і бездумно, нотував, нотував і нотував. Потім залишалося чекати, що прийде такий момент, коли імператор подумає: чекай, чекай, обличчя мені знайоме, а прізвища я не знаю. І, скажімо, запитає прізвище. Тільки прізвище, але цього досить! Тепер обличчя і прізвище поєднаються — і постане особа, готовий кандидат на призначення. Бо саме обличчя — це анонім, саме прізвище — це абстракція, а тут треба матеріалізуватися, конкретизуватися, набути обрисів, форми, здобути окремішність. О, це була найбільш очікувана доля, але яка ж важкоздійсненна. Бо на цьому майдані, де оточення вітало імператора, охочих підсунути обличчя були десятки й — не перебільшу — сотні, обличчя заступало обличчя, вищі підминали нижчих, темніші затемняли світліших, обличчя погорджувало обличчям, старші висувалися поперед молодших, слабші поступалися сильнішим, обличчя ненавиділо обличчя, посполиті стикалися зі шляхетними, войовничі з хирлявими, обличчя розтоптувало обличчя, але навіть принижені, відіпхнуті, третьорядні й переможені, навіть вони, щоправда, на певній віддалі, накинутій законами ієрархії, таки пересувалися вперед, висуваючись то тут, то там з-поза облич першорядних і титулованих, бодай лише краєчком, вухом чи частиною скроні, щокою чи щелепою — аби ближче до імператорської зіниці! Якби добросердий пан захотів огорнути поглядом цілу сцену, яка відкривалася перед ним після виходу із авта, він побачив би, що до нього лине не тільки покірна й водночас розпашіла сторота магма, а й що за межами цієї центральної і високо-титулованої групи, праворуч і ліворуч, перед ним і за ним, далі й зовсім далеко, в деревах, у вікнах, під деревами і на стежках цілі зграї лакеїв, кухарчуків, прибиральників, садівників і поліціянтів також підсувають йому свої обличчя, щоби виявитися зауваженими. І пан наш на все це дивиться. Чи він дивується? Сумніваюсь. Пан також колись був частиною сторотої магми. Чи ж він не мусив підсувати обличчя, щоб у віці заледве двадцяти чотирьох років стати наступником престолу? А конкуренцію він мав пекельну! Цілий загін досвідчених нота-блів домагався корони. Але вони квапилися, один поперед другого, зворохоблені, нетерплячі, кидалися один одному до горлянки, аби вже, вже трон! Найособливі-ший пан умів чекати. А це архіважлива здатність. Без цієї майстерності чекання, терплячої, а навіть смиренної згоди на те, що шанс може з'явитися допіру по роках, немає політика. Достойний пан чекав десять років, аби здобути наступництво трону, а потім чотирнадцять років, щоб стати імператором. Разом — близько чверті віку обережних, але енергійних змагань за корону. Кажу обережних, бо пана характеризувала скритність, уміння зберігати таємницю і мовчання. Він знав палац, розумів, що кожна стіна має вуха, що з-за портьєр виглядають очі, які уважно за ним спостерігають. Отож, він мусив бути підступним і хитрим. Передовсім не можна було завчасу відкритися, виявити пожадливу хіть влади, бо це миттєво єднає конкурентів і підштовхує їх до боротьби, вдаряє і нищить того, хто висунувся допереду. Ні, треба роками йти в шерензі, пильнуючи, щоб ніхто не вирвався, і пильно вичікувати моменту. У 1930 році ця гра принесла панові корону, яку він утримував наступних сорок чотири роки.

Коли я показав колезі те, що пишу про Гайле Селасіє — а радше оповідь про імператорський двір і його падіння, розказану тими, хто заповнював салони, канцелярії і коридори палацу — той запитав, чи я сам відвідував людей, які переховувалися. Сам? Це було б неможливо! Біла людина, чужоземець — мене без вагомих рекомендацій ніхто з них на поріг би не впустив. А вже в жодному випадку ніхто не захотів би звірятися (взагалі етіопів важко схилити до звірянь, вони здатні мовчати, як китайці). Звідки я би знав, де їх шукати, де вони є, ким були, що могли сказати?

Ні, я не був сам, я мав провідника.

Тепер, коли його вже немає, я можу сказати, як його звали: Теферра Ґебревольд. Я приїхав до Аддіс-Абеби в середині травня 1963. Через кілька днів тут мали зібратися президенти незалежної Африки, й імператор готував місто до цієї зустрічі. Аддіс-Абеба була тоді великим, кількасоттисячним селом, розміщеним на узгір'ях, серед евкаліптових гаїв. На моріжках при головній вулиці Чер-чиль Роуд паслися стада корів і кіз, а авта мусили пригальмовувати, коли кочівники переганяли через дорогу групки схарапуджених верблюдів. Падав дощ, і в бічних вуличках машини буксували в клейкому, брунатному багні, щораз сильніше грузнучи і відтак утворюючи колони затоплених, знерухомлених авт.

Імператор розумів, що столиця Африки мусить виглядати більш велично, і наказав вибудувати кілька сучасних споруд та впорядкувати найважливіші вулиці. На жаль, будівництво розтягнулося до безконечності, тож розглядаючи в різних точках міста риштування й людей, котрі там працювали, я пригадав сцену, яку описав Івлін Во, коли в 1930 році приїхав до Аддіс-Абеби подивитися на коронацію імператора:

«Здавалося, що до розбудови міста тільки-но приступили. На кожному розі стояли напіввикінчені будинки. Деякі вже покинуті, біля інших працювали групки обірваних тубільців. Одного пополудня я бачив двадцять чи тридцять таких людей, котрі під керівництвом майстра-вірменина прибирали купи будівельного сміття і каменів, якими був засипаний майдан перед головним в'їздом до палацу. Робота полягала у тому, що вони мусили наповнювати камінням дерев'яні носилки і відтак перевертати їх на купу сміття, розташовану на 50 ярдів далі. Майстер кружляв поміж людьми, тримаючи в руках довгий кий. Коли йому було необхідно на хвилю відійти, все негайно зупинялося. Це не означало, що люди сідали, починали розмовляти, розкладатися на землі, ні, вони просто завмирали в тому місці, де перебували, нерухоміли, як корови на пасовищі, часом впадали в летаргію, тримаючи в руках одну цеглину. Врешті з'являвся майстер, і вони знову починали рухатися, але дуже сонно, як постаті у сповільненому фільмі. Коли він товк їх києм, вони не кликали на допомогу, не протестували, тільки дещо пришвидшували свої рухи. Удари припинялися, і тоді вони поверталися до повільного темпу, а коли майстер знову відходив, негайно нерухоміли і завмирали».

Цього разу великий рух панував на головних вулицях. Краєм вулиць сунули гігантські бульдозери, зносячи найближчі ліп'янки, вже спорожнілі, бо їхніх мешканців попереднього дня поліція вигнала з міста. Потім бригади мулярів будували високий мур, щоб ним заслонити решту ліп'янок. Інші бригади розмалювали мур національними орнаментами. Місто пахло свіжим бетоном і фарбою, застигаючим асфальтом і ароматом пальмового гілля, яким оздоблено привітальні арки.

З нагоди зустрічі президентів імператор дав імпозантне прийняття. На це прийняття спеціальні літаки привезли з Европи вино й ікру. За 25 тисяч доларів привезено з Голівуду Міріам Макебу, щоби на закінчення бенкету вона заспівала очільникам пісні племені Зулу. Запрошено понад три тисячі осіб, поділених ієрархічно на кілька вищих і нижчих категорій, кожній категоріївідпові-дав інший колір запрошення і було приділене інше меню.

Прийняття відбувалося в старому імператорському палаці. Гості проходили серед довгих рядів імператорської ґвардії, озброєної шаблями й алебардами. Освітлені прожекторами трубачі грали на верхівках веж імператорський сигнал. На кружґанках театральні колективи грали історичні сцени з життя померлих імператорів. З балконів дівчата в народних строях обсипали гостей квітами, небо спалахувало плюмажами штучних вогнів.

Коли у Великій Залі гості посідали за стіл, заграли фанфари й увійшов імператор, а по його праву руку був Насер. Вони становили незвичну пару: Насер високий, масивний, владний мужчина, з висунутою вперед головою, з усмішкою на всю ширину щелепи — і обіч дрібна, навіть вутла і вже розхитана літами постать Гайле Селасіє, його худе, виразне обличчя, великі, блискучі, проникливі очі. За ними парами увійшла решта правителів. Зала встала, всі аплодували. Розляглися овації на честь єдності та імператора. Потім почався власне бенкет. Один темношкірий кельнер припадав на чотирьох гостей (кельнерам від переживання і з нервів усе летіло з рук). Посуд був срібний, в давньому гарарському стилі, на тих столах лежало кілька тонн коштовного античного срібла. Дехто ховав якісь прибори до кишені, один брав ложку, інший — виделку.

Нагромаджені гори м'яса і фруктів, риб і сирів здіймалися на столах. Багатоярусні торти стікали солодкою і барвистою поливою. Вишукані вина променіли кольоровим блиском, збадьорюючи своїм ароматом. Грала музика, а виряджені блазні переверталися на втіху роз-веселілих бенкетувальників. Час проминав серед розмов, сміху та споживання.

Було гарно.

Під час цієї імпрези я мусив пошукати спокійного місця, та не знав, де воно є. Я вийшов із Великої Зали бічними дверима надвір. Була темна ніч, сіяв дрібний дощ, травневий, але холодний. Від тих дверей починався лагідний схил, а кількадесят метрів нижче стояв погано освітлений барак, без стін. Від бічних дверей, через які я вийшов, аж до бараку стояли вервечкою кельнери і передавали полумиски відходів з бенкетного столу. На тих полумисках у бік барака плив потік костей, огризків, розлізлих салатів, риб'ячих голів і м'ясних недоїдків. Я рушив до барака, ковзаючись у болоті і рештках порозкиданої їжі.

Біля самого барака я зауважив, що морок за ним ворушиться, і щось у тому мороці пересувається, муркоче і хлюпоче, зітхає і плямкає. Я зайшов за барак.

У гущавині ночі, в болоті, під дощем стояв скупчений натовп босоногих жебраків. Посудомийки, які працювали в бараку, кидали їм рештки з полумисків. Я дивився на натовп, який працьовито й зосереджено їв огризки, кості й риб'ячі голови. У цьому бенкетуванні була уважна, скрупульозна концентрація, дещо розгнуздана і безпам'ятна біологія, голод, заспокоюваний в напруженні, в натузі, в екстазі.

Кельнери часом простоювали, потік полумисків вичерпувався і натовп на хвилю розслабляв м'язи, неначе командувач дав команду «вільно». Люди витирали мокрі лиця і обсмикували пожмакане від дощу і бруду лахміття. Та потік полумисків знову починав текти — бо там на горі також продовжувалося велике обжирання, плямкання і сьорбання — і натовп знову брався до благословенного і ревного труду поглинання.

Я змок, тож повернувся до Великої Зали, на імператорське прийняття. Я подивився на золото і срібло, на оксамит і пурпур, на президента Касавубу, на мого сусіда, такого собі Айє Малайє, вдихнув запахи кадильниць і троянд, послухав колоритну пісеньку племені Зулу, яку співала Міріам Макебе, вклонився імператорові (це була принципова вимога протоколу) і пішов додому.

Після виїзду президентів (а виїзд цей відбувався в поспіху, бо триваліше перебування за кордоном деколи закінчувалося втратою крісла) імператор запросив нас — тобто групу іноземних кореспондентів, що перебували тут з нагоди першої конференції голів держав Африки, — на сніданок. Новину і запрошення до Африка-Голл, де ми дні і ночі проводили в безнадійному і шарпаючому нерви очікуванні на зв'язок із нашими столицями, привіз нам місцевий опікун, начальник з міністерства інформації — власне Теферра Ґебревольд, високий ставний амгарець, зазвичай мовчазний і замкнутий. Але цього разу він був схвильований, перейнятий. Увагу привертало те, що кожного разу, згадуючи ім'я Гайле Селасіє, він урочисто вклоняв голову. — Це чудесно! — вигукнув греко-турко-кі-про-мальтієць Іво Сварціні, який офіційно працював для неіснуючої аґенції MIB, а фактично — на розвідку італійського нафтового концерну ENI, — ми зможемо поскаржитися старому, як нам тут організували зв'язок. — Мушу додати, що середовище таких кореспондентів, котрі нишпорять по найвіддаленіших закамарках світу, складається з людей цинічних і жорстоких, які все бачили, все пережили і для виконання свого професійного обов'язку мусять постійно боротися з тисячею перешкод, про які більшість людей зеленого поняття не має, тому їх нічим неможливо пройняти ані зворушити, а доведені до виснаження й оскаженілі, вони справді готові поскаржитися імператорові на паскудні умови праці і дійсно мізерну допомогу місцевих влад. Але навіть такі люди мусять час від часу задумуватися над своєю поведінкою. І саме такий момент настав тепер, коли після слів Сварціні ми зауважили, що Теферра зблід, скулився і почав нервово і нерозбірливо щось говорити, із чого — врешті — можна було зрозуміти: якщо ми донесемо, імператор накаже стяти йому голову. Він це повторював і повторював. У нашій групі стався поділ. Я аґітував за те, щоб дати спокій і не брати цього чоловіка на своє сумління. Більшість була такої ж думки, і ми остаточно вирішили, що в розмові з імператором оминемо цю тему. Теферра дослухався до дискусії і її результат мав би його втішити, але, як і кожен амгарець, він також був від природи недовірливий і підозріливий — а риси ці особливо виявлялися у ставленні до чужоземців, — тож від нас він пішов пригноблений і в розпачі. І ось наступного дня ми виходимо від імператора, обдаровані срібними медальйонами з його гербом. Церемонімайстер провів нас довгим коридором до центральних дверей. Під стіною стоїть Теферра в такій позі, в якій звинувачений приймає важкий вирок суду, на його запалому лиці виступив піт. — Теферра! — гукає роз-веселілий Сварціні, — ми тебе дуже хвалили. (Це було правдою). Дістанеш підвищення! — і поплескує опущені плечі.

Потім, доки він жив, я щоразу, як бував у Аддіс-Абебі, відвідував його. Після усунення імператора він ще якийсь час був діяльним, бо — на щастя для нього — його викинули з палацу в останні місяці панування Гайле Селасіє. Але він знав усіх людей із оточення імператора, а з деякими був у родинному зв'язку. І, як заведено в амгарців, котрі цінують лицарство, він умів виявляти вдячність і всіма можливими способами намагався відплатити за те, що свого часу ми врятували йому голову. Невдовзі після детронізації я зустрівся із Теферрою в готелі «Рас», у моїй кімнаті. Місто переживало ейфорію перших місяців революції. Вулицями тягнулися галасливі маніфестації, одні підтримували військовий уряд, інші домагалися його відставки, йшли колони — ті, що вимагали земельної реформи, і ті, що хотіли віддати стару команду під суд, а також ті, що закликали роздати убогим імператорське майно, вже від ранку вулиці заповнювалися розгарячкова-ним натовпом, вибухали сутички, конфлікти, летіло каміння. Тоді, в кімнаті, я сказав йому, що хотів би знайти людей імператора. Теферра був здивований, але погодився взяти це на себе. Почалися наші підозрілі походи. Ми були парою колекціонерів, які прагнули віднайти приречені на знищення картини, щоб зробити з них виставку давнього мистецтва владарювання.

Більш-менш у той самий час спалахнуло божевілля фе-таші, яке пізніше розрослося до ніде на світі не бачених розмірів, а його жертвою стали ми всі — живі люди, незалежно від кольору шкіри, віку, статі і стану. Феташа — це амгарське слово, яке означає ревізію, контроль. Раптом усі почали один одного перевіряти. Від світанку до ночі, навіть цілодобово, всюди, без перепочинку. Революція поділила людей на табори, і почалася боротьба. Не було ані барикад, ані окопів, ані інших виразних ліній поділу, і тому кожен стрічний міг бути ворогом. Цю атмосферу загальної небезпеки загострювала ще хвороблива підозріливість, що її має кожен амгарець стосовно іншої людини (навіть стосовно іншого амгарця), якій ніколи не можна довіряти, вірити на слово, розраховувати на неї, бо людські наміри злі й підступні, люди — це змовники. Філософія амгарців песимістична, сумна, тому й погляди їхні сумні, а водночас уважні й проникливі, обличчя серйозні, риси напружені, вони рідко спроможні на усмішку.

У всіх є зброя, вони люблять зброю. Багаті мали в палацах цілі арсенали і власні, приватні армії. У помешканнях офіцерів теж можна було побачити арсенали: автомати, колекції пістолетів, скрині з гранатами. Ще кілька років тому револьвери купували в крамницях, як усілякий інший товар — досить було заплатити, ніхто нічого не питав. Зброя плебсу гірша і часто дуже стара: різні кріси, мушкети, фузеї, дробовики — цілий наплічний музей. Більшість цього антикваріату не надається до вжитку, бо ніхто вже не виробляє до них набоїв. Тому на базарі набої часами дорожчі за карабін, набої на ринку є найціннішою валютою, попит на них більший, ніж на долари. Бо що долар? Долар — це папір, а набій може врятувати життя. Завдяки набоям зброя набирає сенсу, а ми набуваємо значення.

Людське життя — яку воно має вартість? Інша людина існує остільки, оскільки чинить опір на нашій дорозі. Життя небагато значить, хоча ліпше його відібрати у ворога, допоки він встигне завдати нам удару. Кожної ночі стрілянина (а також і протягом дня), потім на вулиці лежать убиті. — Неґусе, — говорю до нашого водія, — забагато стріляють. Це недобре. — Але він мовчить, нічого не відповідає, не знаю, про що думає. Вони натреновані в тому, щоби з будь-якого приводу витягти пістолет і вистрілити.

Вбити.

А може, вдалося б інакше, може, вдалося би без цього? Але в такий спосіб вони не думають, їхня думка не рухається в напрямку життя, лише — смерті. Спочатку спокійно розмовляють, потім починається суперечка, сварка, і врешті чути постріли. Звідки стільки запальності, аґресії, ненависті? І все без рефлексій, без хвилі роздумів, без гальм, головою в прірву.

Отже, щоб опанувати ситуацію і роззброїти опозицію, влада впровадила повсюдну феташу. Нас безупинно, без перерви перевіряють. На вулиці, в авті, перед домом (і вдома), перед крамницею, перед поштою, перед входом до установи, до редакції, до церкви, до кінотеатру. Перед банком, перед рестораном, на ринку, в парку. Кожен може нас перевірити, бо ми не знаємо, хто на це має право, а хто ні, і краще не питати, бо це погіршує справу, краще піддатися. Нас постійно хтось перевіряє, якісь обірвані типи, з дрючками, вони нічого не кажуть, просто затримують нас і розводять руки, показуючи, що ми теж маємо розвести руки, тобто стати в позицію для перевірки, і тоді починають виймати все з портфеля, з кишень, оглядати, дивуватися, морщити лоби, похитувати головами, радитися, потім обмацують нам плечі, животи, ноги, черевики — ну, і що? І нічого, можемо йти далі, до наступного розставляння рук, до наступноїфеташі. Тільки що та наступна може бути вже за кілька кроків, і тоді все починається від початку. Бо феташі не додаються в одне ґенеральне раз-на-завжди очищення, виправдання, розгрішення: ми мусимо кожного разу, що кілька метрів, що кілька хвилин, знову і знову очищатися, виправдовуватися, діставати розгрішення. Найбільше вимучують докучливі феташі на дорогах, коли ми їдемо автобусом. Десятки зупинок, усі виходять, весь багаж відкритий, розпорений, вивернутий, розкладений, розкручений, роз-порпаний. Нас обшукують, обмацують, облапують, ми розчавлені. Потім в автобусі втрамбовування багажу, що розпух, як тісто в діжі, а під час чергової феташі вивалювання всього, викопування ногами на дорогу клунків, кошиків, помідорів, горщиків (це виглядає, як спонтанно і хаотично розкладений придорожній базар) і шукання, і жмакання, і нишпорення. Їзда від феташ такзогиджуєть-ся, що посередині дороги ми хочемо повернутися, але як повернутися, залишитися в чистому полі, серед захмарних гір, віддатися на поталу розбійникам? Часом феташі охоплюють цілі дільниці, і тоді це справа серйозна. Такі феташі проводить армія, яка шукає склади зброї, таємні друкарні й анархістів. Під час цієї операції чути постріли, а потім видно вбитих. Коли хтось неуважний — і хоч би й зовсім невинний — потрапить на таку акцію, то переживе тяжкі хвилини. Йдеш тоді повільно, з піднесеними вгору руками, від одного дула до другого, чекаючи на вирок. Але найчастіше ми маємо справу з аматорською фета-шею, з якою можна освоїтися і змиритися. Багато людей із власної ініціативи влаштовує іншим феташу, тобто облапування-обмацування, це феташисти-самітники, які діють поодинці поза загальним планом організованої феташі. Ми йдемо вулицею, і раптом нас затримує якийсь незнайомий чоловік і розводить руки. Нема ради — ми мусимо теж розвести руки, тобто стати в позицію для обшуку. Тоді він нас обмацує, обскубує, обвиває, а потім киває головою, мовляв, вільні. Видно, якусь мить він підозрював, що перед ним вороги, а тепер позбувся підозри, і ми маємо спокій. Можемо йти далі, забувши про цей банальний випадок. У моєму готелі один охоронець дуже любив мене перевіряти. Часом, у поспіху, я швидко вбігав до голлу і мчав на поверх до кімнати, тоді він гнав за мною і, поки я встигав прокрутити ключ у дверях, втискався досередини і там робив мені феташу. Мені снилися феташові сни. Мене обсідало море рук — темних, брудних, жадібних, вони повзали, танцювали, нишпорили, стискали, скубали, лоскотали, хапали за горло — аж я будився мокрий від поту і до ранку не міг заснути.

Але попри ці перепони я далі ходив до домів, які мені відкривав Теферра, і слухав голоси про імператора, які долинали вже ніби з іншого світу.

A.M-M.:

Як служник трьох дверей я був найважливішим зі служників, приділених до Зали Аудієнцій. Ця Зала мала три пари дверей, отож служників відкривачів-замикачів було троє, але моя позиція була першою, адже через мої двері проходив імператор. Коли найособливіший пан покидав Залу, я відкривав двері. Моя майстерність полягала в тому, щоб відчинити двері у відповідну мить, щоб упіймати момент. Якби я відчинив двері зарано, це могло би справити каригідне враження, ніби я проганяю імператора із Зали. Знову ж таки, якби я відкрив занадто пізно, найособливіший пан мусив би уповільнити крок, а може, навіть зупинитися, що зашкодило б гідності пана, яка вимагала, аби пересування першої особи відбувалося без колізій і не натикалося на жодні перешкоди.

Ґ С-Д.:

Час між дев'ятою і десятою ранку наш пан проводив у Залі Аудієнцій, розподіляючи призначення, і тому ця пора називалася годиною призначень. Імператор заходив до Зали, в якій на нього вже очікував і покірно вклонявся вишикуваний ряд сановників, відібраних для призначення на посади. Наш пан засідав на троні, тож коли він всідався, я підсував йому подушку під ноги. Цю дію слід було виконувати блискавично, аби не сталося так, що ноги достойного монарха зависли в повітрі. Як відомо, наш пан був низької статури, а водночас його становище вимагало, щоби супроти підвладних він зберігав вищість і у фізичному сенсі, тому трони пана мали високі ніжки і високо поставлені сидіння, особливо ті, котрі залишилися у спадок від імператора Менеліка, який був чоловіком надзвичайного зросту. Отже, виникала суперечність між необхідною висотою трону і фігурою високошановного пана, суперечність найбільш відчутна і незручна якраз в області ніг, бо ж неможливо уявити, щоб відповідну гідність зберегла особа, ноги якої баламкаються в повітрі, як у малої дитини! Саме подушка розв'язувала цю делікатну, але ж наскільки важливу проблему. Я був подушковим високодостойного пана впродовж двадцяти шести років. Я супроводжував імператора в подорожах по світу, і — скажу це з гордістю — пан наш ніде не міг без мене рушити, бо його гідність вимагала постійного засідання на троні, а на троні він не міг засідати без подушки, а подушковим був я. В цьому питанні я освоїв спеціальний протокол, навіть володів надзвичайно корисними відомостями про висоту окремих екземплярів трону, і це дозволяло мені швидко й точно підбирати подушки відповідного розміру, так, щоб не дійшло до разючої недопасованості: між подушкою і підошвами імператора однак є шпара! На своєму складі я мав п'ятдесят дві подушки різного формату, товщини, матеріалу і кольору. Я сам слідкував за умовами, в яких вони зберігалися, щоб там не завелися блохи — докучлива напасть нашої країни, — бо ж наслідки такої недбалості могли би спричинити прикрий скандал.

Т.Л.:

My dear brother, година призначень кидала в дрож цілий палац! Для одних це був дрож втіхи й глибокої чуттєвої насолоди, для інших — що поробиш — дрож страху і катастрофи, оскільки о тій годині високошановний пан не лише нагороджував, уділяв і призначав, але й бештав, усував і позбавляв. Я погано сказав! Насправді поділу на втішених і настрашених не було; радість і страх одночасно наповнювали серце кожного викликаного до Зали Аудієнцій, оскільки ніхто не відав, що саме його очікує. У цьому полягала найглибша мудрість нашого пана, що ніхто не знав свого дня, своєї долі. Ця непевність і неясність намірів монарха спричиняла безперервні плітки, і палац губився в здогадах. Палац поділявся на фракції і кліки, які точили між собою нещадні війни, послаблюючи і нищачи одна одну. І саме про це йшлося нашому достойному пану. Про цю рівновагу, яка забезпечувала йому святий спокій. Коли якась кліка брала гору, пан невдовзі обдаровував милістю протилежну кліку і знову повертав стан рівноваги, який паралізував узурпаторів. Наш пан натискав клавіші — раз білу, раз чорну — і видобував із фортепіано гармонійну, заспокійливу для його вуха мелодію. І всі піддавалися цьому натисканню, бо єдиним сенсом їхнього існування було імператорове схвалення, і коли б імператор його скасував, ще того ж дня вони без сліду зникли би з палацу. Так, вони не були кимось самі по собі. Вони були у народу на виду доти, доки їх освітлював блиск монаршої корони. Гайле Селасіє був конституційним обранцем Бога і з цієї високості не міг єднатися з жодною фракцією, хоча послуговувався то однією, то другою більше за інших, але коли одна із підтримуваних клік задалеко забігала у своїй надмірній ревності, він негайно картав її, а міг навіть формально засудити. Особливо це стосувалося фракцій войовничих, які наш пан призначав для впровадження порядку. Адже говорив він лагідно, добросердо, підбадьорюючи народ, котрий ніколи не чув, щоб вуста пана метали гнівні слова. Але ж добросердістю неможливо керувати імперією, хтось мусить вгамовувати опозицію і дбати про вищі інтереси імператора, палацу і держави. Саме це й робили войовничі кліки, проте, не розуміючи витончених задумів імператора, вони загрузали в помилках, а точніше, в помилці перегинання палиці. Бажаючи завоювати визнання пана, вони ревно хотіли впровадити абсолютний порядок, тим часом достойному пану йшлося про порядок загалом, тобто порядок, але з певними елементами непорядку, в яких могла би проявлятися імператорська поблажливість і великодушність. І тому, коли кліка войовничих уже почала заступати на це поле, то зустріла докірливий погляд володаря. В палаці було три основні фракції: аристократів, бюрократів і так званих особистих людей. Фракція аристократів, украй консервативна, складалася з великих землевласників, групувалася переважно в коронній раді, а її лідером був уже розстріляний князь Касса. Фракція бюрократів, найбільш схильна до змін і найбільш освічена, бо частина її представників мала вищу освіту, заповнювала міністерства й імперські відомства. І нарешті фракція особистих людей була особливістю нашої влади, покликаною до життя самим імператором. Достойний пан, прихильник сильної держави і централізованої влади, мусив вести неперервну і спритну боротьбу з клікою аристократів, яка хотіла керувати провінціями і мати слабкого, податливого імператора. Але з аристократією він не міг боротися її власними руками, тому постійно вводив до свого оточення — як особистих призначенців і обранців — людей з народу, молодих і метких, але найнижчого походження, когось із упослідженого плебсу, часто вибраного наосліп із мотлоху, який скупчується, коли наш пан зустрічається з народом. Ці особисті люди імператора, витягнуті прямо з нашої розпачливої і нужденної провінції до салонів найвищого двору, зіштовхуючись із природною ненавистю і ворожістю родовитих аристократів, але швидко скуштувавши смаку палацових пишнот і явного чару влади, просто-таки з невимовною ревністю і навіть пристрастю служили імператорові, знаючи, що вони перебувають тут і часто виконують найвищі функції в державі тільки і виключно з волі достойного пана. Саме їм імператор доручав становища, які вимагають найбільшої довіри. Міністерство пера, імперська політична поліція, адміністрація палацу були обсаджені цими людьми. Вони викривали всі змови й лихі замисли, винищували зарозумілу і злостиву опозицію. Зваж, пане журналісте, що імператор не лише сам приймав усі рішення, а й за старих часів особисто кожному повідомляв про призначення. Він, тільки він! Обсаджував верхівки ієрархії, але також її середні і низькі щаблі, визначав начальників пошт, керівників шкіл, постових поліціянтів, усіх найбільших чиновників, економів, директорів броварень, шпиталів, готелів, повторю ще раз — усіх, він, особисто. Їх викликали до Зали Аудієнцій на години призначень, і тут, вишикувані в безконечній шерензі — бо це була маса, маса людей! — вони чекали на прибуття імператора. Потім кожен по черзі підходив до трону, схвильований і схилений у поклоні вислуховував, на яку посаду призначає його імператор, цілував ласкавця в руку і, задкуючи та постійно вклоняючись, виходив. Навіть найбільш незначна номінація мала імператорове авторство. А це тому, що джерелом усякої влади була не держава, ані жодна інша інституція, а лише найособистіше достойний пан. Який же це незмірно важливий закон! Бо від цієї хвилі, проведеної з імператором, коли він оголошував призначення і благословляв, народжувалася особлива міжлюдська пов'язаність, щоправда, увібгана в правила ієрархії, але однак пов'язаність, а з неї випливав єдиний принцип, яким керувався наш пан, вивищуючи чи спихаючи людей, — принцип лояльності. Приятелю мій, можна б укласти цілу бібліотеку з доносів, які роками вливалися до імператорового вуха на найближче поставлену до нього особу — міністра пера Вальде Ґійорґіса. Це була найпідступніша, найвідразливіша і найкорумпованіша постать, яку будь-коли носив паркет нашого палацу. Саме лише написання доносу на цю людину загрожувало вкрай похмурими наслідками. Як же мусило бути зле, коли попри все це — доносили. Але вухо пана завжди було закритим. Вальде Ґійорґіс міг робити, що хотів, а його розгнузданість не мала меж. Та однак, засліплений своєю пихою й безкарністю, одного разу він узяв участь у зборах змовницької фракції, про що палацова розвідка повідомила високошановного пана. Пан чекав, доки Вальде Ґійорґіс сам скаже йому про свій проступок, але той не згадав про цю справу ані словом, тобто — інакше кажучи — порушив принцип лояльності. І наступного дня пан почав годину номінацій зі свого власного міністра пера, людини, яка мало не ділила владу з достойним паном: зі становища другої особи в державі Вальде Ґійорґіс злетів на посаду маленького чиновничка у глухій південній провінції. Вислухавши призначення — а уявімо собі, як йому в той момент доводилося вгамовувати подив і страх — він, згідно зі звичаєм, поцілував благодійникові руку і задкуючи, в поклонах, раз і назавжди покинув палац. А візьмімо таку постать, як князь Імру. Це була, можливо, найвидатніша особистість в еліті, людина, гідна найвищих почестей і посад. Та що з того, коли — як я вже згадував — ласкавий пан ніколи не керувався принципом здібності, а лише завжди і виключно принципом лояльності. Отож, невідомо чому і звідки князь Імру раптом почав пахнути реформою і, не питаючи в імператора згоди, роздав селянам частину своєї землі. Тобто, приховавши щось від імператора і діючи на власний розсуд, у дражливий і просто-таки викличний спосіб порушив принцип лояльності. І ось великодушний пан, який готував для князя надзвичайно почесну посаду, був змушений викинути його з країни і впродовж двадцяти років тримав на чужині. Тут зазначу, що пан наш не був проти реформ, навпаки — завжди ставився з симпатією до про-ґресу і покращень, але він не міг стерпіти, щоби хтось брався до реформ на власний розсуд, бо це, по-перше, створювало небезпеку свавілля й анархії, а по-друге, могло справити враження, ніби в імперії існують якісь інші благодійники, крім достойного пана. Тому-то, якщо спритний і розумний міністр хотів у своєму господарстві провести бодай найменшу реформу, він мусив так повернути справу, так представити її імператорові, так висвітлити і сформулювати, щоби з усією незаперечністю, визнанням і очевидністю ставало зрозуміло: ласкавим і турботливим ініціатором, творцем і заступником реформи є особисто його імператорська милість, хоч би насправді пан наш не зовсім орієнтувався, про що саме тут ідеться. Тільки ж не всі міністри мали розум! Траплялися люди молоді, не обізнані з традицією палацу, і вони, керуючись власними амбіціями, а також прагнучи здобути пошану народу — так, наче пошана імператора не була єдиною, вартою старань! — пробували самовільно реформувати ту чи іншу дрібницю. Ніби не знали, що в такий спосіб порушують принцип лояльності і закопують не лише себе, а й саму реформу, яка без імператорового авторства ніколи не мала шансів побачити денне світло. Скажу відверто, що добросердий пан волів поганих міністрів. А волів він їх тому, що любив вигідно контрастувати. А як же він міг вигідно контрастувати, якби був оточений добрими міністрами? Народ втратив би орієнтацію, в кого шукати допомоги, на чию доброту і мудрість розраховувати. Всі були би добрі й мудрі. Який же балаган почався би в імперії! Замість одного сонця світило би п'ятдесят, і кожен віддавав би шану приватно вибраній зірці. О ні, любий друже, не можна наражати народ на таку згубну довільність. Сонце мусить бути одне, такий закон природи, а всі інші теорії є безвідповідальною і противною Богові єрессю. Та можеш бути певним, що пан наш контрастував, імпозантно контрастував і великодушно, і тому народ не плутав, хто є сонцем, а хто тінню.

З.Т.:

Пан наш, роздаючи посади, бачив перед собою похилену голову того, кого він призначав на високий пост. Але навіть далекосяжний погляд найяснішого пана не міг зауважити, що далі діялося з тією головою. Тим часом голова, яка виконувала в Залі Аудієнцій піднімально-опускальні рухи, щойно проминувши двері, швидко змінювала позицію, підносилася догори, нерухоміла і набувала сильного й рішучого вигляду. Так, добродію, потуга імператорського призначення була подиву гідна! Бо ж ось — звичайна голова, яка досі рухалася природньо і вільно, така гнучка і ненапружена, здатна повертатися, нахилятися, вклонятися і кивати, тепер — відбувши посадове помазання — зазнавала предивної редукції, віднині рухаючись лише у двох напрямках — вертикально-доземному, який обирала в присутності достойного пана, і вертикльно-горішньому, який обирала в присутності решти. Встановлена у цій єдиній доземно-горішній траєкторії, голова не могла повертатися довільно, і якби ви зайшли ззаду й несподівано крикнули: — Гей, чоловіче! — той не зміг би повернути голову у ваш бік, а мусив би урочисто завмерти і допіру разом із цілим тілом скерувати голову в напрямку вашого голосу. Взагалі, працюючи як чиновник протоколу в Залі Аудієнцій, я звернув увагу, що призначення спричиняють в людині фізичні зміни, і то зміни фундаментальні, і мене воно так зацікавило, що я почав приглядатися до цього пильніше. Передовсім змінювалася фігура людини. Ще недавно худенька і з виразною талією, тепер вона починала прямувати до квадрата, до квадратного силуету. Квадрат цей — масивний, солідний, символ авторитету і тягаря влади. Вже по фігурі бачимо, що це не абихто, а очевидна гідність і відповідальність. Цю зміну фігури супроводжує загальне уповільнення рухів. Людина, вирізнена високошановним паном, уже не буде скакати, бігати, смикатися, пустувати. Ні, крок у неї поважний, вона твердо ставить ноги на землю, легкий нахил тіла вперед означає готовність протистояти випробуванням, рухи ніби відміряні, позбавлені нервової і безладної жестикуляції. Так само риси обличчя стають серйознішими й наче дерев'яніють, воно стає заклопотаним і замкнутим, однак зберігає здатність періодично перескочити у схвалення й оптимізм, та загалом воно сформоване і налаштоване якось так, що не сприяє психологічному контактові, при ньому неможливо розслабитися, відпочити. Так само змінюється погляд. Його тривалість стає іншою й іншим стає кут розхилу. Цей погляд продовжується тепер до якогось пункту, для нас цілком недосяжного, тому, розмовляючи з нами, призначений, згідно з відомими законами оптики, нас не побачать, адже фокус його погляду буде ген там, далеко поза нами. Ми не можемо бути помічені також тому, що кут розхилу його погляду дуже широкий, і під час розмови його погляд проходить десь у нас над головою, і тут дивовижно починає діяти принцип перископа, тобто навіть якщо він нижчого зросту, то й тоді дивиться понад нашою головою, у бездонну далечінь, або переслідує якусь особливу думку. В кожному разі ми відчуваємо, що коли навіть його думки не є глибшими, то вони напевно важливіші та більш відповідальні, і ми усвідомлюємо, що в такій ситуації спроба переказати свої думки була би беззмістовною і дріб'язковою. Тож нам відбирає мову. Але імператорський фаворит також не надто охочий до розмови, адже після призначення одним із симптомів стає зміна способу мовлення, місце повних і ясних речень займають тепер різні моносила-би, буркання, покашлювання, замовкання, багатозначні паузи, туманні вислови і реаґування на все так, ніби він усе давно і набагато ліпше знає. Отже, ми почуваємося зайвими і виходимо, а його голова в прощальному жесті рухається у вертикально-горішній траєкторії. Однак траплялося, що добросердий пан не лише підвищував, але й — переконавшись у нелояльності — на жаль, понижував, або ж — вибач мені, приятелю, простацький стиль — викидав із тріском на брук. Тоді можна було констатувати, що брук має певну цікаву властивість, а саме: під впливом зіткнення з бруком зникали ознаки посади, відступали фізичні зміни, вдарений об брук повертався до норми і навіть починав виявляти нервову та, може, дещо перебільшено декларовану схильність до братання, мовби він прагнув затушувати всю справу, мовби хотів махнути рукою і сказати: «ах, забудьмо про це», — так, наче це стосувалося невартої згадки хвороби.

M.:

Ти запитуєш мене, приятелю, чому в останній період влади імператора такий собі Аклілу, що не обіймав жодної посади і походив із плебсу, мав більше влади, ніж князь Маконен, який керував урядом і був аристократичною знаменитістю? Бо ступені влади вкладалися в палаці не згідно з ієрархією становищ, а згідно з кількістю доступів до високодостойного пана. Такий був наш внутрішньопалацовий устрій. Говорили так: важливішим є той, хто частіше має імператорське вухо. Частіше і довше. За це вухо кліки точили найзапекліші бої. Вухо було найвищою ставкою в грі. Вистачало — але це не було легко! — підсунутися до всесильного вуха і шепнути. Шепнути — і вже, тільки й всього. Нехай десь зачепиться, нехай там буде, хоча б як миттєве враження, як дрібне зернятко. Та прийде час, коли враження закріпиться, а зернятко проросте — і тоді ми зберемо плоди. Ці заходи були дуже витончені і вимагали інтуїції, бо пан наш, попри свою невичерпну й дивовижну енергію та витривалість, залишався однак людською істотою із природно обмеженою ємністю вуха, яке не можна було надміру напихати й переобтяжувати, щоб не викликати його роздратування і докірливої реакції. Отож, кількість доступів була обмеженою, і тому не припинялася боротьба за розподіл імператорського вуха. Перебіг цієї боротьби був однією з найжвавіших тем у переповненому плітками палаці і захланною луною відбивався у місті. Такого, приміром, Абеє Дебалька, дрібного чиновника Міністерства Інформації, оцінювали в чотири доступи на тиждень, а його шеф міг розраховувати не більше, ніж на два. Імператор мав довірених людей, часто призначених на дуже незначні посади, але надзвичайно потужних через кількість доступів, про яку не могли мріяти їхні міністри і навіть члени державної ради. Точилися захопливі змагання. Заслужений ґенерал Абіє Абебе мав три доступи на тиждень, а його противник — ґенерал Кебеде Ґебре (обидва сьогодні вже розстріляні) — тільки один. Але кліка Ґебре так повернула справу, завдавала таких стусанів славній, та вже змиршавілій кліці Абебе, що той скотився спочатку до двох, а потім лише до одного доступу, натомість Ґебре, вислужившись у Конґо і здобувши високу міжнародну оцінку, підскочив аж до чотирьох доступів. Я, любий друже, у найкращі часи міг розраховувати на один доступ на місяць, хоча деколи мене помилково оцінювали вище, але й це була добра позиція, оскільки нижче доступів безпосередніх, найцінніших, укладалася ієрархія доступів опосередкованих, друго-, третьо— і більше-рядних, а там також траплялися чвари, кігті, старання, підкопи. О, тому, про кого було відомо, що він має у розпорядженні велику кількість безпосередніх доступів, усі в пояс кланялися, хоч би він і не був міністром. А той, у кого кількість доступів зменшувалась, уже знав, що добросердий пан пересуває його похилою площиною. Додам, що відносно непоказної фігури і красивої, пропорційної голови вуха вельмишановного пана були великого розміру.

І.Б.:

Я був міхоношею Аби Ганни Джеми — богобоязного скарбника і сповідника імператора. Обидва достойники були того самого віку, а також схожого зросту і подібного вигляду. Говорити про будь-яку подібність до вельмишановного пана, вибранця богів, — це звучить як каригідна зухвалість, та у випадку Аби Ганни я можу дозволити собі цю сміливість, оскільки імператор відчував до мого шефа безмежну довіру, а доказом навіть певної інтимності його ставлення було те, що Аба Ганна мав необмежену кількість доступів до трону, мав просто — можна так означити — неперервний доступ. Будучи одночасно сторожем грошей і сповідником незабутнього пана, Аба мав доступ і до душі, й до кишені імператора, тобто міг оглядати імперіальну особу в її повній та гідній цілісності. Яко міхоноша, я завше супроводжував Абу в його фіскальних справах, носячи за своїм шефом мішечок із першосортної овечої шкіри, який пізніше руйнівники виставили на показ вулиці. Також я здійснював опіку над іншим, великим мішком, заповнюваним дрібними монетами напередодні національних свят, якими були: день народження імператора, річниця його коронації і, нарешті, повернення з вигнання. З таких нагод наш старенький владця вирушав до найжвавішої і найза-селенішої дільниці Аддіс-Абеби, званої Меркато, де на спеціально збудованому підвищенні я ставив отой ледве підйомний мішок, що раз-у-раз металево відгукувався, а з нього найдобросердіший володар пригоршнею черпав мідяки і сіяв ними у натовп жебраків та іншої жадібної черні. Однак захланний мотлох зчиняв такий ґвалт, що цей милосердний акт завжди закінчувався градом поліційних палок на голови розгарячкованого й настирливого простолюду, й тоді зажурений володар покидав підвищення, часто не випорожнивши мішка навіть до половини.

В.А-Н.:

...отож, закінчивши розподіл призначень, наш невтомний пан переходив до Золотої Зали і тут починав годину фінансів. Ця година припадала між десятою й одинадцятою ранку. О цій порі достойного пана супроводив святобливий Аба Ганна, а йому своєю чергою асистував, ні на крок не відступаючи, міхоноша. Хто мав добрий нюх і тонкий слух, той чув, як наш палац пахне і шурхотить грошима. Але тут була потрібна особлива чутливість, а навіть уява, оскільки гріш у своїй матеріальній формі не лежав стосами по кутках салонів, а милостивий пан не був схильний наділяти фаворитів пакетами доларів. Ні, жодних уподобань такого штибу наш пан не мав. Хоча, приятелю дорогий, тобі таке може здатися незрозумілим, навіть мішок Аби Ганни не був скарбницею без дна, і церемонімайстри мусили вдаватись до різних старань, щоб імператор з фінансових причин не потрапляв у прикру ситуацію. От, пригадую собі, як після закінчення будови імператорського палацу, званого Ґенете Леул, пан наш видав зарплатню закордонним інженерам, та не виявив наміру оплатити працю наших мулярів. Ці простаки скупчилися перед фасадом збудованого ними палацу і почали просити, щоб їм теж заплатили належне. Тоді на балконі з'явився обермайстер палацового церемоніалу, закликаючи їх перейти на задвірки палацу, де добросердий пан розсипле їм гроші. Втішений натовп перенісся на вказане місце, що уможливило пану без прикрих замішань вийти через фронтальні ворота і від'їхати до старого палацу, де його вже покірно очікував увесь двір. Всюди, куди б не подався наш пан, народ виявляв свою розперезану й ненаситну хтивість, просячи то хліба, то черевиків, то худоби, то пожертв на побудову дороги. А пан наш любив відвідувати провінцію, любив простим людям давати доступ до себе, дізнаватися про їхні турботи, потішати обіцянкою, хвалити покірних і працьовитих, карати лінивих і неслухняних владі. Але ця схильність добросердого пана надщерблювала скарбницю, бо провінцію треба було спочатку приготувати, попідмітати, підмалювати, закопати сміття, повибивати мух, збудувати школу і дати дітиськам шкільні форми, відновити муніципальний будинок, пошити прапори і намалювати портрети високошановного монарха. Не було б гідно, якби пан наш з'явився десь несподівано, вигулькнув з-під землі, мало не як дрібний збирач податків, ніби ось, діткнув життя таким, як воно є. Можна б уявити собі заскоченість і переполох місцевих нотаблів! Їхнє тремтіння, їхній страх! А влада ж не може працювати в атмосфері небезпеки, влада це певна умовність, оперта на встановлені правила. Уяви собі, любий друже, що особливий пан мав би звичай з'являтися зненацька. Скажімо, летить монарх на північ, де все вже приготовано, протокол затверджено, церемоніал відпрацьовано, провінція блищить, як дзеркало, а тут раптом, в літаку, високошановний пан викликає пілота і каже йому: сину, повертай машину, летимо на південь. А на півдні нічого немає! Нічого не готово! Південь розхлябаний, забрьоханий, обдертий, чорний від мух. Губернатор виїхав до столиці, чиновники сплять, поліція розповзлася по селах і обчухрує селян. Яку ж прикрість відчув би добросердий пан! І яке приниження своєї гідності! А навіть — відважмося сказати — навіть просто власну сміховинність! Ми маємо такі провінції, де народ гнітюче дикий, голий і поганський, тож без інструкцій поліції міг би припуститися образи його величності. Маємо інші провінції, де неотесані селюки на вигляд монарха втекли б зі страху. І подумай, друже, ось вийшов із літака особливий пан, а довкола пустка, тиша, чисте поле, ні душі скільки око сягне. Немає до кого звернутися, промовити, потішити, немає привітальної арки, немає навіть автомобіля. Що робити, як себе вести? Поставити трон і постелити килим? Буде ще гірше, бо смішніше. Трон додає гідності, але тільки через контраст із покорою, яка його оточує, саме покірність підвладних створює потугу трону і надає їй сенсу, без неї трон є лише декорацією, незручним фотелем із витертим плюшем і викривленими пружинами. Трон у безлюдній пустелі — це компрометація. Сісти на нього? Чекати, що буде потім? Розраховувати, що хтось з'явиться і вшанує поклонами? На додачу немає навіть авта, щоб дістатися до найближчого поселення і відшукати свого намісника. Високошановний пан знає, хто це, але як його терміново віднайти? Отже, що залишається нашому панові? Розглянутися по околиці, сісти до літака і таки летіти на північ, де все чекає — натхненно і з нетерпінням: і протокол, і церемоніал, і провінція, як дзеркало. Чи можна дивуватися, що в такій ситуації добросердий пан не влаштовував несподіванок? Нехай би, скажімо, він застав зненацька то одних, то інших, то тут, то там. Сьогодні — провінцію Бале, через тиждень — провінцію Тіґре. Бачить: усе розхлябане, забрьохане, від мух чорно. Викликає керівників провінції до Аддіс-Абеби на годину призначень, картає їх і усуває. Звістка про це розходиться по цілій імперії. І який наслідок цього? А такий, що чиновники в цілій державі перестають будь-що робити і тільки дивляться в небо, чи не летить достойний пан. Народ хиріє, провінція занепадає, але все це квіточки на тлі страху перед гнівом пана. І що гірше: почуваючись непевними і загроженими, не знаючи тепер ані дня, ані години, поєднані і спільною незручністю, і страхом, усі починають бурчати, кривитися, покректувати, пліткувати про здоров'я милостивого пана — і врешті вступати в змову, під'юджуючи до бунтів, ворохобитися і підкопувати неласкавий, на їхню думку, трон, який (о, до чого ж зухвале мислення!) не дає їм жити. Тому, аби запобігти неспокою в імперії й уникнути паралічу влади, пан наш запровадив дуже плідний компроміс, що давав подвійний спокій — і йому, і нотаблям. Тепер усі руйнівники монаршої влади дорікають найшляхетнішому панові, що він у кожній провінції мав щонайменше один палац, підтримуваний у стані постійної готовності прийняти імператора. Так, може, в цьому й була певна надмірність, бо, скажімо, в серці пустелі Оґаден збудували величний палац, утримуваний впродовж кільканадцяти років, завжди з прислугою і свіжим провіантом, а невтомний пан провів там лише один день. Але припустімо, що траса візиту достойного пана колись пролягла би так, що йому довелося б ночувати в пустелі. Чи тоді необхідність цього палацу не виявилася би очевидною? На жаль, наш темний народ ніколи не осягне законів вищих інтересів, а саме вони і керують вчинками монархів.

Е.:

Золота Зала, пане Капучицкі, година фінансів. Обіч імператора стоїть Аба Ганна, він уже добряче в літах, а за ним його міхоноша. У протилежному кінці залу товчуться люди, здавалося б, безладно, та кожен пам'ятає своє місце в черзі. Я можу сказати про натовп, бо ж милостивий пан, коли перебував в Аддіс-Абебі, щоденно приймав нескінченну кількість підвладних, палац був переповнений, пульсував бурхливим — хоча природно ієрар-хізованим — життям, через майдан перед палацом пропливали ряди автомобілів, у коридорах товклися деле-ґації, в приймальнях гомоніли посли, чиновники церемоніалу літали з гарячковим блиском в очах, змінювалися вартові, кур'єри прибували з папками паперів, заходили міністри — якось так просто і скромно, ніби це були звичайні люди, сотні підданих намагалися впхати сановникам чи петицію, чи донос, було помітно ґенералітет, членів коронної ради, розпорядників імперських маєтків, намісників, ну, словом, натовп, збуджений, піднесений натовп. Усе це зникало в одну мить, коли достойний пан покидав столицю і вибирався з візитом за кордон чи виїжджав на провінцію закласти наріжний камінь, відкрити дорогу чи дізнатися про турботи народу, підбадьорити й заохотити. Палац моментально порожнів і перетворювався на макет палацу, на реквізит, двірська служба бралася до прання і розвішувала на мотузках білизну, двірські діти пасли на газонах кіз, церемонімай-стри засідали у міських барах, вартові перев'язували брами ланцюгами і спали під деревами. Пан повертався, лунали фанфари — і палац знову оживав. У Золотій Залі в повітрі завжди відчувалася електрика. До скроні викликаних відчувався під'єднаний струм, від якого їх трясло в конвульсіях, а джерелом цього струму був помітний кожному мішечок із вичиненої шкіри ягняти. Люди по черзі підходили до щедрого пана, розказуючи, на які цілі їм потрібні гроші. Пан наш слухав, а потім ставив додаткові питання. Треба визнати, що у фінансових справах милостивий пан був незвично скрупульозний. Будь-яка витрата в імперії, що перевищувала десятидоларову суму, вимагала його особистої згоди, а якщо міністр прийшов до імператора з проханням про дозвіл видати навіть один долар, то міг розраховувати тільки на похвалу. Віддати міністерську машину в ремонт — потрібна згода імператора. Поміняти діряву трубу в місті — потрібна згода імператора. Закупити простирадла для готелю — мусить бути згода імператора. Як же ти, приятелю, повинен захоплюватися просто-таки надзвичайною працьовитістю і господарністю старенького пана, який більшість свого монаршого часу проводив у вивченні рахунків, вислуховуванні кошторисів, відкиданні подань, роздумах над людською хтивістю, хитрістю, набридливістю. А проте пан наш у цих справах ніколи не виявляв ні нудьги, ні втоми. Завжди впадала у вічі його жива зацікавленість, проникливість і зразкова ощадність. Він мав якусь фіскальну пристрасть, і його міністр фінансів, Єльма Де-реса, вважався приналежним до групи людей із найбільшою кількістю доступів до імператора. Однак тим, хто потребував допомоги, пан наш протягував щедру руку. Вислухавши відповіді на додаткові питання, вседобрий пан повідомляв прохача, що розв'яже його фінансові труднощі. Ощасливлений чоловік бив якнайглибший поклон. Щедрий пан повертав тепер голову в бік Аби Ганни і пошепки називав йому суму грошей, яку богобоязний достойник мав видобути з мішка. Аба Ганна занурював руку в мішок, видобував гроші, вкладав їх до конверта і подавав зворушеному щасливцю, який — раз у раз кланяючись, задкуючи, спотикаючись, човгаючи ногами — виходив. А потім, пане Капучицкі, на жаль, чути було плач тих невдячних людців. Бо у конверті вони знаходили лише малу частку тієї суми, котру — як запевняли ці ненаситні здирці — обіцяв їм щедрий пан. Але що — повертатися? Складати петицію? Оскаржувати найближчого панському серцю достойника? Щось подібне було неможливим. О, яка ж ненависть оточувала богобоязного скарбника і сповідника! Бо, не наважуючись заплямити гідність нашого пана, загальна думка його — Абу Ганну — звинувачувала у скнарості й шахрайстві, у тому, що так неглибоко сягав до мішечка, що так довго в ньому перебирав, пересіював крізь складені в густе сито пальці, і що взагалі так неохоче запихав туди руку, ніби в мішку було повно отруйних змій, а потім швидко і навіть не дивлячись, бо відчував вагу монет і розмір банкнот, вручав конверт і подавав знак задкувально-поклонно віддалитися. Тому, коли його розстріляли, гадаю, ніхто, крім милостивого пана, за ним не плакав. Порожній конверт! Пане Капучицкі, чи ви знаєте, що значать гроші в бідній країні? Гроші в бідній країні і в багатій країні — це дві різні речі! Гроші в багатій країні є цінними паперами, за які на ринку ви купуєте товари. Ви є просто покупець, навіть мільйонер є просто покупцем. Він може купити більше, але він залишається одним із покупців і тільки ним. А у бідній країні? У такій країні гроші — це чудовий, густий, дурманливий, обсипаний вічним цвітом живопліт, яким ви відгороджуєтеся від усього. Крізь цей живопліт ви не бачите повсюдної убогості, не чуєте смороду злигоднів, не чуєте голосів, які доходять із людського дна. Та водночас ви знаєте, що все це існує, і ви відчуваєте гордість за свій живопліт. У вас є гроші, і це означає, що у вас є крила. Ви є райським птахом, який викликає захоплення. Чи ви можете собі уявити, щоб у Голландії зібрався натовп людей оглядати голландця-багатія? Або в Швеції, або в Австралії? А у нас — так. У нас, коли з'явиться князь, люди побіжать подивитися на нього. Побіжать подивитися на мільйонера і потім довго будуть ходити і говорити: я бачив мільйонера. Гроші перетворять вашу країну на екзотичну землю. Все почне вас дивувати — те, як люди живуть, те, що їх хвилює, і ви скажете: ні, це неможливо. Ви почнете повторювати все частіше: ні, це неможливо. Бо ви вже будете належати до іншої цивілізації, а ви безперечно знаєте закон культури: дві цивілізації не можуть добре зрозуміти і пізнати одна одну. Ви почнете глухнути і сліпнути. Ви будете чутися добре у своїй, оточеній живоплотом цивілізації, але сигнали другої цивілізації будуть для вас такими незрозумілими, ніби їх висилають жителі Венери. Якщо матимете охоту, зможете стати відкривачем у своїй власній країні. Ви можете стати Колумбом, Маґелланом, Лівінґстоном. Та я сумніваюсь, що вам цього захочеться. Такі виправи небезпечні, а ви ж не божевільний. Ви вже є людиною своєї цивілізації, ви будете захищати її і боротися за неї. Ви будете підливати свій живопліт. Ви є саме таким садівником, якого потребує імператор. Ви не хочете втратити крил, а імператор потребує людей, які мають що втрачати. Наш добросердий монарх розкидав бідноті мідяки, але людей палацу обдаровував великим добром. Давав їм маєтки, землю, селян, з яких вони могли стягати податки, давав золото, титули, капітали. І хоча кожен — якщо доводив свою лояльність — міг розраховувати на щедру даровизну, все одно постійно були чвари між кліками, постійна боротьба за привілеї, постійні грабунки і рвацтво, і все це — через оту потребу райського птаха, яка переповнює кожну людину. Найнезвичайніший наш владар із симпатією приглядався до цього розпихання ліктями. Любив він, щоб люди двору множили свій маєток, щоб у них росли рахунки і пухли капшуки. Не пригадую випадку, щоб щедрий монарх позбавив когось посади і притиснув його головою до бруку з причини корупції. Хай собі покорум-пує, аби лише виявляв лояльність! Монарх наш, завдяки своїй незрівнянній пам'яті, а також постійним потокам доносів, знав детально, хто скільки має, але цю бухгалтерію він тримав для себе, ніколи не роблячи з неї вжитку, якщо підвладний поводився лояльно. Та варто було йому відчути бодай тінь нелояльності, він негайно все конфісковував: відбирав у віроломця райського птаха! Завдяки цій бухгалтерії цар царів тримав усіх у кулаку і всі про це знали. Однак був у палаці й такий випадок: один із найшляхетніших наших патріотів, великий партизанський ватажок під час війни з Муссоліні — Текеле Вольда Гаваріат, неприязний до імператора, відмовлявся приймати наймилосердніші дари, відкидав привілеї і ніколи не виявляв схильності до корупції. То його милостивий пан наш наказав роками тримати у в'язниці, а потім стратити.

Ґ.Г-М.:

Попри те, що я був високим чиновником церемоніалу, поза вуха мене називали зозулькою достойного пана. Так сталося тому, що в кабінеті імператора стояв швайцарський годинник, з якого вискакувала зозулька, сповіщаючи настання чергової години. Отож, я мав честь виконувати подібну роль у години, коли наш пан присвячував себе імператорським обов'язкам. Коли приходила пора, щоб згідно з усталеним протоколом імператор перейшов від одної чинності до іншої, я ставав перед ним, кількаразово кланяючись. Для проникливого пана це був сигнал, що одна година закінчується і надходить час розпочати наступну. Насмішники, які в кожному палаці охоче беруть на кпини нижчих від себе, жартували, що кланятися — це моя єдина професія і навіть сенс існування. Бо й справді, інших обов'язків у мене не було, крім того, щоби в означену хвилю вклонитися перед високошановним паном. Так, це правда. Але я міг би їм відповісти — якби до такої сміливості мене уповноважив зайнятий мною щабель, — що мої поклони мали характер функціональний і раціоналізаторський, що вони служили спільній меті — державній, а отже, вищій, у той час, коли двір був переповнений достойниками, котрі кланялися ревно й без жодного часового порядку, щойно випаде нагода, і до цієї гнучкості шиї їх спонукала не вища потреба, а лише підлабузництво, лакейство і надія на кар'єрний ріст чи даровизну. Я навіть мусив зважати, щоб у цих масових і невтомних поклонах не загубився мій поклон — інформаційний і робочий — і ставати так, щоб настирливі підлабузники не відсунули мене назад, бо ж добросердий наш пан, не отримавши вчасно визначеного сигналу, міг би потрапити в дезорієнтацію і розтягнути одну чинність на шкоду іншому обов'язку, такого ж важливого. На жаль! Моя ретельність у виконанні повинності давала невеликий результат, коли йшлося про закінчення години фінансів і початок години міністрів. Година міністрів була присвячена справам імперії, але що там справи імперії, коли тут відкрита шкатула, довкола якої товчеться мурашник фаворитів і вибран-ців! Ніхто не хоче відійти з порожніми руками, відійти без подарунка, без конверта, без подачки, без виплати. Деколи пан наш відповідав на цю захланність доброзичливою лайкою, але ніколи не впадав у гнів, бо знав, що завдяки відкритій шкатулі вони при ньому сильніше згуртовуються і служать йому покірніше. Пан наш знав, що ситий буде боронити свою ситість, а де ж можна краще насититися, як не в палаці? Та однак і сам монарх також плекав ситість, про яку руйнівники імперії тепер підіймають стільки крику. І скажу тобі, приятелю: що далі, то гірше. Бо що сильніше западалися фундаменти імперії, то нахабніше обранці перли до шкатули. Що зухваліше руйнівники підносили голову, то з більшою ревністю фаворити заповнювали гамани. Що ближче кінець, то страшніше рвацтво і нічим не погамовані обдирання. Замість, друже мій, братися до стерна і весел, бо видно, що судно потопає, кожен із наших вельмож напихає свій мішок і розглядається за порядною шлюпкою. А в палаці така вже піднялась гарячка, така йшла атака на шкатулу, що навіть того, хто не надто рвався до багатства, інші втягали, розпалювали і так напирали, що й він врешті-решт заради спокою і порядності теж клав щось до своєї кишені. Бо все, любий друже, якось так перевернулося, що порядно стало брати, а ганебно — не брати, у не-бранні вбачали якесь каліцтво, якусь недолугість, якусь жалюгідну імпотенцію. Той же, хто мав, ходив з такою міною, ніби хотів похизуватися своїм чоловічим пристроєм і самовпевнено вигукнути: на коліна, бабський народе! Отак усе це перевернулося, і чи ж варто мене ганити, що в тому тотальному перевертанні я з такими труднощами і гідним кари запізненням закривав годину фінансів, аби добросердий пан міг розпочати годину міністрів.

П.ГТ.:

Година міністрів починалася об одинадцятій і закінчувалася о дванадцятій дня. Зі скликанням міністрів не було жодного клопоту, бо за звичаєм ці достойники вже від ранку перебували в палаці і різні посли часто нарікали, що не можуть застати міністра в його кабінеті й залагодити з ним справи, оскільки секретар незмінно відповідав: міністра викликали до імператора. Фактом є те, що ласкавий пан любив мати всіх перед очима, любив, щоб усі були під рукою. На такого міністра, котрий відривався від палацу, дивилися з підозрою, і довго втриматися він не міг. Та міністри й самі — най Бог боронить! — зовсім не пробували відриватися. Хто вже сподобився такої честі, той наперед знав уподобання імператора і ретельно намагався до них достосуватися. Хто хотів спинатися сходинками палацу, той мусив спочатку опанувати неґативне знання, тобто мусив передовсім знати, чого не можна — йому і його підданим: чого не можна сказати і написати, чого не можна зробити, чого недогледіти чи занехаяти. Допіру в цьому неґативному знанні народжувалося позитивне, хоча, можливо, й не дуже ясне, та ще й пов'язане із постійними клопотами, бо фаворити імператора добряче заступали на територію заборон, натомість із надзвичайною обережністю і навіть непевністю входили на територію постулатів і пропозицій. Тут вони відразу ж оглядалися на достойного пана, очікуючи, що той скаже. Та оскільки пан наш мав звичай мовчати, чекати, відкладати, вони також мовчали, чекали, відкладали. І життя палацу, хоча й рухливе та гарячкове, також було сповнене мовчання, чекання, відкладання. Кожен міністр вибирав такі коридори, в яких було найбільше шансів зустріти високошановного пана і скласти йому уклін. Особливу ревність у виборі цих маршрутів виявляв той міністр, котрому шепнули, що на нього пішов донос про нелояльність. Такий уже цілими днями просиджував у палаці і не припиняв бити чолом на вигляд милостивого пана, щоб своєю безперервною присутністю поблизу нього і випромінюванням готовності довести цілковитий фальш і злоязикість доносу. Найособливі-ший пан мав звичай приймати кожного міністра окремо, бо тоді такий достойник сміливіше доносив на своїх колег, і завдяки цьому наш монарх мав ліпший контроль за діяльністю апарату імперії. Щоправда, міністр, якого приймали на аудієнції, найохочіше говорив не про власне відомство, а про непорядки, що панують у відомствах сусідніх, але саме завдяки цьому пан наш, розмовляючи зі всіма достойниками, врешті отримував бажану цілісну картину. Зрештою, чи якийсь достойник відповідає висоті завдання, чи ні, не мало значення доти, допоки він виявляв безсумнівну лояльність. Добросердий пан обдаровував зичливістю та протекцією міністрів, які не вирізнялися метикуватістю і проникливістю, оскільки трактував їх як елемент, що стабілізує життя в імперії — згідно з принципом: монарх наш, як загальновідомо, завше був речником реформ і проґресу. Сягни-но, приятелю дорогий, до автобіографії імператора, продиктованої ним в останні роки життя, і переконаєшся, як відважний пан боровся з варварством і темнотою, що панували в цій країні (він виходить до другої кімнати і приносить виданий у Лондоні Уллендорфом солідний том «My life and Ethiopia's progress» — «Моє життя і поступ Етіопії», гортає сторінки і говорить далі). Ось, наприклад, пан наш згадує, як уже на початку своєї монаршої кар'єри він заборонив відрізання рук і ніг, що було звичаєвою карою навіть за дрібні провини. Далі пише, що скасував звичай, згідно з яким людина, звинувачена в убивстві — а це було лише звинувачення громади, бо судів не існувало, — мусила бути публічно страчена шляхом зарубування, причому кару здійснював найближчий член родини, себто, скажімо, син забивав у такий спосіб батька, матір — сина. Натомість пан наш впроваджує державних катів, визначає спеціальні пункти страт і наказує, щоб екзекуцію виконували вогнепальною зброєю. Відтак: закуповує за власні гроші (на чому П. Г.-Т. наголошує) дві перші друкарні і наказує почати випуск першої в історії країни газети. Відтак: відкриває перший банк. Відтак: впроваджує в країні електричне світло, спочатку для палацу, згодом для інших будинків. Відтак: скасовує звичай заковувати в'язнів у ланцюги та залізні кайдани. Відтоді в'язнів пильнують оплачувані з імперської каси охоронці. Відтак: видає декрет, в якому засуджує работоргівлю і постановляє ліквідувати її до 1950 року. Відтак: декретом скасовує метод, званий у нас лібаша. Це стосувалося викриття злодія: чаклунки давали малим хлопцям таємні трави, а ті, задурманені, зачмелені, надприродною силою керовані, входили до якогось будинку і вказували на злодія. Вказаному, згідно з традицією, відрубували руки і ноги. Уяви собі, приятелю, життя в країні, де ти, людина цілковито невинна, можеш будь-якої миті зазнати позбавлення рук і ніг. От, ідеш собі вулицею, тебе ловить за штанину непритомна дитина — і тут же натовп береться до рубання; сидиш удома, живеш-поживаєш, влітає п'яний хлопчисько, тебе витягують на подвір'я — і обрубують. Допіру коли уявиш собі те життя, збагнеш глибину перелому, здійсненого високошановним паном. А він далі реформує: скасовує примусову працю, ввозить перші автомобілі, створює пошту. Зберігає тілесне покарання в публічних місцях, але засуджує метод афарсата. Якщо десь вчинено проступок, сили порядку оточували село чи містечко і тримали населення в голоді доти, доки хтось не виказував винного. Але одні пильнували других, щоб ніхто не доніс, оскільки кожен боявся, що саме його можуть визнати винним, і так, пильнуючись навзаєм, тримаючись за поли, люди громадою вмирали з голоду. Це був метод афарсата. Пан наш засуджував такі практики. На жаль, ведений прагненням проґресу, достойний пан вчинив певну необережність. Оскільки в нашій країні раніше не було ані публічних шкіл, ані університету, імператор почав висилати за кордон молодих людей, щоб вони там набиралися наук. Колись наш пан сам керував цим рухом, підбираючи юнаків зі знатних і лояльних сімей, але пізніше — о, нові часи, що додають голові болю! — такий почався тиск, такий натиск, аби поїхати за кордон, що добросердий пан поступово втратив панування над цією бездумною манією і папужою модою, яка охопила молодь. І справді: щораз більше отих молодиків вибиралося на науку то до Европи, то до Америки. І — як же інакше! — по роках почалися проблеми. Оскільки пан наш, мало не як чорнокнижник, викликав надприродну і нищівну силу, якою виявився ефект порівняння. Ці люди поверталися на батьківщину, сповнені неблагонадійних ідей, нелояльних поглядів, шкідливих задумів, нерозважних і руйнівних для порядку проектів, і ледь розглянувшись по імперії, вони хапалися за голову, волаючи: святий Боже, як щось таке взагалі може існувати! Ось, маєш, приятелю, ще один доказ невдячності молоді. З одного боку — стільки турботи нашого пана, щоб дати їм доступ до знань, з другого — плата у вигляді аморального критиканства, аґресивних примх, фронди, неґації. Легко уявити собі гіркоту, яку ці наклепники викликали у нашого монарха. Найгірше, що оті неоперені молодики, нафаршировані фанаберіями, невідомими нашим звичаям, почали вносити до імперії якусь тривогу, якусь зайву рухливість, якусь невпорядкованість, якесь бажання суперечної зверхникам діяльності, і власне тут достойному панові прийшли на підмогу ті міністри, які не вирізнялися кмітливістю і проникливістю. Ні, це не був прихід свідомий і запланований, а радше спонтанний та мимовільний, але який же суттєвий для збереження в імперії спокою. Бо ж вистачило, щоб такий фаворит достойного пана видав безглуздий декрет. Декрет силою свого авторитету починає діяти, а діючи, ясна річ, завдає шкоди, викликає безлад, нарікання, катастрофу — голова йде обертом. На щастя, ті неоперені зарозумільці це бачать і вже уявляють собі всю фатальну невідворотність, кидаються рятувати, беруться ремонтувати, починають випрямляти, відкручувати й латати. І от, замість згубно тринькати свої сили на самовільний рух вперед, замість впроваджувати свої незчисленні порядкопідривальні фантазії, наші ворохобники мусять закочувати рукави і братися за відкручування. А під час відкручування завжди сила роботи! Отож вони відкручують і відкручують, потами стікають, нерви собі хитають, туди гасають, сюди літають, і в цій гонитві, запрацьованості, катавасії, помалу з гарячих голів випаровуються фантазії. Так, а тепер гляньмо, приятелю, вниз. Там також нижчі імперські чиновники щось собі декретують, а чернь роїться, снує і відкручує, відкручує. Ось у чому полягає стабілізаційна роль вирізнених достойним паном фаворитів. Ці придворні, загнавши до відкручування вивчених фантастів і неосвічену чернь, звели усілякі неблагонадійні поривання нанівець, бо звідки брати сили ще й на поривання, коли енергія тіла вичерпалася під час відкручування? Отак то, дорогий приятелю, утримувалася благословенна і шаноблива рівновага в імперії, якою мудро і добросердо владарював наш пренайвищий пан. Однак година міністрів впроваджувала покірних достойників у неспокій, оскільки жоден міністр не знав, навіщо конкретно його викликали, і якщо його відповідь не подобалася достойному панові, а чи він відчував у ній якесь крутійство, шахрайство, то міністр міг наступного дня в години призначень бути заміненим. Зрештою, пан наш все одно мав звичай постійно переставляти й переставляти міністрів, а це для того, щоб вони ніде не загріли місця і не змогли оточити себе натовпом родичів і земляків. Щедрий пан хотів зберегти винятковість призначень і підвищень, тому криво дивився, коли якийсь достойник на стороні пробував потайки сам призначати і підвищувати. Така — негайно засуджувана — самоволя загрожувала тим, що у виважені високошановним паном схеми вкрадеться якась неправильність, якась клопітка диспропорція, і пан наш, замість віддаватися найвищим справам, змушений буде займатися вирівнюванням і виправлянням.

Б. К.-С.:

О дванадцятій дня, яко гардеробник імперського суду, я накладав на плечі особливого пана чорну, до самої землі, тогу, в якій монарх розпочинав годину — до першої — найвищого, страшного суду, що нашою мовою називається челот. Пан наш любив ці години справедливості і, якщо був у столиці, ніколи не занедбував суддівського обов'язку, навіть коштом інших — теж дуже важливих — обов'язків. Згідно з традицією наших імператорів, милостивий пан відбував цю годину стоячи, вислуховуючи справи й оголошуючи вироки. У нашій історії імператорський двір був мандрівним табором, який переносився з місця на місце, з провінції до провінції, залежно від донесень імператорської розвідки, завданням якої було встановити, в якій околиці передбачається добрий урожай і де зауважено приріст поголів'я худоби. До таких благословенних місць прибувала мандрівна столиця імперії, й імператорський двір розкладав тут свої незліченні намети. Потому, очистивши оте життєдайне місце від зерна і м'яса, імператорський двір, керуючись донесеннями всевідаючої розвідки, згортав намети і переносився до іншої щедрої на урожай провінції. Власне, наша столиця Аддіс-Абеба була останнім таким постоєм двору преславного імператора Менеліка, який на цьому місці наказав побудувати місто, а також перший із трьох палаців, що його оздоблюють. Іще у мандрівному періоді один із наметів — чорного кольору — був в'язницею, в якій тримали людей, підозрюваних в особливо небезпечних для існування монархії провинах. У ті часи імператор, замкнений у заслоненій клітці, оскільки жоден смертний не міг оглядати найяснішого лику, відбував годину суду перед чорним наметом. Натомість пан наш вершив найвищий суд у спеціально призначеному для цього будинку, прилеглому до головного палацу. Стоячи на підвищенні, добросердий пан вислуховував справу так, як представляли її сторони, і виносив вирок. Це відповідало процедурі, встановленій три тисячі років тому ізраїльським царем Соломоном, потомком якого по прямій лінії — як це визначало конституційне право — був наш щедрий пан. Вироки, які монарх оголошував на місці, були остаточні й оскарженню не підлягали, а якщо це була смертна кара, то її виконували негайно. Ця кара падала на голови змовників, які безбожно і не боячись прокляття, намагалися посягнути на владу. Але добросердість пана виявляла свою зичливу силу, якщо траплявся випадок, коли — чи то через неуважність охорони, чи завдяки дивовижній спритності — якась дрібнота діставалася перед лик найвищого судді і, благаючи про справедливість, доносила на можновладців, які її гнобили. Тоді високошановний пан постановляв тих можновладців скартати, а наступного дня, в годину фінансів, наказував Абі Ганні виплатити скривдженому щедру милостиню.

М. :

О тринадцятій годині достойний пан покидав старий палац і вирушав до палацу ювілейного — своєї резиденції — на обід. Імператора супроводжували члени найвищої родини та запрошені на цю урочистість достойники. Старий палац швидко порожнів, у коридорах западала тиша, вартові занурювались у полудневу дрімоту.

Іде, іде

Серед людей часто спостерігається страх падіння. Але ж падати доводиться навіть найліпшим професійним фігуристам; трапляються падіння і в щоденному житті. Безболісно впасти треба вміти. У чому полягає безболісне падіння? Це падіння кероване, а саме: після надмірної втрати рівноваги ми скеровуємо тіло в той бік, де падіння буде найменш шкідливим. Падаючи, ми розслабляємо м’язи і зіщулюємося, ховаючи голову. Таке падіння не є небезпечним. Натомість уникання його за всіляку ціну часто є причиною болісних падінь, що стають-ся в останню мить, без підготовки.

(З. Осінський, В. Староста. «Ковзанярський спорт і фігурне катання»)

Забагато видають законів, замало подають прикладів.

(Сен-Жюст. Вибране)

Існують у державі особи, про яких нічого не відомо, крім того, що їх не можна ображати.

(К. Краус. «Афоризми»)

Придворні усіх епох відчувають одну велетенську потребу: говорити так, щоб нічого не сказати.

(Стендаль. «Расін і Шекспір»)

Пішли за марнотою, і марними стали.

(Єремія 2.5.)

Навіть якби ви ще робили щось добре, сидите тут занадто довго. Отож кажу вам: йдіть собі, ми вже хочемо вас позбутися. На милість Божу — забирайтеся!

(Кромвель — до членів Парламенту, званого Довгим)

Ф. У-Г.:

Так, це був шістдесятий рік. Страшний рік, приятелю. Шкідливий черв загніздився в здоровому й соковитому плоді нашої імперії, і все повернулося так фатально й нищівно, що плід цей, замість соком, стік, на жаль, кров'ю. Опустімо прапори на щоглах і похилімо голови. Покладімо руку на серце. Сьогодні вже відомо, що ми спостерігали початок кінця, і все, що настало пізніше, було абсолютно невідворотним. Я служив тоді високошановному панові як чиновник у міністерстві церемоніалу, в департаменті почту. Впродовж заледве п'яти років моєї сумлінної і нічим не заплямованої служби я стільки зазнав турбот, що дощенту посивів! А все тому, що коли пан наш вибирався у закордонний візит або покидав Аддіс-Абебу, щоб своєю присутністю вирізнити якусь провінцію, то в палаці починалася найзапекліша і найбезцеремон-ніша боротьба за участь в імператорському почті. Ця боротьба проходила завжди у два раунди, себто в першому наші можновладці й тузи влаштовували поєдинки за саму присутність у почті, за те, щоби бути вписаними в супровідний список, а в другому — вже лише переможці відбіркових змагань мірялися поміж собою силами за здобуття відповідно високого і гідного місця в свиті. Сама верхівка почту — його перші шеренги — не завдавала нам, чиновникам, жодних труднощів, оскільки тут вибір здійснював виключно добросердий пан, і кожного разу його рішення нам переказував ад'ютант імператора за посередництвом кабінету майстра двірського церемоніалу. Цю верхівку становили члени імператорської родини і державної ради, привілейовані міністри, а також сановники, яких особливий пан волів мати при собі, коли у нього попередньо виникала щодо них підозра, що під час його відсутності в столиці вони можуть вступити у змову. Не мали ми також плутанини, визначаючи робочу, обслужувальну кінцівку почту, до якої входили люди охорони, кухарі, подушкові, гардеробники, міхоноші, носії подарунків, псарі, тронна прислуга, лакеї і челядь. Але між верхівкою і кінцівкою існувало чисте поле, порожнє місце у списку, і власне цей вільний простір намагалися захопити фаворити й придворні. Ми, відповідальні за свиту, жили, як поміж млиновими жорнами, чекаючи лиш, котре з них нас роздавить. Бо ж ми мали вносити у список пропоновані прізвища і пересилати їх вище. Тож на нас навалювався натовп фаворитів і атакував, то благаючи, то лякаючи, то було чутно лемент, то присяги помститися, той випрошував милості, інший підсував гроші, один обіцяв золоті гори, другий погрожував доносом. Безперервно видзвонювали покровителі фаворитів, і кожен насідав, аби вмістити свого обранця, а що вже лютував при цьому, що страху наганяв. Та покровителям важко дивуватися, оскільки самі вони робили це під тиском, бо ж на них настирливо тиснули низи, та й вони тиснулися поміж собою, бо яка ж би то була кривда, коли б один покровитель прилаштував свого фаворита, а другий — ні. Так, жорна йшли в рух, а у нас, свити, сивіли одурілі голови. Кожен із могутніх покровителів міг розчавити нас, як хробаків, та чи ж наша це вина, що до свити не можна було втиснути цілої імперії? А коли всі вже якось упихалися і список трохи втрясався і влягався, починалося нове копання і перевертання, пересуви й перегони, нові чвари і свари. Бо ті, хто нижче, хотіли вище, хто був 43, хотів бути 26, хто 78, прагнув 32, хто 57, п'явся на 29, хто 67, пер просто на 34, хто 41, пхався на 30, хто 26, розраховував на 22, хто 54, підгризав 46, хто 39, тихенько висувався перед 26, хто 63, дряпався на 49 — і так догори, догори без кінця. В палаці кипіння, очманіння, коридорами гасання, клік консультування, бо складається список почту, і двір тільки цим зайнятий — аж до хвилі, коли по салонах і кабінетах розійдеться звістка, що достойний пан список вислухав, остаточні поправки вніс і на завершення головою притакнув. Тепер уже нічого не можна змінити і кожний знає, яке йому припало місце. Легко розпізнати за способом ходіння й говоріння, кого покликали до свити, оскільки відразу з такої нагоди творилася, хоч би й короткотривала, ієрархія свити, яка починала жити обік ієрархії доступів та ієрархії звань, бо палац наш становив цілу в'язку, цілий сніп ієрархій, і коли хтось на одному промені опадав, то на іншому здіймався і підносився, і в такий спосіб кожен знаходив для себе сатисфакцію і переповнювався гордістю. Про такого внесеного до списку інші говорили з захопленням і заздрістю: дивіться, цей буде ходити в почті! А з ким таке вирізнення траплялося багато разів, той достойник ставав оточеним шаною ветераном почту. Усілякі довколасвитні старання різко посилювалися, коли пан наш вирушав у закордонний візит, з якого привозилися багаті подарунки і престижні прикраси, а власне тоді, наприкінці шістдесятого року, імператор вирушав із візитом до Бразилії. При дворі шепталися, ніби там буде доволі бенкетування, купування й дарування, тож за місце у свиті такий почався турнір, таке запальне і бравурне фехтування, що ніхто й не зауважив, як у самій серцевині палацу зародилася страхітлива змова. Та чи справді ніхто, мій друже? Пізніше виявилося, що Мако-нен Габте-Вальд уже раніше щось рознюхав. Рознюхав, зафіксував і доніс. Це була дивна постать — небіжчик Ма-конен. Міністр, обранець, який мав до монарха стільки доступів, скільки хотів, справжній улюбленець нашого пана, а водночас достойник, який ніколи не думав про напихання своєї калити. Але пан наш, попри те, що не любив святих у своєму оточенні, вибачав йому цю слабкість, адже знав, що цей дивакуватий фаворит не має часу займатися кишенею, оскільки весь час поглинутий єдиною думкою — якнайкраще служити імператорові! Маконен, приятелю, був аскетом влади, подвижником палацу. Ходив у старому одязі, їздив старим фольксва-ґеном, жив у старому домі. Добросердий пан любив усю цю просту, низького суспільного походження родину Маконена і одного з його братів — Аклілу — підняв до рівня прем'єра, а іншого, на ім'я Акалу, призначив міністром. Сам Маконен також був міністром промисловості й торгівлі, але займався цією службою рідко і неохоче. Увесь час він присвячував розбудові своєї приватної мережі інформаторів і витрачав на це всі наявні в нього гроші. Маконен створив державу в державі, мав своїх людей у кожній інституції, у відомствах, в армії і поліції. Над збиранням і впорядкуванням доносів він працював день і ніч, мало спав, мав знищене обличчя і виглядав, як тінь. Він спалював себе у цій діяльності, але згоряючи, зоставався мовчуном і кротом, без сцени і фанфаронства, сірий, понурий, прихований у напівмороку, сам як півморок. Найглибше він намагався проникнути в інші, конкурентні розвідницькі мережі, винюхуючи там стилет і зраду, і — як підтвердилося тепер — винюхуючи слушно, що відповідало принципові нашого пана: коли добре принюхатися, то смердить всюди. Так

Потім він розповідає мені, що в шафі Маконена, в приватній шафі цього фантастичного колекціонера доносів, раптом почала пухнути папка із прізвищем Ґермаме Невай. Життя папок дивне, каже він. Є такі, що роками животіють на полиці, тонкі й збляклі, мов засушене листя, закриті, запилюжені, у забутті вичікуючи дня, коли їх, так і не торканими, врешті подеруть і кинуть до печі. Це папки людей лояльних, котрі вели гідний наслідування і відданий імператорові спосіб життя. Відкриємо розділ «Поведінка»: нічого неґативного. Відкриємо «Висловлювання»: жодної сторіночки. Припустимо, що сторінка однак є, але на ній, з дозволу високодостойного пана, міністр пера написав fatina bere, тобто проба пера. Це означає, що пан наш цей запис визнав за вправу в каліграфії Маконена — молодого працівника, який ще не навчився, коли і на кого можна доносити. Тобто сторінка є, але скасована, як перекреслений вексель. Буває також, що папка, роками тонка і пожовкла, починає набирати ваги, товстіє. Така папка починає погано пахнути. Це відомий запах, що його виділяє місце, в якому вчинено нелояльність. На цей сморід Маконен має чутливий, вразливий ніс. Починає йти слідом, вистежує, посилює нагляд. Часто життя такої папки, яка рушила і набрала ваги, закінчується так само раптово, як і життя її головного героя. Обоє зникають — він зі світу, а вона із шафи Маконена. Існує якась обернена пропорційність між товщиною папок і людей. Той, хто, борючись із палацом, тоншає, худне і марніє, має щораз товщу папку. Натомість той, хто наставлений лояльно і з гідністю під крилом нашого пана все більше й більше стає у фаворі, має папку тонку, як оболонка міхура. Я згадав, що Маконен зауважив, як папка Ґермаме Невая раптом почала пухнути. Ґермаме походив із шляхетної, лояльної родини, і коли він закінчив школу, добросердий пан вислав його на стипендію до Сполучених Штатів. Там він закінчив університет і повернувся на батьківщину у тридцятирічному віці. Жити він буде ще шість років.

А. В.:

Ґермаме! Ґермаме, містере Річарде, належав до тих неблагонадійних людей, які, повертаючись до імперії, хапалися за голову. Але хапалися потайки, а назовні виявляли лояльність і говорили те, чого в палаці від них очікували. І високошановний пан — ох, як же я йому цим сьогодні дорікаю! — дав себе отим заколисати. Коли Ґермаме став перед ним, милостивий пан глянув на нього добрим оком і призначив губернатором округу в південній провінції Сідамо. Там добра земля і буйна кава. Почувши про це призначення, усі в палаці сказали, що наш всевладця відкрив перед молодим чоловіком дорогу до найвищих почестей. Маючи імператорське благословення, Ґермаме виїхав, і спочатку було тихо. Тепер він мав лише терпляче чекати — а терплячість була високо цінованою рисою в палаці, — аж доки добросердий пан покличе його до себе і підніме на щабель вище. Але де там! Минув якийсь час, із Сідамо почали приїжджати чиновники, вони приїжджали і крутилися біля палацу, обережно випитуючи кузенів або знайомих, чи можна би на губернатора скласти донос. Делікатна це справа, містере Річарде, скласти на свого зверхника донос. Не можна отак з моста в воду вальнути, на кого Бог пошле, бо виявиться, що губернатор має в палаці могутнього покровителя, а той розізлиться, визнає чиновників заколотниками та ще скартає їх. Отже, вони спочатку півсловом, пошепки, потім щораз сміливіше, але й далі неформально, тільки так собі, для підтримки розмови, почали повідомляти, що Ґермаме бере хабарі і за ці хабарі будує школи. Тепер уявіть собі заклопотаність тих чиновників. Бо ж зрозуміло, що губернатор бере данину і всі нотаблі беруть данину. Влада породжує гроші, так було від початку світу. Але ось з'являється аномалія: губернатор віддає данину на школи. А приклад зверху є наказом для підвладних: це означає, що усі чиновники мають віддавати свої данини на школи! А ще припустімо на хвилю негідну думку і скажімо, що в іншій провінції з'явиться другий Ґермаме і теж почне роздавати свої хабарі. І тієї ж хвилі маємо бунт чиновників, котрі протестують проти принципу віддавання хабарів, а як наслідок — кінець імперії. Гарна перспектива: на початку дрібний гріш, а в результаті — падіння монархії. О, ні! Усі в палаці сказали: о, ні! І дивна справа, містере Річарде, бо високошановний пан нічого не сказав. Вислухав, але й словом не відгукнувся. Мовчав, тобто ще давав йому шанс. Але Ґермаме вже не зміг стати на шлях послуху. За якийсь час знову з'явилися чиновники з Сідамо. З'явилися з відомістю, що Ґермаме занесло геть далеко: він почав роздавати безземельним селянам землю, яка лежала перелогом, а отже, посягнув на власність. Ґермаме виявився комуністом. О, це небезпечна справа, мій пане. Сьогодні він роздасть перелоги, завтра забере землю у дідичів, почне з маєтків, а закінчить імператорськими угіддями! Цього разу щедрий пан не міг більше мовчати. Ґермаме викликали до столиці на годину призначень і заслали губернатором до Джиджиґи, де він не міг роздавати землі, оскільки той округ заселяють лише кочівники. Під час урочистості Ґермаме дозволив собі порушення, яке у високошановного пана повинно було викликати найбільшу пильність: вислухавши призначення, він не поцілував монарха в руку. На жаль

Далі А.В. стверджує, що саме тоді Ґермаме організував змову. Ненавидить цього чоловіка, але й захоплюється ним. Було у ньому щось таке, що притягало інших. Полум'яна віра, дар переконання, відвага, рішучість, проникливість. Завдяки цим рисам його постать вирізнялася на тлі сірої, прислужницької і лякливої маси угодовців і нахлібників, які переповнювали палац. Першою особою, котру Ґермаме залучив до своїх планів, був його старший брат — ґенерал Менґісту Невай, командувач імператорської ґвардії, офіцер із відважним серцем і надзвичайною чоловічою вродою. Відтак обоє братів затягнули до себе шефа імператорської поліції — ґенерала Тсіґуе Дібоу, а незабаром після цього шефа охорони палацу — полковника Воркнега Ґебайєгу та інших людей із найближчого оточення імператора. Діючи у найсуворішій конспірації, змовники утворили революційну раду, яка на момент замаху налічувала двадцять чотири особи. Переважно це були офіцери добірної імператорської ґвардії і двірцевої розвідки. Найстаршим за віком у цій групі був Менґісту, якому сповнилося сорок чотири роки, але очільником до кінця залишився молодший від нього Ґермаме. А.В. каже, що Маконен почав щось підозрювати і доніс імператору. А тоді Гайле Селасіє викликав полковника Воркнега і запитав, чи це правда, але Воркнег відповів: нічого подібного. Воркнег належав до особистих людей, імператор увів його прямо із суспільних низів до салонів палацу і вірив йому безмежно, може, це був єдиний чоловік, якому він справді вірив — бодай задля певного психічного комфорту: підозріливість у стосунку до всіх втомлює, треба комусь довіряти, бо треба біля когось відпочивати. Імператор не йняв віри доносам Маконена ще й тому, що в той період підозрював у змові не братів Невай, а достойника

Енделькачева, в якому почало виявлятися певне ліберальне ослаблення, зменшена ревність, апатичність і щось на зразок занепадання духу. Залишаючись із цією підозрою, він включив Енделькачева до свити, щоб мати його в полі зору під час візиту до Бразилії. Пригадує: деталі того, що сталося потім, знаходяться у свідченнях ґенерала Менґісту, які він склав пізніше перед військовим судом. Менґісту після відльоту імператора роздав пістолети офіцерам своєї ґвардії і наказав їм чекати на подальші накази. Було це у вівторок, тринадцятого грудня. Цього дня в імператорській резиденції Менен зібралася на вечерю родина Гайле Селасіє і група найвищих сановників. Коли вони засіли до столу, від Менґісту прибув посланець з відомістю, що імператор під час подорожі занедужав, що він помирає, тож усіх просять зібратися в палаці для обговорення ситуації. Після прибуття на місце їх арештували. Одночасно офіцери ґвар-дії здійснювали арешти в резиденціях інших достойників. Але як то буває в такій нервовій ситуації, про багатьох можновладців забули. Кілька змогли втекти з міста або сховатися в будинках знайомих. До того ж змовники запізно відрізали телефони, і люди імператора встигли порозумітися й організуватися. Передовсім — ще тієї ж ночі — через британську амбасаду про замах повідомили імператора. Гайле Селасіє перервав візит і вирушив у зворотну дорогу, але не квапився, чекав, аж революція вгамується. Наступного дня, ополудні, найстарший син імператора і наступник трону — Асфа Воссен — від імені повстанців прочитав по радіо прокламацію. Асфа Воссен був людиною слабкою, безвольною, без поглядів. Між ним та батьком панувала взаємна відраза, подейкували, що імператор має сумніви, чи це справді його син. Щось там не збігалося у датах між його подорожами і терміном ощасливлення імператриці первородним. Пізніше сорокарічний пан виправдовувався перед суворим батьком, що бунтівники наказали йому читати прокламацію, тримаючи пістолет біля його скроні. «Останні кілька років, — читав Асфа Воссен те, що написав йому Ґерма-ме, — в Етіопіїпанував застій. Атмосфера незадоволення і розчарування усе більше росла серед селян, торговців, урядовців, в армії і поліції, серед учнівської та студентської молоді, серед усього суспільства... У жодній ділянці не видно проґресу. А все це тому, що жменька чиновників замкнулася в еґоїзмі та непотизмі, замість працювати для загального добра. Народ Етіопії і далі очікував дня, коли настане ліквідація злиднів і відсталості, але з усієї безлічі обіцянок не було реалізовано нічого. Жоден інший народ не виявив більшої терплячості.». Асфа Воссен оголосив про створення народного уряду і заявив, що він став на його чолі. Однак тоді радіо було у небагатьох людей, і слова прокламації потонули без розголосу. У місті було спокійно. Вирувала торгівля, на вулицях панував нормальний рух і звичний балаган. Більшість людей ні про що не чула, інші не знали, що про все це думати. Це було справою палацу, а палац був завжди недоступним, недосяжним, непроникним, незрозумілим і перебував на іншій планеті. Ще того ж дня Гайле Селасіє долетів до Монровії і встановив радіозв'язок зі своїм зятем — ґе-нералом Абіє Абебе, губернатором Еритреї. Тим часом зять уже вів розмови з групою ґенералів, яка на базах довкола столиці готувала атаку на змовників. На чолі цієї групи стояли ґенерали Мерід Менґеша, Ассефа Айє-на і Кебеде Ґебре, усі родичі імператора. Він пояснює, що переворот вчинила ґвардія і що між ґвардією та армією існував гострий антагонізм. Ґвардія була освічена і добре оплачувана, а військо темне і бідне. Тепер ґенерали використовують цей антагонізм, щоб кинути армію проти ґвардії. Вони говорять солдатам: ґвардійціхочуть влади, щоб вас визискувати. Все сказане ними — цинічна брехня, але вона переконує військо. Солдати гукають: ми хочемо вмерти за імператора! Завзяття у частинах, які незабаром рушають на смерть. Надходить четвер, третій день перевороту. Полки, якими командують лояльні ґенерали, входять на передмістя столиці. Вагання у таборі змовників. Менґісту наказу про оборону не віддає, не хоче кровопролиття. У місті ще спокій, нормальний рух. Кружляє літак, який розкидає листівки. У листівках текст прокляття, яке оголосив змовникам патріарх Базиліос — глава церкви і друг імператора. Імператор уже долетів з Монровії (Ліберія) до Форт-Ламі (Чад). Він отримує звістку від зятя, що можна летіти до Асмари. В Асмарі спокій, усі покірно чекають. Але в його DC-6 псується двигун. Він вирішує летіти на трьох двигунах. Ополудні Менґісту приїжджає до університету і зустрічається зі студентами. Показує їм кусень сухого хліба. Оце, — говорить він, — ми дали сьогодні їсти можновладцям, щоб вони знали, чим живе наш народ. Він каже: ви мусите нам допомогти. У місті вибухає стрілянина. Починається битва за Аддіс-Абебу. На вулицях гинуть сотні людей. П'ятниця шістнадцятого грудня — це останній день перевороту. Від ранку точаться бої між підрозділами війська і ґвардії. Пополудні починається штурм палацу, де обороняється революційна рада. Штурмує танковий батальйон під командуванням зятя імператора — капітана Дереджі Гайле-Маріама. «Собаки, здавайтеся!» — кричить капітан, стоячи на башті танка. І падає, підтятий чергою з круп-нокаліберного кулемета. Всередині палацу розриваються артилерійські снаряди. Коридори і кімнати заповнюють шум, дим і полум'я. Дальша оборона неможлива. Змовники вриваються до зеленого салону, в якому перебувають ув'язнені від вівторка достойники з імператорської свити. По них відкривають вогонь. Вісімнадцять найближчих людей імператора гине. Тепер командири змовників і розпорошені відділи ґвардії покидають територію палацу і відступають з міста, в напрямку вкритих евкаліптовим лісом узгір'їв Ентото. Наближається вечір. Літак, у якому летить імператор, сідає в Асмарі.

А. В.:

O, того судного дня, Містере Річарде, наш лояльний і смиренний народ продемонстрував підбадьорливий доказ відданості високошановному панові. Бо коли оті розбиті вщент ренеґати покинули палац і почали давати драла в сторону найближчого лісу, то підігріті нашим патріархом посполиті рушили за ними в погоню. І жодних там танків і гармат, любий друже, брали що хто мав під рукою — і рушали в гонитву. Кийки, камені, списи і стилети, усе пішло в рух. Вуличні люди, яких добросердий пан так щедро обдаровував милостинею, із запеклістю та ненавистю взялися рубати схиблені голови тих наклепників і бунтівників, котрі хотіли забрати у них Бога і влаштувати хтозна яке життя. Бо якщо б не стало нашого пана, хто давав би милостиню і підтримував та втішав словом? А йдучи кривавим слідом отих утікачів, місто тягнуло за собою село, і всі бачили, як довколишні селяни, хапаючи, що було під рукою — чи то палку, а чи ніж — і метаючи прокляття на наклепників, також кидалися в бій, щоб відімстити за зневагу, якої зазнав милостивий пан. Зграї оточених ґвардійців оборонялися в лісах, допоки їм вистачало набоїв, але пізніше частина здалася, а інші загинули від рук солдатів і посполитих. Три, а може, п'ять тисяч тих людей потрапило до в'язниці, а ще стільки ж загинуло на радість гієнам і шакалам, які навіть із далеких сторін стягувалися до приміських лісів на жирування. І довго ще, цілими ночами, ці ліси вили й хихотіли. А ті, що образили гідність особливого пана, пішли, приятелю мій, до пекла. Ґенерал Дібу, наприклад, упав ще під час штурму палацу, а його тіло натовп вивісив перед брамою Першої Дивізії. Згодом виявилося, що полковник Воркнег після того, як вийшов з палацу, дістався до передмістя, але там його оточили і хотіли взяти живцем. Проте він, містере Річарде, не дався. Стріляв до кінця, убив ще кількох солдатів, а коли у нього залишився останній набій, всадив дуло пістолета до рота, вистрілив і впав мертвий. Його тіло повісили на дереві перед собором Святого Юрія. Дивна це річ, але пан наш так і не повірив у зраду Воркнега. Пізніше шептали, що ще багато місяців потому він викликав уночі прислугу до спальні і наказував привести до нього полковника. Пан наш прилетів з Асмари до Аддіс-Абеби у суботу ввечері, коли у місті ще було чути стрілянину, а на площах відбувалися страти зрадників. На обличчі монарха ми бачили заклопотаність, втому і смуток, викликаний завданою йому кривдою. Він їхав у своєму автомобілі, всередині колони танків і бронемашин. Усе місто вилилося віддати йому покірну і благальну шану. Усе місто вклякало на землі, б'ючи чолом об брук, і я, також стоячи на колінах у тому натовпі, чув стогони і тривожні зойки, зітхання і вигуки. Ніхто не наважився глянути в обличчя високошановного монарха, а біля воріт палацу князь Касса, хоча й не завинив, бо воював і мав чисті руки, поцілував імператорові черевики. Ще тієї ж ночі наш всесильний володар наказав застрелити своїх улюблених левів, які, замість захищати підступи до палацу, впустили до нього зрадників. А тепер ти питаєш про Ґермаме. Цей злий дух разом зі своїм братом і таким собі капітаном Байє з імператорської ґвардії чкурнули з міста і ще впродовж тижня переховувалися. Пересуватися вони могли тільки вночі, бо за них відразу ж визначили нагороду п'ять тисяч доларів, отож усі їх шукали, бо це були великі гроші. Вони намагалися дістатися на південь, мабуть хотіли перейти до Кенії. Але через тиждень, коли вони уже кілька днів без їжі й мліючи від спраги сиділи сховані в кущах, оскільки боялися з'явитися в якомусь селі, щоб роздобути харч і воду, їх оточили селяни, які йшли облавою і хотіли їх упіймати. І тоді, як свідчив Менґісту, Ґермаме вирішив усе закінчити. Ґермаме, згідно зі свідченнями, зрозумів, що на крок випереджував історію, що пішов швидше за інших, а той, хто, йдучи зі зброєю в руках, висунеться на крок поперед історії, мусить загинути. І він, мабуть, волів, щоб вони самі наклали на себе руки. Отож, коли селяни вже підбігали, щоб їх упіймати, Ґермаме найперше вистрілив у Байє, потім у брата, а потім застрелив себе. Селяни думали, що нагорода втекла від них, бо нагороду обіцяли за взятих живцем, а тут, любий друже, бачать три трупи. Та однак убитими були тільки Ґермаме і Байє. Менґісту лежав із залитим кров'ю обличчям, але ще жив. Їх поспіхом завезли до столиці і взяли Менґісту до шпиталю. Про все доповіли нашому панові, який вислухав і сказав, що хоче побачити тіло Ґермаме. За цим наказом труп привезли до палацу і кинули на сходи перед головним входом. Тоді добросердий пан вийшов з палацу, став і довго приглядався до лежачого тіла. Мовчав, вдивляючись без слова, люди, котрі стояли біля нього, не чули, щоб він щось сказав. Потім здригнувся і відступив назад вглиб будинку, наказавши прислузі замкнути головні двері. Пізніше я бачив тіло Ґермаме, пові-шане на дереві перед собором Святого Юрія. Там стояв натовп людей, які кпили зі зрадників, плескали і вигукували безцеремонні слова. А ще залишився Менґісту. Цей після виходу зі шпиталю постав перед військовим трибуналом. Під час процесу він поводився гордо і всупереч звичаям палацу, не виявляв ні покори, ні бажання перепросити достойного пана. Сказав, що смерті не боїться, оскільки від хвилі, коли наважився повстати проти несправедливості і здійснити переворот, він брав до уваги можливість загинути. Сказав, що вони хотіли вчинити революцію і що він її не дочекався, але що віддасть свою кров, з якої виросте зелене дерево справедливості. Його повісили тринадцятого березня, на світанку, на головному ринку міста. Разом із ним повісили шістьох інших офіцерів ґвардії. Він анітрохи не був на себе подібний. Постріл брата вибив йому око і спотворив усе обличчя, яке тепер заросло чорною, кудлатою бородою. Друге око, під тиском мотузки, вилізло назовні.

Розказують, що впродовж перших днів після повернення імператора в палаці панував надзвичайний рух. Прибиральники шурували підлоги, здираючи з паркетів плями всяклої крові, лакеї знімали пошарпані і підгорілі портьєри, вантажівки вивозили купи потрощених меблів і скрині гільз, склярі вставляли нові шиби і дзеркала, штукатури тинькували вищерблені кулями стіни. Поволі зникав сморід горілого і запах пороху. Довго відбувалися урочисті похорони тих, хто відійшов, зберігаючи до кінця вірність; водночас тіла повстанців закопували вночі, у невідомих, потаємних місцях. Найбільше було випадкових жертв: під час вуличних боїв загинули сотні дітей, яким було цікаво, жінок, які йшли на ринок, чоловіків, які йшли на роботу або бездіяльно грілися на сонці. Тепер стрілянина стихла, військо патрулювало вулиці міста, яке із запізненням, вже постфактум, починало переживати тривогу і шок. Ще розповідають, що настали тижні арештів, які викликали паніку, виснажливих дізнань, брутальних допитів. Панувала непевність, страх, люди шепталися, пліткували, згадували деталі перевороту, додаючи до них, хто що міг, у міру своєї фантазії і відваги, додаючи, зрештою, потайки, оскільки будь-які дискусії про останні події були офіційно засуджені, а поліція — з якою ніколи не слід жартувати, навіть коли вона сама до цього заохочує, що у цьому випадку і так не мало місця — прагнучи очиститися від звинувачень у змові, стала небезпечнішою і продуктивнішою, ніж зазвичай, та й не бракувало також бажаючих, які додатково постачали комісаріатам переполоханих клієнтів. Повсюдно очікували, що зробить імператор і якою буде його декларація, крім заяви, зробленої після повернення до заляканої і заплямленої зрадою столиці, коли він висловив свій біль і жаль до купки заблуканих овець, які, легковажно відірвавшись від отари, загубили дорогу в кам'янистій і кров'ю позначеній пустці.

Ґ. O.-E.:

Дивитися імператорові в очі завжди було проявом каригідної зухвалості і суперечної звичаям поведінки, але тепер, після того, що сталося, найбільший в палаці сміливець не наважився б на таку хоробрість. Усі відчували сором за те, що не запобігли змові, і страх перед справедливим гнівом нашого пана. І цієї соромливо-лякливої нездатності погляду почали зазнавати всі супроти всіх, бо спочатку ніхто не знав, у якій він ситуації, тобто кого тепер високошановний пан наблизить, а кого відкине, чию лояльність затвердить, а чиєї не прийме, кому підставить вухо, а кому не призначить жодного доступу, і тому кожен, не маючи тепер певності ні в кому, волів не дивитися ні в чиї очі, і в усьому палаці запанувало недивлення й небачення, в паркети втупляння, по стелі блукання, носаків споглядання, за вікно відлітання. Бо в тому, до кого я тепер почав би приглядатися, негайно зродилася би допитливо-підозрілива думка: а чому це він так уважно до мене приглядається, у чому підозрює, у чому може мене звинуватити, і щоби випередити мою уявну ревність, той, кого я цілком невинно оглянув — суто з цікавості або роззявкуватості, — не повірить у мою невинність і цікавість, натомість, запідозривши звинувачення, відповість на ревність надревністю і відразу ж побіжить очищатися, а як можна було в той час очиститися, крім забруднивши того, хто, на нашу думку, хотів забруднити нас? Так, розглядання провокувало і шантажувало, кожен боявся підвести погляд, щоб не побачити десь у повітрі, в кутку, за портьєрою, в шпарині стилетоподіб-ного зблиску ока. А ще весь палац набряк, мов темна хмара грозою, виразним питанням, на яке не було відповіді: хто винен, хто змовник? Властиво, підозрювали всіх і до того ж підозрювали слушно, якщо вже троє найближчих і найдовіреніших людей нашого пана, яких він вважав своїми синами і був такий гордий ними, приставили йому до скроні пістолети. Та ж Менґісту, Воркнег і Дібоу належали до тієї жменьки найвищих обранців, котрі будь-якої хвилі мали доступ до високошановного пана, а навіть — якщо виникала потреба — унікальне право входити до спальні і будити його під час сну! Уяви собі тепер, друже, з яким почуттям відтоді добросердий пан лягав до свого ложа, ніколи не знаючи, чи прокинеться наступного ранку. О, які ж підступні тягарі, які прикрості й незручності несе з собою перебування при владі! А як ми могли рятуватися від підозри? Від підозри немає порятунку! Всіляка поведінка, всіляка дія тільки загострює підозру, дедалі більше її поглиблює. Почнемо виправдовуватися, але де там! — відразу почуємо запитання: а чому ти, сину, так ретельно виправдовуєшся? Видно, щось маєш на сумлінні, що хотів би приховати, тому так вигороджуєш себе. Або вирішимо проявити себе діяльною поставою і доброю волею — і відразу почуємо зауваження: чому це він так старається показати себе? Видно, хоче приховати свої підлості, мерзоти, думає, як зачаїтися. І знову зле, а навіть — щораз гірше. А, як я вже сказав, усі ми були під підозрою, оскаржені, хоча найласкавіший пан не сказав навпростець, відверто, ані слова, але це оскарження відчувалося в його очах і такому спогляданні підвладних, що кожен щулився, припадав до землі і перелякано думав: я оскаржений. Повітря зробилося тяжке, густе, тиск — низький, знеохочує, обезвладнює, якісь крила опали, щось надірвалося, всередині надірвалося. Наш проникливий пан знав, що після такого струсу частина людей осунеться і розчарується, засумує і замовкне, втратить ревність, піддасться ваганням і питанням, почне сумніватися і зневірятися, ослаблятися і розкладатися — і тому почав у палаці чистку. Це не була чистка моментальна і цілковита, оскільки достойний пан був противником будь-якої безбожної і галасливої раптовості, радше це була заміна дозована, продумана, яка придворних, що позасиджувались, тримала в стані шаху і безнастанному переляку, а водночас відкривала палац для нових людей. Це були люди, які хотіли добре жити і робити кар'єри. Вони напливали з усієї країни, скеровані до палацу довіреними намісниками імператора. Столична аристократія їх ближче не знала, тож ними погорджували через їхнє низьке походження, неотесаність і примітивне мислення, вони відчували страх і нехіть щодо тутешніх салонів. Відтак швидко створили власну кліку, яка трималася особи найособливішого пана. Добросерда милість високошановного владаря дарувала їм відчуття всемогутності, п'янке, але водночас таке ризиковане для кожного, хто захоче збурити вечірню атмосферу аристократичного салону чи надто довго і надто нав'язливо дражнити зібране там товариство. О, треба великої мудрості і такту, аби підкорити салон. Мудрості або автоматів, і в цьому, дорогий друже, ти можеш сьогодні переконатися, дивлячись на наше вимучене місто. Поступово саме ці особисті люди, обранці нашого імператора, почали заповнювати відомства палацу, і то наперекір ремствуванням членів державної ради, котрі вважали нових фаворитів людьми третього ґатунку, що рівнем не дотягують до вимог, яким повинен відповідати щасливець, покликаний на службу поблизу царя царів. Однак це ремствування було лише доказом просто непристойної наївності членів згаданої ради, які вбачали слабкість власне у тому, в чому пан наш розгледів силу, і не могли збагнути принципу зміцнення через пониження, забувши про вогонь і дим, який заледве чи не вчора роздмухали люди, які віддавна були вивищені, а виявилися ослабленими. Важливою і корисною рисою нових людей було і те, що вони не мали плям на біографії, ніколи не брали участі у змовах, не волочили за собою вилинялих хвостів, нічого не мусили сором'язливо приховувати за підкладкою, ба, навіть не знали про змови, та й звідки, адже достойний пан заборонив писати історію Етіопії? Занадто молоді й виховані в далекій провінції, вони не могли знати, що сам пан наш дійшов до влади завдяки змові, коли в 1916 році за допомогою західних посольств здійснив переворот і усунув леґаль-ного наступника трону Лиджа Іясу. Напередодні італійської окупації він публічно присягнув проливати кров за Етіопію, а потім, коли ті вторглися, рушив кораблем до Англії і провів війну у спокійному містечку Бат. І такий пізніше витворився в ньому комплекс щодо партизанських ватажків, які залишилися на батьківщині воювати з італійцями, що повернувшись на трон, він поступово ліквідував їх або усував, водночас фаворизуючи колаборантів. І що таким чином поміж іншими було знищено великого ватажка Бетводеда Неґаша, який у п'ятдесяті роки виступив проти імператора і хотів оголосити республіку. Багато різних подій приходить мені на пам'ять, але в палаці про них не вільно було говорити, а — як я вже сказав — нові люди не могли їх знати і також не виявляли надто гарячої цікавості. А що не мали давніх зв'язків, то їхнім єдиним шансом на існування була прив'язаність до трону. Їхньою єдиною опорою — сам імператор. У такий спосіб найособливіший пан покликав до життя силу, яка на останні роки його панування підтримала розхитаний Ґермаме імператорський трон.

З.С.-К.:

... а позаяк тривала чистка, кожного дня, коли наближалася година призначень — а отже, і відставок — на нас, старих чиновників палацу, нападали застільні дрижаки. Кожен сидів за письмовим столом і дрижав за свою долю, готовий вчинити все, аби йому не усунули з-під ліктів цих меблів. У той час, коли відбувався процес Менґісту, за письмовими столами панував переляк, що ґенерал почне доказувати, ніби всі були змовниками, а навіть віддалена участь, навіть приховані й тихі аплодисменти кінчалися петлею. Отож, коли Менґісту, нікого не виказавши, замовк аж до дня Страшного Суду, з письмових столів злетіло окрилене зітхання полегші. Але на місце страху вішальника тепер прийшов інший страх — перед чисткою, перед власним, особистим знищенням. Тепер щедрий пан уже не скидав до льоху, але щонай-звичайніше відправляв із палацу додому, а така висилка означала приреченість на небуття. Досі ти був людиною палацу, тобто кимось важливим, кого висували, про кого згадували, хто формував, впливав, кого шанували і слухали, і все це давало відчуття існування, присутності на світі, повноти життя, його ваги і потрібності. І от у годину призначень наш пан викликає тебе і назавжди відсилає додому. В одну секунду все зникає, ти перестаєш існувати. Ніхто вже не згадає, не висуне і не вшанує. Повториш ті самі слова, які сказав учора — та вчора їх побожно вислухали, а сьогодні на них не звернуть уваги. На вулиці люди оминають тебе байдуже і вже знаєш, що найменший провінційний чиновник може влаштувати тобі прочуханку. Пан наш перетворив тебе на слабке, беззахисне дитя і впустив у стадо шакалів. Покажи, що зможеш! А ще, не дай Боже, почнуть щось розслідувати, винюхувати, шкрябати. Знову-таки часом думаєш: може, й краще, щоб шкрябали. Бо якщо почнуть шкрябати, можна знову почати існувати, хоча б неґативно і проклято, але існувати, перестати тонути, висунути голову на поверхню, щоб сказали: дивіться, а цей ще існує! В протилежному випадку що залишається? Зайвість, небуття, сумнів у тому, що життя було. З цієї причини в палаці існував такий страх перед прірвою, що кожен намагався триматися нашого пана, ще не знаючи, що весь двір — правда, з гідністю і повільно — зсувається до краю прірви.

П.М.:

...і справді, приятелю, від тієї хвилі, коли з палацу пішов дим, нас почала заливати якась від'ємність. Мені важко визначити, у чому це полягало, але від'ємність відчувалася всюди, вона всюди була помітна, на обличчях людей, обличчях неначе здрібнілих і опущених, без світла й енергії, в тому, що вони робили і як робили, теж була від'ємність, у тому, що казали не кажучи, у їхньому бутті неприсутніми, скрюченими, відключеними, в їхньому існуванні пригаслому, в їхньому мисленні недалекоглядному і дрібномасштабному, в їхньому порпанні припаркановому, загумінковому, в їхньому запущенні і затьмаренні, в самому повітрі, в безрухому рухові, в атмосфері, в гаруванні, в тупцюванні — в усьому відчувалася всеохопна від'ємність. І хоч імператор надалі видавав декрети й розривався, рано вставав і не відпочивав, усе і так закінчувалося від'ємно, щоразу від'ємніше, бо відтоді як Ґермаме пішов з життя, а його брата повісили на головній площі міста, між людьми і між речами почали формуватися від'ємні зв'язки. Так, наче люди не могли запанувати над речами, що існували-не-існували власним злоякісним існуванням, яке вислизало з людських рук. Зачарована сила цих речей була такою, що всі чулися безпорадними супроти їхнього самочинного закону поставання та зникання і не могли цієї сваволі ані зламати, ані опанувати. І це відчуття безсилля, це постійне програвання і від ліпших відпадання вганяло їх у ще більшу від'ємність, у заціпенілу орнітологію — в осовілість, оте-теріння, куріпкову зачаєність. Навіть розмови змарніли, втратили жвавість і дихання. Розмови розпочиналися, але мовби не закінчувалися. Завжди доходили до невидимого, але відчутного пункту, після якого западала мовчанка, а в цій мовчанці містилося твердження, що все вже відомо і ясно, але ясно по-темному, відомо у не-пізнавальний спосіб, усе можливе у своїй безпорадності, і підтвердивши ці істини хвилиною мовчання, розмова змінювала напрямок і перестрибувала на іншу тему, дріб'язкову, побічну тему-апендикс. Палац осідав, це відчували всі ми, ветерани високошановного пана, яких доля вберегла від чистки, відчувалося падіння температури, життя, щораз детальніше оправлене в ритуал, але дедалі більш паперове, беззмістовне, від'ємне.

Відтак він говорить, що хоч імператор визнав грудневий переворот за такий, що не відбувся, і ніколи не повертався до цієї теми, замах братів Невай обертався дедалі більш руйнівними для палацу результатами. Із плином часу наслідки цього перевороту не слабшали, а посилювалися, стаючи причиною дальших змін у житті двору та імперії. Раз ушкоджений, палац уже ніколи не спізнав справжнього, лагідного спокою. Поступово змінювалася і ситуація в місті. В таємних доносах поліції з'явилися перші згадки про бродіння. На щастя, за його словами, це ще не були бродіння великого, заколотного масштабу: радше — на початку — здригання, дрібні коливання, двозначні шарудіння, шепоти, хихоти, якась надмірна млявість серед людей, спочивання, зависання, розбабрання, якісь виражені у цьому всьому уникання і відмова. П.М. визнає, що на підставі таких рапортів важко було вживати заходів для наведення порядку, оскільки ці донесення були занадто туманні і навіть втішно-невинні, вони лише свідчили, що в повітрі щось висить, але не вказували виразно, що саме і де, а без такого уточнення куди ж висилати танки і в якому напрямку наказувати відкрити вогонь? Найчастіше рапорти стверджували, що ті шарудіння і шепоти долинали з університету — нового і єдиного в країні вищого навчального закладу, в якому, зрештою, невідомо звідки з'явилися скептичні й неприхильні індивідууми, готові зводити образливі й неперевірені наклепи, аби тільки впровадити імператора в зажуру. Далі він каже, що монарх, який попри свій поважний вік зберігав дивовижну в очах оточення проникливість, краще за своїх наближених розумів, що надходять нові часи і що пора напружитись, оновитись, прискоритись і наздогнати. Наздогнати і навіть перегнати. Саме так — наполягає він — навіть перегнати! П.М. визнає (сьогодні про це вже можна говорити): частина палацу сприйняла ці амбіції неохоче і стиха бурчала, що замість піддаватися спокусі усіляких непевних новацій і реформ, краще було би притлумити помітний серед молоді потяг до закордону і засудити нерозважливі голоси, мовляв, країна повинна виглядати інакше і, мовляв, країну треба змінити. Однак імператор не слухав ані того бурчання аристократів, ані університетського шарудіння, вважаючи, що всілякі крайнощі шкідливі й суперечать природі і, проявляючи вроджену розважливість та передбачливість, розширив поле своєї влади і збільшив зацікавлення новими галузями, що проявилося хоча б у впровадженні пообідніх урядових годин, між четвертою і сьомою, а саме — години розвитку, міжнародної години та військово-поліційної години. З тією ж метою імператор створив відповідні міністерства і відомства, представництва, філії, комітети й комісії, до яких увів команди нових людей, добре вихованих, відданих і лояльних. Палац заповнила чергова ґенерація спраглих кар'єри енергійних фаворитів. Був це, згадує П. М., початок шістдесятих років.

П. М.:

Якась манія, друже, охопила цей шалений і неперед-бачуваний світ, манія розвитку. Усі хочуть розвиватися! Кожен думає, як би йому розвинутися, і то не так собі, звичайно, за божим законом, згідно з яким чоловік народжується, розвивається і вмирає, а розвинутися небувало, динамічно і потужно, розвинутися так, щоб всі дивувалися, заздрили, згадували, головами кивали. Звідки це взялося — невідомо. Людьми заволодів якийсь стадний інстинкт, якесь ненаситне засліплення: досить, щоб на другому кінці світу хтось розвинувся, як відразу всі хочуть розвиватися, відразу напирають, штурмують, вимагають, щоб їх теж розвинули, щоб піднесли і зрівняли, а досить, приятелю, щоби хтось знехтував ці голоси — і вже маєш бунти, крики, перевороти, заперечення, фрустрації і зависання. Таж наша імперія існувала сотні, навіть тисячі років без виразного розвитку, а однак усі її володарі були шановані, божественними почестями оточені. Й імператор Зера Якоб, і Товодрос, і Йоганнес — усі були оточені. Кому би спало на думку повалитися обличчям ниць перед монархом і благати, аби той його розвинув! Попри все світ таки почав тепер змінюватися, і достойний пан із вродженою непомильністю це усвідомив і щиросердо пристав на той розвиток, вбачаючи користь і приваби коштовної новації, а оскільки він завжди мав слабість до всілякого поступу, ба більше — любив поступ, тож і цього разу в ньому яскраво проявилося добросерде бажання діяльності і неприховані амбіції, щоб через роки ситий і втішений народ вигукнув з повагою: го-го, оцей то вже нас розвинув! Тим-то в годину розвитку — між четвертою і п'ятою пополудні — пан наш виявляв особливу жвавість і винахідливість: приймав вервечки планувальників, економістів, фінансистів, розмовляв, запитував, заохочував і хвалив. Одні планували, другі будували, ну, словом, почався розвиток не на жарт. Невтомний пан їздив і відкривав — чи то новий міст, чи будівлю, чи аеропорт, надаючи цим об'єктам своє ім'я: міст імені Гайле Селасіє в Оґадені, шпиталь імені Гайле Селасіє в Гарарі, зала імені Гайле Селасіє в столиці — так, що постало, те ім'я імператора дістало. А крім того, він наріжні камені закладав, за ходом будівництва наглядав, стрічки перерізав, урочисто трактор запускав і всюди, як я вже згадував, розмовляв, запитував, заохочував і хвалив. У палаці вивісили мапу розвитку імперії, на якій — коли високошановний пан натискав кнопку — загоралися лампочки, стрілочки, зірочки, крапочки, і всі вони блимали, мерехтіли, тож достойники могли потішити око, хоча декотрі бачили в цьому тільки доказ дивацтва монарха, але, наприклад, різні закордонні делеґації, чи то африканські, а чи світові, явно насолоджувалися виглядом мапи і — вислухавши пояснення імператора про лампочки, стрілочки, зірочки і крапочки — розмовляли, питали, заохочували, хвалили. І так би воно йшло роками, на радість особливого пана та його достойників, якби не наші верескливі студенти, які від часу смерті Ґермаме щораз більше почали голови підносити, різні страхіття балакати, нерозумно і так образливо проти палацу виступати. І ці молокососи, замість вдячність за благодіяння освіти виявляти, пустилися на каламутні і зрадливі води обмови і баламучення. На жаль, друже, така сумна правда: студенти, незважаючи на те, що пан наш вивів імперію на шлях розвитку, почали дорікати палацові демагогією і лицемірством. Як же, казали вони, можна говорити про розвиток, коли біда аж пищить! Який же це розвиток, коли народ пригнічений злиднями, цілі провінції мруть з голоду, мало людей має хоча би пару черевиків, заледве жменька підданих уміє читати й писати, хто захворіє серйозніше, той умре, бо немає ні шпиталів, ні лікарів, довкола темнота, варварство, приниження, нехтування, деспотизм і сатрапія, визиск і безнадія, і так далі в цьому стилі, дорогий прибульцю, дорікали, спотворювали, а з бігом часу щораз нахабніше, усе гостріше й гордовитіше виступали проти підсолоджування, глазурування, користуючись добросердістю високошановного пана, який зовсім рідко наказував стріляти у цю збунтовану чернь, що з кожним роком усе більшою й більшою масою вивалювалася з брами університету. Врешті прийшла пора, коли вони виступили із зухвалою забаганкою реформування. Розвиток, заявили вони, неможливий без реформ. Треба селянину дати землю, скасувати привілеї, демократизувати суспільство, ліквідувати феодалізм і визволити країну з-під чужинської залежності. З-під якої залежності, запитую я, ми ж були незалежними. Ми були незалежною державою уже три тисячі років! Ось таке легковажне і бездумне цвірінькання. Зрештою, запитую, як реформувати, як реформувати щоб усе не завалилося? Як це зрушити, щоб не перетворити на руїни? Чи один із другим може поставити собі таке питання? З другого боку, одночасно розвивати й годувати також важко, бо звідки взяти гроші? Ніхто не бігає по світі і не розкидає долари. Імперія продукує мало і не має чим торгувати. Отже, як наповнити бюджет? Ось проблема, яку наш всевладний пан трактував із доброзичливою і запобігливою турботою, надаючи їй якнайбільшої ваги, що постійно підтверджував під час міжнародної години.

Т.:

Яким же чудовим є міжнародне життя! Досить позгадувати наші візити — аеропорти, привітання, квітами засипання, в обіймах стискання, оркестри, кожна мить відшліфована протоколом, а далі — лімузини, прийняття, написані й перекладені тости, учта і блиск, похвали, довірливі розмови, світові теми, етикет, пишнота, презенти, апартаменти, врешті втома, ну так, після цілого дня втома, але ж яка імпозантна і заспокійлива, яка вишукана і почесна, яка достойна і гідна, яка — саме так — міжнародна! А назавтра — візити, обласкані діти, подарунків приймання, гарячкування, програма, напруження, втім, приємне, піднесене, яке на момент від клопотів палацу звільняє, імперські турботи відсуває, про петиції, кліки, змови забути дозволяє, хоч ушанований господарями, фотоспалахами освітлений, найдоброзичливіший пан завжди допитувався про депеші з відомостями: що в імперії, що з бюджетом, що в армії, що у студентів. Того світового блиску спізнав навіть я, котрий ходив у свиті заледве як десятник шостої десятки, восьмого ранґу, дев'ятого рівня. Зверни увагу, приятелю, що пан наш мав особливе уподобання до закордонних подорожей. Уже на двадцять четвертому році, будучи першим монархом в нашій історії, який покинув кордони імперії, милостивий пан ушанував своїм візитом країни Европи. Була у цьому якась родинна схильність до візитування, перейнята від батька, згаслого князя Маконена, кількаразово висланого за кордон імператором Менеліком для переговорів з урядами інших держав. Додам, що пан наш так і не втратив цієї схильності, а навіть усупереч звичному перебігу долі, коли то на старість люди дедалі охочіше тримаються дому, невтомний пан із плином літ усе більше і більше подорожував, візитував, відвідував найвіддаленіші краї, до тієї міри пропадаючи у тих вояжах, що злоязикі журналісти з іноземної преси називали його літаючим амбасадором власного уряду і допитувалися, коли він збирається відвідати свою імперію! Ну і маємо відповідний момент, любий друже, разом вилити свої скарги на некоректність і навіть упередженість чужоземних газет, які замість керуватися зближенням, розумінням, готові на всіляку підлість і надзвичайно схильні втручатися у внутрішні справи. Я замислююсь тепер, чому високошановний пан, попри спочилий на його плечах тягар літ, усе частіше й частіше подорожував, візитував. Виною всьому оте заколотницьке марнославство братів Невай, яке назавжди збурило лагідний спокій імперії, безбожно і безвідповідально дорікаючи її відсталістю і забитістю. А кілька згаданих журналістів миттю це підхопили і нашого пана очорнили. А студенти до того допалися і прочитали — хоча, власне, невідомо, як допалися, бо імпорт усіляких наклепів найласкавіший пан цілковито заборонив — і почалися виступи, критика, розмови про застій, про розвиток. Але пан наш і сам відчував дух часу, тож невдовзі після кривавого й ганебного для імперії бунту наказав цілковито розвиватися. А наказавши, вже не мав іншого виходу, як тільки вдаватися у мандрівки від столиці до столиці у пошуках допомоги, кредитів, капіталів, бо імперія наша — босонога, нужденна і дном мішка світить. І тут пан наш виявив свою вищість над студентами, довівши їм, що можна розвивати — і не реформувати. А як, спитаєш, любий друже, це можливо? А так, що, залучивши закордонний капітал до будування фабрик, жодної реформи проводити непотрібно. І прошу: реформ наш пан не допустив, а фабрики будували й будували, тобто розвиток був. Досить проїхатися із середмістя в бік Дебре Зейт — стоять одна коло другої, сучасні, автоматичні! Але тепер, коли вже високошановний пан у такій невідповідній самотності завершив земний шлях, можу визнати, що і в мене були власні думки на тему імператорового подорожування, візитування. Пан наш дивився глибше і проникливіше, ніж будь-хто з нас. І, кидаючи погляд, розумів: щось закінчується, а він — занадто старий, щоб стримати наближення лавини. Усе старіший і безсильніший. Втомлений, вичерпаний. Він усе дужче потребував звільнення, полегшення. І ті візити були відступами, можливістю перепочити, перевести подих. Він міг деякий час не читати доносів, не слухати ревіння демонстрацій і пострілів поліції, міг якусь мить не дивитися на підлиз і улесників. Не мусив — бодай протягом одного дня — не мусив розв'язувати нерозв'язне, поправляти непоправне, лікувати невиліковне. У тих далеких краях ніхто проти нього не влаштовував змов, ніхто не гострив ножа — і він нікого не мусив вішати. Міг спокійно лягти спати, знаючи, що встане живим, міг сісти із дружнім президентом і порозмовляти як людина з людиною. Еге ж, приятелю, дозволь мені ще раз висловити захоплення міжнародним життям. Чи ж без нього тягар панування можна би було сьогодні витримати? І де ж урешті-решт людина має шукати визнання і розуміння, як не в далекому світі, в чужих краях, в інтимних розмовах з іншими владарями, які на наші жалі відповідають співчутливим жалем, бо самі мають подібні клопоти і турботи? Але все це не виглядало так, як я тут розповідаю. Бо якщо ми вже дійшли до такого рівня щирості, треба визнати, що в останні роки панування нашого доброчинця успіхів було щораз менше, а нещасть щораз більше. І, попри заходи, монарших осягнень не прибувало, а як же у сьогоднішньому світі утвердити самого себе, не маючи осягнень? Певно, можна вигадувати, двічі додавати, пояснювати, але тоді відразу ж піднімаються ворохобники і зводять наклепи, а настали часи якоїсь такої підступності й аморальності, що радше повірять ворохобникам, аніж тронній промові. Отож, пренайвищий пан волів виправи за кордон, бо там виступаючи, суперечки залагоджуючи, розвиток рекомендуючи, братів-президентів на добру дорогу виряджаючи і турботу про долю людства виражаючи, він, з одного боку, рятувався від нестерпних клопотів батьківщини, а з другого — отримував спасенну компенсацію у формі найвищої пишноти і доброзичливих похвал інших урядів та дворів. Адже варто пам'ятати, що пан наш, попри труди такого довгого життя, навіть у хвилі найвищих випробувань і апатії ніколи не припиняв боротьби і, попри знудженість та потребу компенсації, ані на мить не збирався зрікатися трону, а навпаки, в міру наростання спротиву й опозиції, з особливою ретельністю проводив військово-поліційну годину, під час якої зміцнював стійкість імперії та необхідний порядок.

Б.Г.:

Найперше підкреслю, що пан наш, будучи в імперії особою найвищою і стоячи понад законом — оскільки він сам становив єдине джерело закону і не підлягав його нормам та актам, — був найвищим у всьому, що існувало, що Богом і людьми було покликане до життя, а отже, й найвищим командувачем армії і найголовнішим комендантом поліції. З обох функцій випливав обов'язок особливого піклування і вдумливого нагляду за цими інституціями, тим більше, що грудневі події дали приклад ганебних безпорядків, прикрої недисциплінованості і навіть святотатської зради, які вгніздилися в шерегах імператорської ґвардії та поліції. Однак, на щастя, в цю несподівану годину випробування ґенерали армії довели свою вірність, уможлививши імператору гідне, хоча й болісне повернення до палацу, але, врятувавши нашому панові трон, тепер почали набридати доброчинцеві, вимагаючи платні за цю послугу. Така ось приземленість панувала у війську: вони перераховували вірність на гроші, а навіть очікували, що щедрий пан буде з власної ініціативи щораз більше напихати їм кишені, забувши, що привілеї корумпують, а корупція плямить честь мундира. І ця задерикуватість та самовпевненість ґенералів армії передавалася й комендантам поліції, які також прагнули, аби їх корумпували, пригоршнями привілеїв обсипали, кишені напихали. Бо, зважаючи на проґресу-ючу слабкість палацу, вони метикувато виснували, що тепер наш монарх може часто їх потребувати і що вони врешті-решт становлять найпевнішу, а в критичних моментах — єдину опору всевладної влади. Передбачливий пан мусив тоді впровадити військово-поліційну годину, під час якої роздавав вищим офіцерам щедрі милостині і проявляв турботу про стан цих інституцій, покликаних забезпечити порядок та внутрішню, благословенну народом, стабілізацію. Згадані ґенерали за допомогою милостивого пана так добре собі влаштували життя, що в нашій імперії, де жило тридцять мільйонів селян і заледве сто тисяч солдатів та поліціянтів, селянство діставало один відсоток державного бюджету, а військо і поліція — сорок. Із цього приводу студенти мали чергову поживу для пустопорожнього мудрування та паплюження. Але чи слушно? Адже наш пан створив першу в історії країни регулярну армію, що оплачувалася з однієї, імператорської каси. Доти існувало тільки військо у вигляді народного ополчення, яке на заклик рушало зі всіх закутків імперії на поле битви, грабуючи по дорозі все що могло, обдираючи дорогою села, даючи хльости селянам, вигублюючи худобу. Після таких перипетій, а їм не було кінця, монархія виглядала, як сумне бойовище, руїна, і ніяк не могла стати на ноги. Натомість високошановний пан засудив грабунки, він заборонив скликати народне ополчення і довірив англійцям місію створення реґулярної армії, що і відбулося після вигнання італійців. Достойний пан обожнював свою армію, охоче приймав паради і любив приміряти маршальсько-імператорський мундир, оздоблений кольоровими рядами орденів і медалей. Проте його імператорська гідність не дозволяла йому занадто детально вникати в деталі касарняного життя і вивчати становище простого солдата й нижчих офіцерів, а палацова машина, відчитуючи військові шифри, явно барахлила, досить сказати таке: з часом виявилося, що про події за мурами дивізії імператор не знав нічого, і це — на жаль — фатально відобразилося на долі трону та імперії.

П.М.:

...а внаслідок піклування нашого доброчинця про розвиток сил порядку і виявленої у цій галузі щедрості в останні роки його панування стільки поліціянтів намножилося, стільки всюди з'явилося вух, які стирчали з землі, були приклеєні до стін, літали в повітрі, зависли на клямках, чигали у відомствах, зачаїлися в натовпі, стирчали в брамах, товклися на ринках, що люди — аби захиститися від навали донощиків — невідомо як, де і коли, без шкіл, без курсів, без платівок і словників навчилися другої мови, швидко, по-поліглотськи опанували нову мову, засвоїли її і досягли небувалої вправності, аж ми, прості й неосвічені, раптом стали двомовним народом. Це дуже допомагало в житті, навіть рятувало життя, рятувало спокій і дозволяло існувати. Мови ці мали різну лексику, різний сенс і навіть різну граматику, однак усі змогли впоратися з такими труднощами і кожної миті висловлювалися відповідною мовою. Одна мова слугувала для зовнішнього вжитку, друга — для внутрішнього, перша була солодкою, друга — гіркою, перша — гладкою, друга — шорсткою, один язик був висолоплений, другий — закручений усередину. А вже кожна людина міркувала собі згідно з обставинами й ситуацією, витягнути той язик чи сховати, показати чи ковтнути.

М.:

І подумати, добродію, що серед отого розквіту, розвитку, серед того, проголошеного нашим монархом благополуччя, достатку — раптом вибухає повстання. Як грім з ясного неба! У палаці здивування і зачудування, геть нерозуміння, головою вертіння, високошановного пана питання: звідки взялось повстання? А що ж нам, слугам покірним, на це відповісти? Таж нещастя ходять між людьми, можуть, отже, ходити й по імперії, і власне в шістдесят восьмому році сталося таке нещастя, що у провінції Ґоджам селяни вчепилися владі в горло. Усім можновладцям це здавалося вельми незрозумілим, оскільки нарід ми мали тихий, смиренний, богобоязний, до повстань узагалі не схильний, а тут, кажу вам, ні з того ні з сього — бунт! У нашому звичаї покора — найважливіша річ, і навіть достойний пан, коли був підлітком, своєму батькові черевики цілував. А коли старші підживлялися, діти мали стояти відвернені обличчям до стіни, щоб не впасти у безбожну спокусу рівнятися з батьками. Згадую про це, добродію, аби ти знав, що в такій країні, коли вже піддані починають ворохобитися, то на це мусить бути якась надзвичайна причина. Отож, зізнаймося тут, що цією причиною стала незграбна надзавзятість міністерства фінансів. Це були роки наказаного розвитку, який приніс нам стільки клопотів. Чому клопотів? А тому, що пан наш, патронуючи розвиток, розбуджував апетити і забаганки підвладних, а ті, охоче даючи себе розбудити, думали, що розвиток — це приємність і смаколик, та й стали ще більше домагатися страви і приправи, хліба і до хліба. А вже найбільші проблеми виникали від поступу освіти, бо множилися ті, хто позакінчував школи, тож треба було розпихати їх по відомствах, а це призвело до того, що бюрократія розпухала, набрякала і щораз більше грошей із державної каси витягала. А чиновників не поженеш, це ж найстійкіша і найлояльніша опора. Чиновник потайки обмовить, внутрішньо облає, але закликаний до порядку — замовкне, а якщо треба — стане і підтримає. І придворних теж не поженеш, адже це найближча палацова родина. І офіцерів також ні, бо вони забезпечували спокійний розвиток. І так ось у годину каси збирався мурашник людей, а мішечок уже змалів дощенту, оскільки з кожним днем добросердий пан мусив платити за лояльність усе більше. А оскільки ціна лояльності зростала й зростала, виникла нагальна потреба збільшення доходів і саме тоді міністерство фінансів наказало селянам платити нові податки. Сьогодні мені вже можна сказати: це було рішення особливого пана, але позаяк імператор — як милостивий благодійник — не міг приймати постанов неприємних і злощасних, то кожен декрет, який накладав новий тягар на плечі народу, видавався від імені якогось міністерства. Якщо нарід не міг цього тягаря знести і піднімав повстання, щедрий пан лаяв міністерство і змінював міністра, хоча ніколи не робив цього негайно, не бажаючи створювати принизливого враження, ніби монарх дозволяє, аби розпоясаний мотлох наводив йому в палаці порядки. Радше навпаки: коли він вважав за потрібне виявити монаршу всевладність, то призначав найбільш зненавиджених сановників на високі посади, ніби хотів сказати: ку-ку, бачили, хто тут справді керує, чинячи можливе з неможливого! І в такий спосіб добродушно правуючись із підвладними, високошановний пан доводив свою силу й авторитет. І от, добродію, з провінції Ґоджам летять донесення, що селяни ворохобляться, бунтують, збирачам податків голови пробивають, поліціянтів вішають, чиновників переслідують, двори палять, урожай нищать. Губернатор рапортує, що бунтівники штурмують урядові будівлі і де схоплять людей імператора, там їх лають, катують, а потім четвертують. Що довші, як видно, покора, мовчання, під тягарем страждання, то більші потім озлобленість і жорстокість. А в столиці вже студенти виступають, бунтівників вихваляють, пальцем на двір тикають, наклепи поширюють. Ціле щастя, що ця провінція розміщена далеко, тож її можна було відрізати, оточити військом, відкрити вогонь і пустити заколотникам кров. Та доки це сталося, в палаці відчувався великий страх, бо ж ніколи не відомо, як далеко розіллється такий окріп, і тому проникливий пан, бачачи, як хитається імперія, спочатку вислав до Ґоджама катів, щоб ті голови селянам повідривали, але потім через незбагненний опір бунтівників наказав нові податки скасувати і насварив міністерство за виявлену надзавзятість. Високошановний пан лаяв чиновників, які не збагнули простого принципу — принципу другого мішка. Адже нарід ніколи не обурюється через те, що тягне великий міх, ніколи не обурюється через визиск, оскільки життя без визиску йому невідоме, він не знає, що таке існує, а як же можна жадати того, чого немає в нашій уяві? Нарід збуриться допіру тоді, коли раптово, єдиним рухом хтось спробує звалити йому на плечі другий міх. Тоді селянин не витримує, падає обличчям в болото, але зривається і хапається за сокиру. І то, добродію, хапається за сокиру не тому, що вже жодних сил не має двигнути отого другого міха, ні, він би його двигнув! Селянин зривається, оскільки відчуває це так, ніби, раптово і тихцем кидаючи йому другий міх на плечі, ви намагаєтеся його ошукати, ставитеся до нього, як до бездумної тварини, розтоптуєте рештки його потоптаної гідності, маючи його за дурня, який нічого не бачить, не чує, не розуміє. Чоловік хапається за сокиру, щоб захистити не свою кишеню, а свою людяність, так, добродію, і тому пан наш висварив чиновників, які для власної вигоди і через свою пиху, замість потрошки, маленькими мішечками докладати тягарі — спробували відразу, самовпевнено звалити на плечі цілий міх. Тож пан наш, аби мати на майбутнє спокій в імперії, негайно змусив чиновників шити мішки і дочіпляти тягарі лише по маленькому мішечку, та ще й з перервами, уважно придивляючись до виразу обличчя носіїв, чи вони витримають ще трохи, чи вже ні, чи докласти ще крихту, чи дати відсапатися. У цьому, добродію, й була вся штука, аби не так відразу, грубо, наосліп, а доброзичливо, дбайливо, читаючи по обличчях, коли можна докласти, коли закрутити, а коли відкрутити. І так, діючи за вказівками монарха, після того, як кров уже всякнула, а дими вітер розвіяв, чиновники знов узялися докладати податки, але вже дозуючи, фасуючи, лагідно, обережно, а селяни все знесли і образи не відчували.

З.С-К.:

Отже, через рік після того повстання в Ґоджамі, яке, показавши запекле і безжальне обличчя народу, струсонуло палацом і нагнало страху на вищих достойників — але не лише на них, бо й у нас, другорядних слуг, теж шкіра почала терпнути, — мене спіткало особливе нещастя, оскільки син мій, Гайлу, у ті гнітючі роки студент університету, почав думати. Саме так, почав думати, а треба пояснити тобі, любий друже, що думання було у ті часи відчутною вадою, а навіть прикрим каліцтвом, і ясновельможний пан у своєму невтомному піклуванні про добро і користь підвладних ніколи не занедбував старань, аби їх від тієї вади й каліцтва оберігати. Бо пощо б вони мали витрачати час, який слід було віддавати справі розвитку, збурювати свій внутрішній спокій і набивати голови усіляким віроломством? Нічого порядного і шанобливого не могло виплисти з факту, що хтось вирішив думати або необережно і виклично зв'язався з товариством тих, котрі думали. А таку, на жаль, необережність вчинив мій легковажний син, і це першою зауважила моя дружина, якій материнський інстинкт підказав, що над нашим домом громадяться важкі хмари і яка одного дня сказала мені: «Здається, Гайлу почав думати, бо явно засумував». А так тоді було: всі, хто розглядався по імперії і задумувався над усім, що їх оточувало, ходили сумні й замислені, з якоюсь тривогою і задумою в очах, наче передчуваючи щось невиразне, невисловлене. Найчастіше такі обличчя зустрічалися серед студентів, які — додаймо тут — завдавали нашому панові щораз більше прикростей. Просто дивина, що поліція ніколи не втрапила на цей слід, на зв'язок між думанням і настроєм, адже вчасно здійснивши таке відкриття, вона легко б могла знешкодити згаданих мислителів, які своїм бурчанням, наріканням і злісною пасивністю у виявленні задоволення накликали стільки страждань і клопотів на голову високошановного пана. Імператор однак, виявляючи більшу метикуватість, аніж його поліціянти, розумів, що смуток може схиляти до думання, відрази, байдужості, апатії, і тому наказував у всій імперії влаштовувати розваги, забави, танці, карнавали. Сам достойний пан розпоряджався палац освітлювати, убогим давав бенкети, заохочував веселощі. А коли люд наїсться, натанцюється, то й пана свого хвалить. І тривало це роками, і так уже ті розваги людям голови позабивали та зашпаклювали, що вони — коли зустрічалися — тільки тим і переймалися, сміхом перебивалися, дивовижі споминали, казки переповідали. То хоч і біда, але гей-га. Хоч марно, та фіґлярно. Хоч дрантиво, зате жартівливо. І лише тим, хто думав, зауважуючи, як усе сіріє й маліє, в болоті топиться, лишаєм вкривається, не до фіґлів було і не до веселощів. При цьому ще й мороки всім завдавали, схиляючи їх до думання, але інші, хоч і не думали, мудрішими були, і коли студенти розводили мітинґи з балачками, ті себе втягнути не давали — вуха затикали і чимскоріше зникали. Бо навіщо знати, якщо краще не знати? Навіщо складніше, якщо можна простіше? Навіщо розмовляти, якщо добре помовчати? Навіщо вникати в справи імперії, коли у власному домі стільки треба зробити і всього купити? Отож, приятелю, бачачи, в яку небезпечну виправу пускається мій син, я намагався його відвести, відтягнути, до розваг заохотити, розвіятись вислати і навіть волів, щоб його захопило нічне життя, ніж ота самогубча конспірація з прокламаціями. Уяви собі мою гризоту й пригніченість: батько в палаці, а син в антипалаці, я виходжу на вулицю, а поліція мене оберігає від власної дитини, яка мітинґує і каменем за-махується. Я говорив йому: лишися вже того думання, воно нічого не дасть, позбудься думок, а берися до дівок, подивися на інших, котрі мудрих слухають: ходять погідні, з чолами безхмарними, сміхом заливаються, в розвагах купаються, а коли вже й мають якісь гризоти, то такі, як би кишені набити, а пан до подібних турбот і зусиль завжди прихильно ставиться і про полегшення-послаблення безперервно дбає. А як же, каже мені Гайлу, можна протиставляти думаючого і мудрого? Адже хто не думає, той і є немудрий. А власне, що мудрий, кажу я, ось тільки думку він у безпечне місце скерував, на узбіччя, в затишок, а не між громохкі, нищівні жорна, і там так її заховав, утрамбував, що ніхто вже не може причепитися, звинуватити, та й сам він уже забув, де вона є, і навчився обходитися без неї. Але де там! Гайлу жив уже в іншому світі, бо в той час університет, розміщений поблизу палацу, перетворився на справжній антипалац, і лише відважні могли туди шастати, бо територія поміж двором і навчальним закладом щораз більше нагадувала поле битви, на якому тепер вирішувалася доля імперії.

Він повертається думкою до грудневих подій, коли командувач імператорської ґвардії, Менґісту Невай, прийшов до університету, щоб показати студентам хліб, який змовники дали їсти людям монарха. Ця подія стала потрясінням, якого студенти ніколи не забули. Один із найдовіреніших офіцерів Г. С. представляв їм монарха — особу божественну, із надприродними властивостями — як людину, що толерувала в палаці корупцію, стояла на сторожі відсталої системи і мирилася зі злиднями мільйонів підвладних. Від того дня вони почали боротьбу, а університет уже не знав спокою. Бурхливий конфлікт між палацом та навчальним закладом, який тривав близько чотирнадцяти років, поглинув десятки жертв і закінчився допіру з детронізацією імператора. У ці роки існували два образи Г. С. Один — відомий міжнародній думці — представляв імператора дещо екзотичним, але діяльним монархом із невичерпною енергією, кмітливим розумом та емоційною глибиною, який протистояв Мус-соліні, відвоював імперію і трон, мав амбіції розвивати свою державу та відігравати важливу роль у світі. Другий — поступово формований критичною і на початках невеличкою частиною вітчизняної громадської думки — показував монарха володарем, готовим за всіляку ціну боронити свою владу, а передовсім — великим демагогом і патерналістом-актором, за словами і жестами якого приховувались продажність, тупість і сервілізм ним же створеної і виплеканої керівної еліти. Зрештою, як це буває у житті, обидва ці образи були правдивими: Г. С. належав до складних особистостей, для одних він був сповнений чару, в інших викликав ненависть, одні його обожнювали, інші проклинали. Він керував країною, в якій відомі були тільки найжорстокіші методи боротьби за владу (чи її утримання), в якій замість вільних виборів існували стилет і отрута, замість дискусій — постріл і шибениця. Він був продуктом цієї традиції і сам її використовував. А водночас розумів, що в цьому є якась неприйнятність, якась непоєднуваність із новим світом. Але не міг змінити системи, яка тримала його при владі, а влада була для нього понад усе. Звідси втечі в демагогію, в церемоніал, тронні промови про розвиток — настільки пустопорожні в цій країні гнітючих злиднів і темноти.

Він був вельми симпатичною постаттю, проникливим політиком, трагічним батьком, хворобливим скнарою, засуджував невинних на смерть, милував винних — такі ось примхи влади, лабіринти палацової політики, двозначності і непроникний морок.

З.С.-К.

Відразу після повстання в Ґоджамі князь Касса хотів зібрати лояльних студентів і влаштувати маніфестацію на підтримку імператора. Все вже було готове, портрети і транспаранти, коли достойний пан дізнався про це і різко скартав князя. Про жодну маніфестацію не могло бути мови. Почнуть підтримкою, а закінчать прокляттями! Почнуть із «хай живе», а пізніше доведеться вогонь відкривати. І прошу, приятелю, ще раз високошановний всеволодар довів свою подивугідну проникливість. Бо в загальному балагані скасувати маніфестацію вже не встигли. А коли зібрана з поліціянтів, переодягнутих студентами, колона підтримки рушила, до неї тут-таки долучилася велика збунтована студентська маса, і ця зловорожа чернь посунула в бік палацу, і не було іншого виходу, крім виставити військо і наказати відновити порядок. У злощасній і закінченій кровопролиттям сутичці загинув лідер студентства — Тілягум Ґізав. І треба ж такої іронії, що полягло ще й кілька згаданих поліціянтів — цілковито невинних! Пам'ятаю, це було в кінці грудня шістдесят дев'ятого року. Наступний день став для мене жахливим, бо Гайлу і всі його друзі пішли на похорон і біля труни зібрався такий натовп, що з нього виникла нова маніфестація, а далі вже не можна було дозволяти розхитування й підбурювання столиці, тож достойний пан вислав бронетранспортери і наказав надзвичайно суворо відновити порядок. І через оту надзвичайну суворість загинуло понад двадцять студентів, а скільки було поранених та арештованих — і не злічити. Пан наш наказав на рік замкнути навчальний заклад, чим урятував життя багатьом молодим людям, бо якби вони продовжили студіювати, мітинґувати і на палац наступати, монарх знову мусив би відповідати кийків застосуванням, зі зброї стрілянням, крові проливанням.

Розпад

Просто дивовижно, наскільки безпечно почувалися усі ці мешканці найвищих і середніх поверхів суспільної будівлі в момент, коли вибухнула революція; з усією наївністю духу розважають вони про чесноти народу, про його покірність, відданість, про його невинні втіхи, в той час як над ними вже висить дев’яносто третій рік: комічне і страшне це видовище.

(Токвіль. «Старий режим і революція»)

Попри це існувало й щось невидиме — дух руйнації, зачаєний усередині.

(Конрад. «Лорд Джім»)

У декотрих придворних Юстиніана, які були при ньому в палаці до пізніх годин, склалося враження, що замість нього вони бачать чужу примару. Один із них твердив, що імператор зривався раптово з трону і починав проходжатися по залі (бо й справді не міг довго всидіти на місці); несподівано голова Юстиніана зникала, але тіло далі кружляло довкола. Придворний, вважаючи, що зір його зраджує, довший час стояв розгублений і безпорадний, однак потім, коли голова поверталася на своє місце на тулубі, він здивовано переконувався, що знову бачить те, чого хвилю тому не було.

(Прокопій з Цісареї. «Секретна історія»)

Потім постав собі питання: а де ж усе це тепер? — Дим, попіл, леґенда або вже навіть і леґендою не є.

(Марк Аврелій. «Роздуми»)

Нічия свічка не горить до самого світанку.

(І. Андрич. «Травницька хроніка»)

М. С.:

Багато років я був мортирником ясновельможного пана. Мортиру я встановлював поблизу місця, де добросердий монарх влаштовував учти для спраглих їдла сіромах. Коли бенкет закінчувався, я випускав угору серію снарядів. У момент вибуху із цих снарядів випурхували кольорові хмарки, які, розпорошуючись, помалу опадали на землю — це були барвисті хустинки із зображенням імператора. Люди товклися, штовхалися, витягали руки, кожен хотів повернутися додому, обдарований чудесно спущеним з неба портретом нашого пана.

А. А.:

Ніхто, справді ніхто, любий друже, не передчував, що надходить кінець. Чи радше щось там передчувалося, щось тиснуло на голову, але таке невиразне, неясне, мовби взагалі не було жодного відчуття чогось надзвичайного. А проте вже віддавна палацом сновигав камердинер, раз у раз гасячи якісь світла, але погляд до такого згасання призвичаювався і наставала зручна внутрішня згода, що зримо-незримо все це мусить бути вигасле, притемнене, тьмяно затьмарене. До того ж, в імперію прокралися обурливі непорядки, які цілому палацові спричинили багато клопотів, а вже найбільше — нашому міністрові інформації, панові Тесфає Ґебре-Еґзи, розстріляному пізніше бунтівниками, які сьогодні при владі. Почалося з того, що у сімдесят третьому році, влітку, приїхав до нас журналіст лондонського телебачення, такий собі Джонатан Дімблбі. Він раніше вже відвідував імперію і робив про нашого всевладного володаря хвалебні фільми, тому нікому не спало на думку, що репортер, який спочатку нахвалював, насмілиться потім зганити, але така вже, видно, розбійницька природа тих людей без честі і віри. Досить сказати, що цього разу Дімблбі замість висвітлити, як пан наш доглядає за розвитком і піклується про добро підданих, пропав десь на півночі, звідки повернувся, схоже, вражений і спантеличений, і відразу ж виїхав до Англії. Не минуло й місяця, як із нашої амбасади прийшло повідомлення: лондонське телебачення продемонструвало фільм пана Дімблбі під назвою «Прихований голод», в якому цей позбавлений принципів наклепник вдався до демагогічного трюку, показавши тисячі людей, що помирають з голоду, і тут же — високошановного пана під час бенкету з достойниками, потім — дороги, на яких лежать десятки скелетів заморених голодом бідолах, а відразу потому — наші літаки, що привозять з Европи шампанське і кав'яр, тут — цілі поля сухоребрих напівтрупів, там — наш монарх, який подає зі срібної чаші м'ясо своїм псам, і так навпереміну: розкіш — злидні, багатство — розпач, корупція — смерть. На додаток Дімблбі заявляє, що голод спричинив уже смерть ста, а може, й двохсот тисяч людей і що найближчими днями ще стільки ж може розділити їхню долю. За повідомленням амбасади, після фільму в Лондоні вибухнув великий скандал, з'явилися парламентські запити, газети б'ють на сполох, достойного пана засуджують. Тут бачиш, друже, усю безвідповідальність чужої преси, яка подібно до пана Дімблбі роками хвалила нашого монарха і раптом, без жодної причини і міри — засуджує. Чому так? Звідки така зрада й аморальність? Продовжуючи, амбасада повідомляє, що з Лондона вилітає цілий літак европейських журналістів, які хочуть побачити смерть від голоду, познайомитися з нашою дійсністю, а також з'ясувати, куди поділися гроші, які тамтешні уряди давали високошановному панові, щоб він розвивав, доганяв і переганяв. Тобто, кажучи коротко, втручання у внутрішні справи монархії! В палаці переполох, обурення, але особливий пан наказує дотримуватися спокою і розважливості. Тепер чекаємо, які будуть найвищі розпорядження. Відразу лунають голоси відкликати посла через такі прикрі й тривожні повідомлення, що вносять у життя палацу стільки неспокою. Однак міністр закордонних справ ар-ґументує, що таке відкликання нажене страху на решту послів, які взагалі перестануть будь-що повідомляти, а високошановний пан мусить знати, що про нього говорять у різних частинах світу. Потім озиваються члени державної ради, які вимагають завернути назад літак із журналістами і всю цю блюзнірську галайстру не впускати до монархії. Але як же тут, каже міністр інформації, не впустити, вони ще більший крик піднімуть і пана милосердного ще більше осудять. Нарада в раді постановляє запропонувати добросердому панові таке рішення: впустити, але заперечити. Саме так, спростувати голод! Тримати їх в Аддіс-Абебі, показувати розвиток — і нехай пишуть тільки те, що зможуть вичитати в наших газетах. А пресу, любий друже, ми мали лояльну, я би навіть сказав — зразково лояльну. Правду кажучи, не було її багато, на тридцять із гаком мільйонів підданих друкувалося щоденно двадцять п'ять тисяч примірників газет, але пан наш виходив із того принципу, що навіть найбільш лояльної преси не слід давати забагато, оскільки із цього може розвинутися звичка читати, а потім вже тільки крок до звички думати, а відомо, які це викликає незручності й переживання, гризоти і страждання. Бо, скажімо, щось може бути лояльно написано, та нелояльно прочитано, хтось почне читати речі лояльні, а пізніше захоче нелояльних, і отак піде дорогою, яка його буде від трону віддаляти, від розвитку відволікати і до ворохобників заводити. Ні, ні, наш пан не міг до такої розпусти і блуду допустити, тому взагалі не був ентузіастом надмірного читання. Невдовзі пережили ми справжнє нашестя закордонних кореспондентів. Пам'ятаю, що відразу після їхнього приїзду відбулася прес-конференція. Як виглядає, запитують вони, проблема смерті від голоду, який винищує населення? Мені про це нічого не відомо, відповідає міністр інформації, і мушу тобі, приятелю, сказати, що аж таким далеким від правди він не був. По-перше, голодна смерть уже сотні років була в нашій монархії справою буденною і природною, і нікому ніколи не спадало на думку здіймати з цього приводу галас. Наставала посуха, земля висихала, худоба дохла, селяни вмирали — звичайний, згідний із законами природи й одвічний порядок речей. З причини цієї одвічності жоден із можновладців не насмілився би морочити голову ясновельможному панові тим, що в його провінції хтось там умер з голоду. Ясна річ, сам достойний пан відвідував провінцію, але за своїм усталеним звичаєм не затримувався в регіонах убогих, де панував голод, а крім того — що можна побачити під час таких офіційних відвідин? Люди з палацу на провінцію також не їздили, бо досить покинути палац, як на тебе напліткують, надоносять, так, що коли повернешся, то переконаєшся, що вороги вже посунули тебе ближче до вулиці. Отож, звідки ми могли знати, що на півночі панує якийсь надзвичайний голод? Чи ми можемо, запитують кореспонденти, поїхати на північ? Не можна, пояснює міністр, бо на дорогах повно розбійників. І знову мушу сказати: він не був далеким від правди, оскільки останнім часом приходили повідомлення, що в усій імперії розвелося і зачаїлося вздовж доріг багато всілякого озброєного беззаконня. Після цього міністр забрав кореспондентів на прогулянку столицею, показував їм заводи і поступ нахвалював. Але ті, де там: поступу не хочуть, жадають голоду, нічого їх, отже, не обходить, подавай їм голод і край! Ну, каже міністр, голоду ви таки не дістанете, звідки ж голод, коли у нас поступ! Але тут, любий друже, нова халепа трапилася. Бо наше збунтоване студентство вислало на північ своїх делеґатів, а ті попривозили і фотографій, і страшних історій про те, як умирає народ, і все це кореспондентам тишком-нишком передали. І вибухнув скандал, говорити далі, що голоду немає, було неможливо. Знову кореспонденти атакують, вимахують знімками, питають, що уряд зробив у справі голоду. Ясновельможний пан, відповідає їм міністр, надає цій справі найбільшої ваги. Але конкретно! конкретно! — без будь-якої поваги волає та пекельна галайстра. Пан наш, каже спокійно міністр, сповістить у відповідний час, які його величність запланувала розпорядження, постанови, директиви, не міністри ж такі питання вирішують і справам хід надають. Врешті кореспонденти полетіли і голоду зблизька не бачили. А всю цю справу, провернуту так спокійно і гідно, міністр визнав за успіх, преса ж наша назвала перемогою. Якось так завжди наш міністр керував, що все закінчувалося успіхом і було добре, і боялися ми, що якби цього міністра не стало, відразу нас би сумом залляло, і так воно потім обернулося, коли ми його позбулися. Зваж іще, добродію, що — між нами кажучи — не аж так погано для кращого порядку і більшої покори підвладних змусити народ схуднути, поголодувати. Навіть наша релігія наказує половину днів року дотримуватися суворого посту, а наше прислів'я твердить: хто порушує піст, той тяжко грішить і пекельною сіркою смердить. У піст можна їсти не більше, як один раз на день, та й то нічого, крім кусня приправленого корінням прісного коржа. А чому предки залишили нам такі суворі правила, радячи безконечно умертвляти тіло? А тому, що людина за природою є злою істотою, якій дику насолоду справляє піддавання спокусі, а особливо — спокусі непокори, володіння і розпусти. Дві жаги клекочуть у людській душі — жага аґресії і жага брехні. Якщо їй не дозволити кривдити інших, вона буде завдавати кривди сама собі, якщо не надибає, кого би оббрехати, подумки оббреше сама себе. Хліб з неправди солодкий людині, каже Книга Притч, та піском потім будуть наповнені уста її. Як же тепер дати раду з тією грізною істотою, якою є людина, якою є кожен із нас, як же її приборкати і вгамувати? Як роззброїти цю почвару, як її обезвладнити? Один лише, друже, є на це спосіб — ослабити людину. Саме так: відібрати у неї сили, бо не маючи їх, вона не зможе чинити зла. А власне піст ослаблює, голодування позбавляє сил. Отакою є наша амгарська філософія і так повчають наші предки. Людина, змушена голодувати впродовж цілого життя, ніколи не буде бунтувати. На півночі не було жодного бунту. Ніхто не підняв там ані руки, ані голосу. Та нехай тільки підданий почне їсти досита, а потім спробуй відібрати у нього миску — він відразу повстане на бунт. Від голодування та є користь, що голодному тільки хліб на умі, він увесь зайнятий думками про страву, він витрачає на це рештки сил і вже не має ні голови, ні волі, щоб шукати насолоди у спокусі непокори. Зваж тільки, хто нам знищив монархію, хто її розвалив? Ані ті, хто мав забагато, ані ті, хто не мав нічого, а ті, що мали трохи. Так, так, завжди треба остерігатися тих, хто має трохи, бо це найгірша, найжадібніша сила, саме вони найзавзятіше пруть угору.

З. С-К.:

Велике незадоволення, а навіть осуд і обурення панували в палаці через ту нелояльність европейських урядів, які дозволили, щоб пан Дімблбі та його компанія вчинили стільки галасу на тему смерті від голоду. Частина достойників була за те, щоби й далі заперечувати, але це було вже неможливо, оскільки сам міністр заявив кореспондентам, що найясніший пан надав питанню голоду найбільшої ваги. Нумо тоді на нову дорогу вступати і закордонних доброчинців на допомогу скликати! Самі ми не маємо, нехай же інші докладуть, скільки можуть. І не минуло багато часу, як надійшли добрі новини. То якісь літаки прибули зі збіжжям, то якісь кораблі з мукою і цукром. Приїхали лікарі й місіонери, люди з благодійних організацій, студенти із закордонних навчальних закладів, а також перевдягнуті санітарами кореспонденти. Все це потягнулося на північ, до провінцій Тіґре і Волло, а також на схід, до Оґадену, де, подейкують, цілі племена гинули голодною смертю. В монархії завирував міжнародний рух! Відразу скажу, що в палаці з цього приводу великого задоволення не було, бо завжди погано впускати стільки чужоземців, поза-як вони з усього дивуються, та ще й критикують. І уяви собі, містере Річарде, що передчуття не зрадило наших достойників. Бо коли ті місіонери, лікарі і санітари — останні, як я говорив, це перевдягнені кореспонденти — дісталися на північ, то побачили, за їхніми словами, найбільш нечувану для них річ, а саме: тисячі вмирають від голоду, а поруч — повні харчів ринки й крамниці. Їжа є, кажуть, їжа є, тільки був поганий урожай, селяни все, що зібрали, мусили віддати панам і з цієї причини у них нічого не залишилося, а спекулянти використали ситуацію і так підняли ціни, що мало хто може купити бодай жменю збіжжя, і звідси вся біда. Прикра справа, містере Річарде, бо тими спекулянтами були наші можновладці, а хіба ж можна так називати офіційних представників вельмишановного пана? Офіційний — і спекулянт? Ні, ні, такого ніяк не можна говорити! Тому, коли галас тих мі-сіонерів-санітарів дійшов до столиці, в палаці відразу залунали голоси, щоб усіх цих добродійників-філософів із монархії видворити. Але ж як це, сказали інші, видворити? Неможливо ж перервати боротьбу з голодом, якщо добросердий пан надав їй найбільшої ваги! І знову невідомо, що робити: видворити — погано, залишити — теж погано, виникла деяка хисткість і неясність, а тут раптом нова громовиця. Це санітари-місіонери здійняли крик, що транспорти муки і цукру не доходять до голодарів. Таке щось діється, кажуть доброчинці, що допомога зникає по дорозі, і треба би з'ясувати, куди вона пропадає, і вже на власний розсуд починають нишпорити, шукати, носа свого пхати. Знову виявляється, що спекулянти цілі ешелони у своїх складах ховають, ціни піднімають, кишені набивають. Сьогодні важко збагнути, як це викрили, мабуть, хтось здав. Адже було так домовлено, що імперія справді допомогу приймає, але дари сама розподіляє, і куди поїде мука та цукор, відстежувати нікому не було дозволено, бо це б визналося за втручання. Тут, однак, у бій наші студенти вступають, на вулиці вирушають, маніфестують, корупцію демаскують, «ганьба! ганьба!» репетують, винних до суду запрошують, кінець монархії проголошують. Поліція кийки застосовує, їх арештовує. Кипіння, бурління. У ті дні, містере Річарде, мій син, Гайлу, удома рідко бував. Університет уже був у стані відкритої війни з палацом. Цього разу почалося із зовсім незначної справи, з маленької, дрібненької події, такої малої, майже нульової, що ніхто би її не зауважив, ніхто би й не подумав, та, мабуть, все ж настають такі моменти, коли найменша подія, цілковита дрібниця, будь-яка дурниця викликає революцію і розв'язує війну. Тому мав рацію наш комендант поліції, пан ґенерал Їльма Шібеші, коли радив шукати проріхи в цілому, не лінуватися, а ретельно шукати, на холодне дмухати, і ніколи не нехтувати принципом: щойно зерно почне випускати кільця, його слід відразу, не чекаючи, доки підросте, стинати. Але й ґенерал шукав, а, як видно, не знайшов. Незначна ж подія полягала у тому, що американський корпус миру влаштував показ найновішої моди в університеті, хоча всілякі зустрічі-зібрання були заборонені. Але ж американцям достойний пан не міг відмовити в показі мод — і ось, таку невинну й безтурботну імпрезу студенти використали, щоб зібратися у велетенський натовп і рушити на палац. І від цього моменту вони вже не дали розігнати себе по домах, уже мітинґували, запекло й затято штурмували і більше не відступали. І з цієї причини ґенерал Шібеші рвав на собі волосся, бо навіть йому не спало на думку, що революція може розпочатися з показу мод! Але саме так це у нас виглядало. Батьку, говорить мені Гайлу, це початок вашого кінця! Далі ми так жити не можемо. Ми вкриті ганьбою. Смерть на півночі і брехня двору вкрили нас ганьбою. Країна тоне в корупції, люди вмирають з голоду, на кожному кроці темнота і варварство. Нам соромно за цю країну, говорить він, ми соромимося цієї країни. А втім, каже, іншої країни у нас немає, мусимо самі вибратися з болота. Ваш палац нас скомпрометував перед світом, і такий палац далі не може існувати. Ми знаємо, що в армії заворушення і в місті заворушення, і тепер уже не можемо відступити. Ми не можемо більше соромитися. Саме так, містере Річарде, у цих молодих, шляхетних, але таких безвідповідальних людей звертало на себе увагу глибоке почуття сорому за стан батьківщини. Для них існувало вже лише двадцяте століття, а може, навіть те очікуване двадцять перше, в якому запанує благословенна справедливість. Все інше їх уже не влаштовувало, вже їх дратувало. Вони не бачили довкола себе того, що хотіли би побачити. І тепер, видно, постановили так влаштувати світ, щоб на нього можна було глянути із задоволенням. Ех, молоді люди, містере Річарде, дуже молоді люди!

Т.Л.:

А серед усього того голодування, місіонерів-санітарів пащекування, студентів мітинґування і поліцією кийків застосування наш достойний пан вирушив з візитом до Еритреї, де був прийнятий своїм онуком, командувачем військово-морського флоту Ескіндером Десту і мав намір здійснити морську прогулянку на адміральському судні «Етіопія», однак вдалося завести лиш один двигун, і поїздку довелося скасувати. Проте пан наш пересів на французьке судно «Протет», на борту якого його вшанував обідом відомий адмірал із Марселя — Гіель. Наступного дня, вже у порті Массава, особливий пан, прийнявши з цієї нагоди звання великого адмірала імперського флоту, зробив сімох кадетів офіцерами військового флоту, збільшуючи в такий спосіб наші морські сили. Там само тих нещасних чиновників із півночі, яких місіонери-санітари звинувачували в спекуляції та обкраданні злидарів, він призначив на високі посади, аби довести, що вони невинні, та вгамувати закордонні наклепи й плітки. Отже, все неначе просувалося, розвивалося сприятливо й прихильно, а також найвищою мірою щасливо й лояльно, монархія зростала і навіть — як наголосив наш пан — розквітала, аж раптом приходить донесення, що ті заморські доброчинці, які взяли на себе невдячний труд годувати наш вічно ненаситний люд, збунтувалися і припинили поставки, а все тому, що наш міністр фінансів, пан Єльма Дереса, бажаючи збагатити імператорську казну наказав доброчинцям за кожну допомогу сплачувати високий податок. Хочете допомагати, сказав міністр, допомагайте, але мусите за це заплатити! А вони: як це платити!? за допомогу, яку ми надаємо, ще й платити? Саме так, говорить міністр, такі положення. А що, каже міністр, ви б хотіли так допомагати, щоб імперія нічого з цього не мала? І тут разом з міністром подає голос наша преса і збунтованим доброчинцям закидає, що, затримуючи допомогу, вони народ наш на жорстокі злидні й голодну смерть прирікають, проти імператора виступають, у внутрішні справи носа пхають. А вже, приятелю, шириться звістка, що півміль-йона людей з голоду вмерло, і це наші газети на ганебний рахунок тих безславних місіонерів-санітарів записали. І оцей маневр, який полягав у тому, що згаданих альтруїстів наш уряд звинуватив у марнуванні та голодом народу катуванні, пан Ґебре-Еґзи визнав за успіх, що всі наші газети дружно й підтвердили. У цей-то момент, коли стільки говорилося й писалося про новий успіх, достойний пан, залишивши гостинний борт французького корабля, повернувся до столиці. Вітали його, як завжди, покірно і вдячно, проте — нехай сьогодні мені буде дозволено це сказати — у тій покірності вже відчувалася певна імлистість, якась невиразна двозначність, якась, скажімо так, покірна непокора, та й вдячність уже не виражалася так ревно, радше навіть стримано і буркітливо, тобто, звичайно, дякували, але яке ж воно було пасивне, кволе, яка невдячна вдячність! І цього разу — аякже! — коли проїжджав почет, люди падали ниць, але куди їм було до колишнього падання! Колись, любий друже, це було падання-западання, падання-самозабування, у порох, у-попіл-обертання, у спазмах, у-трепеті-на-зем-лі-лежання, вся ця вулична мізерія перетворювалася в ніщо, руки простягала, милості благала. А тепер? Звісно, падали, але це падання було якесь таке неживе, сонне, мовби накинуте, за звичкою, для святого спокою, повільне, ліниве, просто заперечне. Саме так, падали заперечно, ніяк, кривляючись, мені здавалося, що падали, а в глибині душі стояли, ніби й лежали, але подумки сиділи, ніби й одностайна покірність, але в серцях опірність. Ніхто у свиті однак цього не зауважив, а якби й зауважив певну млявість та оспалість підвладних, то не сказав би нікому, оскільки всіляке висловлення сумнівних думок погано в палаці сприймалося, позаяк достойники мали зазвичай небагато часу, натомість якщо у когось з'явився сумнів, то всі мусили відкладати набік інші заняття і чимшвидше братися за розсіювання-розвіювання цього сумніву, аби дощенту його витравити, а сумнівальника-слабувальника підтримати і зміцнити. Повернувшись до палацу, високошановний пан прийняв донос від міністра торгівлі Кетеми Іфру, який звинуватив міністра фінансів у тому, що, наклавши високі податки, той спричинив затримку допомоги голодуючим. Однак усевладний володар наш ані словом не скартав пана Єльму Дересу, навпаки: на монаршому обличчі було видно задоволення, оскільки пан наш завжди неприхильно сприймав ту допомогу, бо весь розголос, який її супроводжував, усі ці зітхання й головою кивання з приводу конаючих від голоду доходяг псували образ дорідної й імпозантної імперії, яка прецінь йшла дорогою невпинного проґресу і наздоганяла, а навіть переганяла. Відтоді жодні підмоги і пожертви більше не були потрібні, а голодарям мало вистачити того, що наш добросердий пан особисто надав їхній долі найбільшої ваги, а це вже було особливим видом надавання, навіть більшим за найбільше, яке заспокоює і зміцнює підвладних надією, що хай би скільки в їхньому житті з'явилося якихось гнітючих знущань, якихось прикрих скарг, ясновельможний пан додасть їм так необхідного духу, а саме — надасть тим знущанням чи прикрощам найбільшої ваги.

Д.:

Останній рік! Так, але хто ж тоді міг передбачити, що той сімдесят четвертий буде нашим останнім роком? Ну так, відчувалася якась імлистість, якась печально-каламутна невдатність, навіть заперечність якась, та й у повітрі щось таке висіло — то тяжке, то нервове, то напружене, то драглисте, раз прояснення, раз затемнення, але щоби з цього, так раптово, просто в прірву? І вже? І нема? І от ви дивитеся, а палацу не бачите. Шукаєте його і не знаходите. Питаєте і ніхто вам не відповість, де він. А почалося — отож бо, йдеться про те, що це стільки разів починалося, а однак не кінчалося, стільки було початків, і жодного остаточного фіналу, і через таке починання без кінця, через стільки започаткувань без закінчень у душі виникло освоєння і заспокоєння, що ми завжди прорвемося й підведемося, не віддамо того, що маємо, і найгірше подолаємо. Але у цьому освоєнні врешті сталася помилка. І от у січні згаданого року ґенерал Белета Абебі, вирушивши з інспекцією до Оґадену, затримався у Ґоде, в тамтешніх казармах. Назавтра палац отримує нечуване донесення: ґенерала арештували солдати, які змушують його харчуватися тим, що дають їсти їм. Їжа, очевидно, така гидка, аж виникає побоювання, що ґенерал захворіє і вмре. Імператор висилає десантний відділ своєї ґвардії, який звільняє ґенерала і привозить його до шпиталю. Тепер, пане мій, мусить вибухнути скандал. Оскільки ви-сокодостойний володар у військово-поліційну годину посвячував армії усю свою увагу, постійно збільшував для неї бюджет і солдатське утримання, а тут раптом виявилося, що всі підвищення панове ґенерали клали собі до кишені, громадячи великі маєтки. Та ба, імператор не скартав жодного ґенерала, а тих солдатів з Ґоде наказав розігнати. Після цього прикрого і гідного забуття інциденту, який свідчив про деяку несубординацію у війську — а ми мали найбільшу армію в чорній Африці, предмет неприхованих гордощів найяснішого пана — запанував спокій, але запанував лише на короткий час, бо через місяць надходить до палацу новий рапорт, так само нечуваний! У південній провінції Сідамо, в гарнізоні Неґеле солдати зчинили бунт і арештували вищих офіцерів. Почалося з того, що у цій тропічній місцевості висохли солдатські криниці, а зі своєї криниці офіцери солдатам брати воду заборонили. Солдати від спраги втратили глузд і підняли повстання. І вже туди треба би вислати десант імператорських ґвардійців, щоб вони приборкали та втихомирили, але згадай собі, мій пане, що це є той жахливий і незбагненний місяць лютий, коли у самій столиці розгортаються події настільки стрімкі й підривні, що всі забули про непокірне вояцтво, яке у далекому Неґеле обпивається водою, дорвавшись до офіцерської криниці. Адже треба було придушувати бунт, який вибухнув у безпосередній близькості від нашого палацу. Якою ж несподіваною була причина раптового збудження, що опанувало вулиці! Вистачило, щоб міністр торгівлі підняв ціни на бензин. У відповідь таксисти негайно починають страйк. Наступного дня вже страйкують учителі. Одночасно на вулицю виходять ліцеїсти, які атакують і палять міські автобуси, а дозволю собі нагадати, що автобусна компанія була власністю достойного пана. Поліція намагається притлумити ці вибрики, хапає п'ятьох ліцеїстів і зіштовхує їх для потіхи з гори. Хлопці котяться, поліція стріляє і трьох із них кладе трупом, а двох важко ранить. Після цього випадку настають судні дні, безлад, відчай і зневага! На підтримку ліцеїстам вирушає демонстрація студентів, яким уже не в голові наука і вдячна старанність, а лише всюди носа пхання і бунтівливе підривання. Тепер вони сунуть просто на палац, тож поліція починає стріляти, кийками махати, в арешт забирати, псами цькувати, але це вже нічого не дає, і ось, аби втихомирити, владнати, добросердий пан наказує скасувати підвищення ціни на бензин. Але що з того, коли вулиця не хоче заспокоїтися! На все це, як грім з ясного неба, падає повідомлення, що в Еритреї бунтує II Дивізія. Військові займають Асмару, арештовують свого ґенерала, замикають губернатора провінції й оголошують по радіо безбожну прокламацію. Вимагають справедливості, підвищення солдатам платні і людських похоронів. В Еритреї тяжко, мій пане, там армія бореться з партизанами, сила народу гине, тож віддавна існує проблема поховання, а саме: щоб обмежити надмірні кошти війни, право на похорон мали лише офіцери, натомість тіла звичайних вояків залишали гієнам і стерв'ятникам, і саме ця нерівність спричинила бунт. Наступного дня до бунтівників долучається військово-морський флот, а його командувач, онук імператора, утікає до Джібуті. Дуже прикро, що член найвищої родини мусить рятуватися у такий ганебний, принизливий для гідності спосіб! Але лавина, мій пане, суне далі, бо ще того самого дня бунтує авіація, літаки над містом літають, а чутки ходять, що й бомби скидають. Натомість наступного дня бунтує наша найбільша і найважливіша IV Дивізія, яка відразу ж оточує столицю, вимагає підвищення платні і суду над панами міністрами та іншими сановниками, котрі, як кажуть розгнівані солдати, огидно корумповані і повинні стати під стовпом ганьби. Ну, якщо вже IV Дивізія запалала, це означає, що вогонь близько від палацу і треба швидко рятуватися. Тому тієї ж ночі наш щедрий пан оголошує підвищення платні солдатам, заохочує їх повертатися в казарми, рекомендує їм зберігати мир і спокій. Натомість сам він, перейнятий турботою про кращий вигляд двору, наказує прем'єрові Аклілу подати з усім кабінетом у відставку, причому наказ цей напевно дався йому важко, бо Аклілу, хоч і зненавиджений та з боку загалу звинувачений, був однак великим улюбленцем і повірником імператора. Водночас пан наш призначив на посаду прем'єра достойника Ендель-качева, який вважався особою ліберальною, освіченою і здатною гладко складати речення.

Н.Л.Е.:

У той час я виконував функції титулярного чиновника облікового відділу в бюро великого камергера двору. Через зміну уряду ми мали силу-силенну праці, оскільки наш відділ займався наглядом за виконанням інструкцій імператора щодо принципів, черговості та кількості згадок окремих сановників і можновладців. Цією справою мусив особисто займатися наш пан, оскільки кожен сановник хотів щоб його завжди згадували, і то якнайближче до імені всевладного володаря, тож постійно виникали чвари, заздрість та інтриґи на тему, кого згадають, а кого ні, скільки разів і на якому місці. І хоча ми мали чіткі вказівки трону і детально виписані норми, кого і як часто можна згадувати, але така вже витворилася жадібність і сваволя, що сановники тиснули на нас, звичайних чиновників, аби ми десь там, без черги і понад норму, їх згадали. Згадай мене, згадай мене, каже то один, то другий, а коли тобі буде щось треба, можеш на мене розраховувати. І як же тут дивуватися, що у нас виникала спокуса згадати того або іншого понад ліміт і здобути собі високого покровителя. Однак ризик був серйозний, позаяк противники рахували, хто скільки разів був згаданий і, виловивши якийсь перебір, відразу йшли з доносом до високошановного пана, а той уже або сварив, або мирив. Нарешті великий камергер видав розпорядження завести достойникам картки згаду-ваності, записувати там, скільки разів кожного було згадано, і складати місячні звіти, на підставі яких гідний пан додатково вказував, кому зменшити, а кому збільшити. А тепер нам довелося усувати картки цілого кабінету Аклі-лу і заводити нові. Тут на нас почався особливий тиск, бо нові міністри дуже завзято старалися, щоб згадували саме їх, і кожен намагався взяти участь то у прийнятті, то в іншій урочистості, аби з цієї нагоди бути згаданим. Я натомість, відразу ж після заміни кабінету, опинився на вулиці, оскільки через незбагненне, але справді каригідне затьмарення один раз не згадав нового міністра двору, пана Йоганнеса Кідане, а той так розсердився, що, попри мої благання змилосердитись, наказав мене вигнати.

березень-квітень-травень

С.:

Не мушу тобі, приятелю, пояснювати, що ми стали жертвою сатанинської змови. Якби не це, палац простояв би ще тисячу років, бо ж сам собою жоден палац не падає. Але того, що я знаю сьогодні, я не знав учора, коли нас несло до загибелі, а ми — запаморочені, засліплені, пекельно вчаділі, на міць свою покладаючись, над світом в думках здіймаючись, не бачили кінця! Усі маніфестують — студенти, робітники, мусульмани, всі страйкують, мітинґують, прав вимагають, уряд проклинають. Приходить рапорт про бунт III Дивізії, дислокованої в Оґадені. Тепер уже вся наша армія зворохоблена, проти влади налаштована, лише імператорська ґвардія ще зберігає вірність. Через цю бундючну анархію і брехливу агітацію, що перейшла вже всіляку допустиму межу, в палаці починається шептання, достойників один на одного поглядання, а в очах німе запитання: що то буде? що робити? Двір увесь придушений, пригноблений, наповнився шепотом, тут шу-шу, там шу-шу, вже ніхто нічого не робить, усі коридорами снують, народ клянуть, по салонах збираються, сперечаються, тихо замишляють лихо. І такі між палацом та вулицею прокльони, докори, заздрість, взаємна озлобленість зростає і отрутою спливає. Можна сказати, що поволі в палаці формуються три фракції. Перша — це люди «застінні», затята і непоступлива кліка, яка домагається наведення порядку і наполягає, щоб арештувати баламутів, кинути бунтівників у застінки, бити їх і вішати. Цю фракцію очолює донька імператора — Тенене Ворк, вічно зла і запекла шістдесятидволітня дама, яка постійно дорікає високошановному пану за його добросердість. У другій фракції групуються люди «застільні» — це кліка лібералів, людей слабких та ще й охочих до філософії, які вважають, що бунтівників треба запросити до столу і розмовляти, вислухати їх і щось в імперії змінити та поправити. Тут вирішальний голос має князь Мікаель Імру, світла голова, натура, схильна до поступок, чоловік, бувалий у світі, знавець розвинутих країн. Нарешті, третю фракцію становлять люди «коркоподібні», яких, я би сказав, у палаці найбільше. Вони нічого не вважають, але розраховують, що хвиля подій нестиме їх, мов корок на воді, і що врешті-решт усе якось складеться, а вони успішно допливуть до привітного порту. І коли вже двір поділився на «застінних», «застільних» і «коркоподібних», кожна кліка почала проголошувати свою правду, але проголошувати потаємно і навіть підпільно, бо ясновельможний пан не любив ніяких фракцій, позаяк не терпів белькотання, натискання і всілякого спокоєпорушного наполягання. А оскільки ті фракції постали, і між ними почалося поборювання і обпльовування, пазурів випускання і руками махання, на мить все в палаці ожило, повернулася колишня бадьорість і зробилося по-домашньому.

Л.Ц.:

У той час пан наш зі щораз більшими зусиллями підіймався з ложа. Погано спав або взагалі цілу ніч не спав, а потім упродовж дня дрімав. З нами не розмовляв, навіть під час їжі, яку споживав в оточенні родини — зрештою, сам він уже майже нічого не їв, — теж говорив мало, щораз частіше мовчав. Тільки у годину доносів пожвавлювався, бо його люди тепер приносили цікаві новини, мовляв, у IV Дивізії постала таємна організація офіцерів, які мали аґентів у всіх гарнізонах і в поліції цілої монархії, але хто входить до їхніх рядів, цього донощики не могли сказати — у такій великій таємниці все тоді трималося. Високошановний пан, говорили пізніше донощики, охоче їх слухав, однак жодних доручень не давав, а слухаючи, сам ні про що не питав. Їх дивувало, що з отих доносів нічого не виходило, бо особливий пан замість розпорядитися про арешти чи віддати наказ повісити, ходив по парку, годував пантер, сипав птахам зерно і весь час мовчав. А в середині квітня, посеред невпинних вуличних заворушень, пан наш влаштував у палаці престолонасліду-вальну урочистість. У великому тронному залі зібралися достойники і можновладці, чекаючи і перешіптуючись, кого ж то імператор призначить своїм наступником, а була це річ нова, оскільки пан наш усілякі базікання-патякання про престолонаслідування завжди раніше ганив і засуджував. А тепер, будучи цим найвищою мірою зворушений, аж його ламкий і тихий голос ледве можна було почути, найласкавіший пан заявив, що, зваживши на свій похилий вік і все частіше чутні прохання його сонмищ, він призначає — після своєї побожної кончини — наступником трону внука свого Зеру Якоба. Цей двадцятилітній молодик вчився тоді в Оксфорді, висланий якийсь час тому з країни, оскільки, ведучи тут надміру вільне життя, завдавав клопотів батькові своєму князю Асфі Воссенові, єдиному нині з імператорових синів, якого, втім, назавжди розбив параліч і який перебував у женевському шпиталі. І хоча такою була престолонас-тупницька воля нашого пана, старі сановники і похилі члени державної ради почали бурчати і навіть потайки протестувати, мовляв, під таким молокососом вони служити не будуть, оскільки це було би приниженням і образою для їхнього поважного віку і численних заслуг. Відразу ж почала створюватися антинаступницька фракція, що продумувала, як би посадити на трон доньку імператора, оту «застінну» даму — Тенене Ворк. Але тут-таки з'явилася й друга фракція, що хотіла всадовити на трон іншого внука імператора — князя Маконена, який у той час навчався в Америці, в офіцерській школі. І ось, приятелю, серед тих раптово вибухлих престолонаслі-дувальних інтриґ, які увесь двір занурили в таку запеклу балаканину, що ніхто вже не думав про події не те в імперії, а бодай на найближчих до палацу вулицях, цілком несподівано — справді шокуюче і несподівано! — до міста вступає армія й уночі арештовує всіх міністрів колишнього уряду Аклілу, замикають навіть самого Аклілу, а також двісті ґенералів і вищих офіцерів, відомих своєю винятковою і непохитною вірністю імператору. Ще ніхто не прийшов до тями після такої небувалої події, а вже надходить звістка, що змовники арештували начальника ґенерального штабу, ґенерала Ассефу Айєну, найвіддані-шого імператорові чоловіка, який урятував для нього трон під час грудневих подій, знищивши групу братів Невай і розгромивши імператорську ґвардію. В палаці паніка, тривога, розгублення, пригнічення. Застінні тиснуть на імператора, аби він щось робив, наказав відбити ув'язнених, розігнати студентів, а заколотників розпорядився вішати. Добросердий пан усі поради вислуховує, притакує, втішає. А застільні кажуть, що це остання мить, аби сісти за стіл, заколотників заговорити, монархію покращити, поправити. То й цих щонайшляхетніший пан вислуховує, притакуючи, втішаючи. Дні минають, а заколотники то одного, то другого із палацу висмикують, арештовують. Водночас застінна дама особливому пану надокучає, що він лояльних сановників не захищає. Але, видно, приятелю, так воно вже є: що більшу лояльність хтось виявляє, то сильніше під удари себе підставляє, бо якщо йому якась фракція вперіщить, пан без слів такого покине, однак принцеса, очевидно, цього не розуміла, бо ставала на захист лояльних. А вже йшов травень, тобто найвищий час, щоб привести до присяги кабінет прем'єра Маконена. І тут служба імператорського протоколу повідомляє, що привести до присяги буде важко, позаяк половина міністрів або вже арештована, або втекла за кордон, або до палацу так і не зголосилася. Самого ж прем'єра студенти лають, камінням закидають, оскільки Маконен ніколи не вмів здобути до себе прихильності. Відразу після призначення на посаду його якось так роздуло, так ізсередини випхало, що він розпух, набряк, а погляд його так угору піднявся і затуманився, що він нікого не впізнавав і до себе не підпускав. Якась пихата сила його по коридорах носила і в салонах показувала, куди він входив і виходив недоступний, недосяжний. А коли десь з'являвся, то починав довкола себе і до себе богослужіння, а інші його підтримували, обожнювали і кадили, поклонялися і покорялися. Уже тоді було відомо, що Маконен довго не втримається, бо його не хотіли ані солдати, ані студенти. Зрештою, не згадаю, чи відбулася та присяга, бо щоразу когось із його міністрів замикали.

Мусиш знати, приятелю, що хитрість наших заколотників була надзвичайною. Коли вони когось арештовували, то негайно оголошували, що роблять це в ім'я імператора, і відразу підносили свою лояльність до нашого пана, чим справляли йому велику радість, бо коли Тенене Ворк приходила до батька лаяти військо, той картав її, вихваляючи вірність і відданість своєї армії, новий доказ чого невдовзі отримав, оскільки на початку травня військові ветерани влаштували перед палацом маніфестацію лояльності, вигукуючи гасла на честь високошановного пана, а достойний монарх на балкон вийшов, дякуючи війську за незламну вірність і бажаючи йому дальших успіхів і благополуччя.

червень-липень

У.З-В.:

У палаці розпука, опущені руки, тривога в очах, майбутнього страх, аж тут раптом пан наш викликає радників, картає їх, що занедбують розвиток, і, вчинивши отакий рознос, оголошує: будемо зводити греблі на Нілі. Які греблі, внутрішньоутробно бурчать сконфужені радники, коли провінції голодують, народ збурений, застільні шепчуть, що треба монархію поправити, офіцери змови влаштовують, можновладців арештовують. І відразу в коридорах чути непокірне ремствування, мовляв, краще би наших голодарів підтримати, а це занехаяти. На що пан міністр фінансів пояснює: коли згадані греблі зведемо, можна буде воду на поля пустити, а завдяки цьому постане такий урожай, що й голодарів більше не буде. Ну так, ремствують ті, що ремствували, але скільки ж то років треба, щоб звести греблі, а тим часом народ з голоду вимре. Не вимре, пояснює міністр фінансів, досі не вимер, то й тепер не вимре. А якщо, каже, тих гребель не збудуємо, то як доженемо і переженемо? А з ким же ми маємо змагатися, ремствують ті, що ремствували. Як то з ким, каже міністр фінансів, з Єгиптом. Але ж Єгипет, чоловіче, багатший від нас, а й він греблю зводив не з власної кишені, а ми на наші греблі звідки візьмемо? Тут пан міністр розсердився на тих розремствуваних сумні-вак і почав їм пояснювати, яка то важлива справа — жертвувати собою задля розвитку, а якщо ми тих гребель не зведемо, не буде жодного розвитку, а прецінь пан наш наказав, щоб ми всі безперервно розвивалися, ні хвилі не спочиваючи, душу й тіло покладаючи. І відразу ж пан міністр інформації назвав постанову високошановного пана новим успіхом, і я навіть пам'ятаю, що не встиг оком змигнути, як у столиці порозвішували транспаранти: як поставимо загати — зможемо всім всього дати, а наклепник хай шипить — він проґрес не загатить! Та ба, ця справа так розлютила офіцерів-змовників, що вони монаршу раду, покликану ясновельможним паном для нагляду за греблями, через кілька днів кинули до арешту, оголосивши, що з того всього тільки ще більша корупція могла би виникнути і ще більший голод в народі. Я однак завжди вважав, що цей вчинок згаданих офіцерів справив нашому панові особливу прикрість, адже він, чуючи, що літа дедалі більшим тягарем лягають йому на плечі, хотів усім на диво зоставити по собі вражаючий монумент, аби ще багато років потому кожен, кому судилося б доїхати до імперських гребель, міг вигукнути: дивіться-но, ви, певно, лише сам імператор здатен був такі дива позводити, цілі гори впоперек ріки поставити! А якби, з іншого боку поглянувши, він підставив вуха для нашіптувань і ремствувань, мовляв, аніж греблі зводити, ліпше голодних нагодувати, то останні, хоча врешті би й наситилися, все одно б колись повмирали, жодного сліду ані по собі, ані по панові нашому не залишивши.

У.З-В. надовго замислюється, чи імператор уже тоді думав про свій відхід. Адже він вказав наступника трону і доручив збудувати собі незнищенний пам'ятник у вигляді отих гребель на Нілі (яка ж марнотратна ідея на тлі інших, пекучих потреб монархії!). Однак У.З-В. гадає, що тут йшлося про щось інше. Призначаючи наступником трону молоденького внука, імператор хотів покарати свого сина за ганебну роль, яку той відіграв у грудневих подіях шістдесятого року. Наказуючи будувати греблі на Нілі, він хотів довести світові, що імперія росте і розквітає, а всі поголоски про біду і корупцію є лише злосливим патяканням ворогів монархії. Насправді, говорить У.З-В., думка про те, щоби відійти, була цілковито чужою натурі імператора, який сприймав державу за свій особистий витвір і вірив, що разом із відходом його особи ця країна розпадеться і щезне. Чи ж він мав знищити своє власне творіння? Більше того: покидаючи мури палацу, добровільно підставитися під удари зачаєних ворогів? Ні, жоден відхід не брався до уваги, навпаки, після коротких нападів старечої депресії імператор мовби воскресав, оживав, набирав бадьорості, і на його древньому обличчі навіть було видно гордість за те, що він такий вправний, притомний і владний. Настав червень, тобто місяць, коли змовники, остаточно закріпившись, відновили свої лукаві атаки на палац. Це руйнівне лукавство полягало в тому, що цілковиту деструкцію системи вони здійснювали з іменем імператора на вустах, начебто виконуючи його волю і покірно реалізуючи його задуми. Тепер — знову ж таки, проголошуючи, що чинять це від імені імператора — вони створили комісію з розслідування корупції серед сановників, узявши під контроль їхні банківські рахунки, земельні володіння і всілякі інші багатства. Людей палацу пройняв жах, оскільки в бідній країні, де джерелом заможності є не вперта працьовитісь, а особливі привілеї, жоден достойник не міг мати чистого сумління. Боязкіші хотіли втекти за кордон, але військові замкнули аеропорт і ввели заборону покидати країну. Почалася нова хвиля арештів, люди палацу зникали кожної ночі, двір усе більше порожнів. Великий переполох викликала звістка про взяття під варту князя Асрате Касси, який головував у державній раді і був другою після імператора особою в монархії. У в'язниці опинився також міністр закордонних справ Мінасіє Гайле і ще понад сто можновладців. У той же час армія зайняла радіостанцію і вперше оголосила, що на чолі руху оновлення стоїть координаційний комітет збройних сил і поліції, який діє — вони й далі так твердили — від імені імператора.

С.:

Увесь світ, любий друже, перевернувся з ніг на голову, а все тому, що на небі з'явилися дивні знаки. Місяць і Юпітер, зупинившись у сьомому та дванадцятому домі, замість рухатися у бік трикутника, почали зловіщо утворювати конфігурацію квадрата. З цієї причини індуси, які при дворі тлумачили знаки, тепер утекли з палацу — мабуть, тому що боялися роздратувати високошановного пана злим віщуванням. Але принцеса Тенене Ворк, певно, й далі з тими індусами сходини мала, бо розгнівана гасала по палацу, докучаючи старому пану, щоб він наказував саджати й вішати. Та й решта застінних наполягала і вже навіть навколішках достойного пана благала змовників гамувати, в застінки кидати. Проте як же вони оніміли, які були спантеличені, коли побачили, що особливий пан почав тепер у військовій формі постійно ходити, орденами дзвонити, булаву носити, ніби бажаючи показати, що й далі своєю армією командує, що стоїть на її чолі й наказує! Це нічого, що та армія на палац наступає, саме так — наступає, але під його командуванням, вірна, лояльна армія, яка все робить в ім'я імператора! Вони бунтують? Так, але бунтують лояльно! Отож бо й воно, приятелю: високошановний пан хотів над усім панувати, навіть якщо був бунт — панувати над бунтом, панувати над повстанням, хоч би воно було проти його власного панування скероване. Застінні бурчать: на нашого пана найшло якесь запаморочення, раз він ніяк не може збагнути, що так чинячи, сам керує своїм власним занепадом. Але добросердий пан, нікого не слухаючи, приймає в палаці делеґації того комітету, званого по-амгарськи Дерґ, замикається у своєму кабінеті — і гайда зі змовниками перемовини вести! І тут я тобі, любий друже, із соромом зізнаюсь, що в ту мить на коридорах можна було почути безбожні й ганебні шепоти, мовляв, достойний пан, певно, геть збожеволів, бо ж у тій делеґа-ції були звичайні капрали й сержанти, а хіба можна собі уявити, щоб найясніший пан засів за один стіл із солдатнею такого низького ранґу! Важко сьогодні збагнути, про що наш пан радився з тими людьми, але відразу ж по тому почалися нові арешти, а палац іще більше обезлюднів. Замкнули князя Месфіна Шілеші, а це був великий пан, який мав власну армію, втім, тепер роззброєну. Замкнули князя Ворку Селасіє, а він мав безкрайні земельні володіння. Замкнули зятя імператора, ґенерала Абіє Абебі, міністра оборони. Врешті замкнули прем'єра Енделькачева і кількох його міністрів. Тепер уже щоденно когось замикали, постійно повторюючи, що від імені імператора. Застінна дама ходила, напосідаючи на вельмишановного батька, щоб він виявляв твердість. Батьку, покажи себе, говорила вона, і вияви твердість! Але, щиро кажучи, яку ж твердість можна виявляти у такому поважному віці? Пан наш міг уже послуговуватися тільки м'якістю і проявив велику мудрість, коли замість намагання здолати опір своєю твердістю, радше демонстрував погідну м'якість, прагнучи у такий спосіб втихомирити змовників. А чим ота дама сильніше твердості жадала, з тим більшою злістю на м'якість споглядала, і ніщо не могло її упокоїти, нерви заспокоїти. Але добросердий пан ніколи у гнів не впадав, навпаки, завше ту жінку хвалив, підбадьорював і втішав. Тепер змовники усе частіше до палацу приходили, а пан наш їх приймав, вислуховував, хвалив за лояльність і заохочував. З цього приводу найбільшу радість виявили застільні, постійно закликаючи за стіл сідати, імперію поправляти, вимоги бунтівників задовольняти. І скільки разів застільні у такому дусі маніфест представляли, особливий пан наш хвалив їх за лояльність, утішав і заохочував. Але й застільних військо вже прорідило, так що їхні голоси було чутно щораз слабше. У той час салони, коридори, ґанки і внутрішні дворики з кожним днем дедалі порожніли, а на захист палацу щось ніхто не ставав. Ніхто не закликав замкнути брами і виставити зброю. Люди поглядали один на одного, думаючи: а може, його візьмуть, а мене залишать? А якщо я проти бунтівників шум здійму, інших відпустять, а мене в тюрму? Ліпше помовчати й нічого не знати. Ліпше не скакати, щоб потім не ридати. Ліпше не горлати, щоб не шкодувати. Зрідка лише всі ходили до пана, питаючи, що робити, а наш всеволодар скарги вислуховував, хвалив і заохочував. Чимдалі однак пробитися на аудієнцію було все важче, позаяк достойний пан, втомлений уже вислуховуванням стількох ремствувань і суцільних нарікань, доносів і жадань, найохочіше приймав амбасадорів іноземних держав і всіляких закордонних посланців, бо вони приносили полегшення, вихваляючи його, втішаючи й заохочуючи. Ось ці амба-садори, а також заколотники й були останніми людьми, з якими наш пан розмовляв перед своїм відходом, і всі вони одностайно підтвердили, що бачили його в доброму здоров'ї і ясній свідомості.

Д.:

Решта застінних, котрі ще залишалися в палаці, коридорами ходили, до дій закликали. Треба рушити, казали вони, організувати наступ, виступити проти заколотників, інакше все пропаде жалюгідно. Але як йти в наступ, коли весь двір замкнувся в круговій обороні, яка може бути рада, коли така безпорадність, як слухати застільних, котрі закликають до змін, коли вони не говорять, що змінити і де взяти на це сили? Всі зміни могли походити лише від монарха, його згоди і підтримки вимагали, а інакше віроломством виглядали й каригідними ставали. Те ж саме з усякими фаворами: тільки пан наш міг їх роздавати, а якщо хтось чогось від трону не отримав, то своїми силами осягнути не міг. Тому серед придворних панувало сум'яття: коли нашого пана не стане, хто буде милості приділяти і маєтки примножувати? А так хотілося тепер у нашому обложеному, приреченому палаці пасивність подолати, щось гідне запропонувати, думкою блиснути, життєздатність проявити! Хто був ще справний, коридорами ходив, чоло морщив, отієї думки шукав, голову натужував, аж тут нарешті зродилася ідея влаштувати річницю! А що ж це, почали кричати застільні, за ідея така — річницею займатися, коли тепер останній момент, аби за стіл сідати, монархію рятувати, поправляти! Але коркоподібні визнали, що це буде гідний прояв життєздатності, який серед підданих викличе повагу, — і гайда ту річницю лаштувати, свято обмірковувати, бенкет для бідних готувати. Нагода ж, приятелю, полягала в тому, що пан наш закінчив вісімдесят другий рік життя, хоча студенти, які тепер почали порпатися в старому якомусь лахмітті, зараз же крик підняли, що це не вісімдесят, а дев'яносто другий рік, бо, верещали вони, пан наш колись зменшив собі кількість років. Але студентські токсини не могли отруїти цього свята, названого паном міністром інформації, що якимось чудом ще був на свободі, успіхом і найкращим прикладом гармонії та лояльності. Жодна перешкода не була в стані взяти гору над цим міністром, бо такий уже він був проникливий, що у найбільшій втраті умів побачити користь і так усе кмітливо обертав, що у програші бачив виграш, у нещасті щастя, у злиднях заможність, у поразці успіх. І якби не це обертання, то хто б оте сумне свято міг чудовим назвати? Того дня падав холодний дощ і клубочився туман, коли пан наш вийшов на балкон палацу виголосити тронну промову. Біля нього, на балконі, стояла лише жменька промоклих, пригнічених сановників, бо решта вже сиділа в арешті або втекла зі столиці. Ніякого натовпу не було, лише двірська прислуга і трохи вояків з імператорської ґвардії, що стояли на краєчку зяючого пусткою палацового подвір'я. Високошановний пан наш висловив співчуття голодуючим провінціям і сказав, що не проґавить жодної можливості, аби монархія могла і далі плідно розвиватися. Він також дякував армії за лояльність, хвалив своїх підданих, заохочував і зичив усім благополуччя. Але говорив уже так тихо, що через шум дощу ледве було чутно окремі слова. І знаєш, приятелю, все це я заберу з собою в могилу, бо весь час чую, як голос нашого пана усе сильніше зривається, і я бачу, як його старечим обличчям стікають сльози. І тоді, так, саме тоді я вперше подумав, що все закінчується вже по-справжньому. Що у цей дощовий день відходить ціле життя, нас накриває холодний і липкий туман, а Місяць і Юпітер, завмерши у сьомому та дванадцятому домі, утворюють конфігурацію квадрата.

Упродовж усього цього часу — а йдеться про літо 1974 року — триває велика гра двох спритних і хитрих суперників — старенького монарха і молодих офіцерів з Дерґу. З боку офіцерів це гра підходів, вони намагаються оточити древнього монарха в його власному палаці-лігві. А що з боку імператора? Його план надзвичайно вишуканий, але зачекаймо, за хвилю ми дізнаємося його задум. А решта осіб? Інші учасники цієї захопливої та драматичної гри, втягнені в неї перебігом подій, небагато розуміють із того, що діється. Сановники і фаворити мечуться по коридорах палацу безпорадні й перелякані. Пам'ятаймо, що палац був осідком нездар, зборищем людей другорядних, а такі в часи кризи завше втрачають голову і намагаються лише врятувати власну шкуру. Посередність у такі моменти дуже небезпечна, оскільки, відчуваючи небезпеку, стає нещадною. Це саме ті застінні, не здатні на щось більше, крім ляскання батогом і кровопролиття: їх засліплює страх і ненависть, затятий еґоїзм, боязнь утрати привілеїв і осуду. Діалог із цими людьми неможливий, позбавлений сенсу. Другу групу становлять застільні — люди доброї волі, але захисної природи, хисткі, поступливі й нездатні вийти поза схеми палацового мислення. Цих б'ють найбільше, б'ють з усіх боків, їх відпихають і нищать, оскільки вони намагаються маневрувати у ситуації, вже остаточно розірваній, де два крайні супротивники — застінні й заколотники — не хочуть їхніх послуг, трактують їх як драглисту і зайву породу, як перешкоду — хоча б тому, що крайнощі прагнуть зіткнення, а не примирення. Таким чином застільні також уже нічого не розуміють і не значать, історія їх переросла і відсунула. Про коркоподібних нічого не скажеш, вони пливуть туди, куди занесе їх течія, це підхоплена боротьбою зграйка тактичної дрібноти, яку тягне на всіх боки, а вона змагається за будь-яке виживання. Ось вам фауна палацу, проти якої виступає група молодих офіцерів — кмітливих, розумних людей, амбіційних і запеклих патріотів, свідомих жахливого становища вітчизни, дурості й безпорадності еліти, корупції і розтління, бідності і принизливої залежності країни від сильніших держав. Самі вони, будучи частиною імператорської армії, належать до нижчих верств еліти, вони також користалися привілеями, тому-то до боротьби їх штовхають не злидні, яких вони безпосередньо не зазнали, а почуття морального сорому і відповідальності. Вони мають зброю і вирішують вжити її за найвищим призначенням. Змова зароджується в штабі IV Дивізії, казарми якої розміщені на передмістях Аддіс-Абеби, зрештою, досить близько від палацу імператора. Змовницька група впродовж довгого часу діє в умовах щонайсуворішої конспірації: навіть найменший — у формі натяку — витік інформації міг би накликати на них репресії і страти. Поступово змова проникає до інших гарнізонів, а згодом — у ряди поліції. Подією, яка прискорила конфронтацію з палацом, була голодоморна трагедія у північних провінціях країни. Зазвичай говорять, що причиною масових голодних смертей є періодичні посухи — призвідниці неврожаю. Цей погляд висловлюють еліти країн, що потерпають від голоду. Однак він фальшивий. Джерелом голоду найчастіше є несправедливий або неправильний розподіл ресурсів, національного багатства. В Етіопії було достатньо зерна, але багатії його приховали, а потім викинули на ринок за подвоєними цінами, недоступними для селянства і міської бідноти. Є дані про сотні тисяч людей, які померли просто біля наповнених по вінця зерносховищ. За наказом місцевих можновладців поліція добивала цілі громади ще живих людських скелетів. Ця ситуація крайньої кривди, жахіття, розпачливого нонсенсу стає сиґналом для виступу офіцерів-змовників. Бунт поступово охоплює всі дивізії, а власне армія була головною підпорою імператорської влади. Спочатку група Дерґу діє в потемках, вони ховаються в підпіллі, їх ніхто не знає, вони самі не знають, наскільки велика частина армії стане на їхній бік. Отож, вони мусять діяти обережно, просуватися зачаєно, потай, крок за кроком. За них — робітники і студенти, це важливо, але більшість ґенералітету і вищих офіцерів налаштовані проти змовників, а ґенералітет все ж таки й надалі командує, віддає накази. Крок за кроком — ось зумовлена ситуацією тактика цієї революції. Якби вони виступили відкрито і відразу, дезорієнтована частина армії, не знаючи, про що йдеться, могла би відмовити у підтримці і навіть знищити їх. Повторилася би трагедія шістдесятого року, коли солдати стріляли в солдатів, а палац завдяки цьому ще на тринадцять років уцілів. Зрештою, в самому Дерґу немає єдності: звісно, всі хочуть ліквідувати палац, хочуть замінити анахронічну, вичерпану, безперспективну систему, але тривають суперечки, що робити з особою монарха. Монарх створив довкола себе міт, силу і життєздатність якого неможливо було перевірити. Він був постаттю, сповненою особистого чару, його любили у світі і повсюдно шанували. На додачу імператор був головою Церкви, помазаником Божим, владарем душ. Підняти на нього руку? Це завжди закінчувалося анатемою і шибеницею. Люди з Дерґу були справді дуже відважними. А також до якоїсь міри відчайдушними, оскільки пізніше згадували, що, наважившись виступити проти монарха, вони не вірили у свій успіх. Можливо, Г. С. щось знав про ці сумніви і розбіжності, які роз'їдали Дерґ, зрештою, він мав небувало розвинену мережу розвідки. Але, може, він керувався лише інстинктом, своїм проникливим тактичним чуттям, великим досвідом? А якщо було інакше? Якщо він просто не чув у собі сили для подальшої боротьби? Здається, імператор один на весь палац розумів, що тій хвилі, яка тепер піднялася, він уже не може протистояти. Все розсипалося, його руки вже були порожні. Тож він починає йти на поступки, ба більше — перестає керувати. Він удає своє існування, але найближчі знають, що насправді він нічого не робить, не діє. Його оточення цією бездіяльністю збите з пантелику, губиться у здогадах. То одна, то друга фракція представляє йому цілковито суперечні одне одному арґументи, а він з однаковою увагою всіх слухає, притакує, всіх хвалить, втішає, заохочує. Він дозволяє подіям бігти — зверхній, віддалений, замкнутий, відсторонений, так, ніби перебував уже в іншому вимірі, в іншому часі. Можливо, він хоче стати понад конфліктом, аби дати дорогу новим силам, яких усе одно нездатен стримати? Може, розраховує, що взамін за цю послугу вони його пізніше вшанують, визнають? Адже залишившись сам, старий, одною ногою в могилі, він уже не буде для них небезпечний. Отже, хоче залишитися? Вціліти? Поки що військові починають із маленької провокації: арештовують, звинувативши у корупції, кількох усунутих міністрів уряду Аклілу. Стривожені, вони чекають на реакцію монарха. Але Г. С. мовчить. Це означає, що хід удався, перший крок зроблено. Підбадьорені, вони йдуть далі: відтоді тактика поступового демонтажу еліти, повільного, але скрупульозного спустошення палацу була запущена в рух. Сановники, можновладці зникають один за одним — пасивні, безвольні, в очікуванні своєї черги. Потім усі зустрічаються на гауптвахті IV Дивізії, в цьому новому, особливому, незатишному антипалаці. Перед брамою казарм, поблизу залізничної колії Аддіс-Абеба — Джібуті, стоїть довгий ряд шикарних лімузинів — це княгині, міністри, ґенерали, приголомшені й нажахані, привозять замкненим тут своїм чоловікам і братам — в'язням прийдешнього режиму — їжу й одяг. До цих сцен приглядається натовп вражених і здивованих роззяв, оскільки вулиця ще не знає, що насправді діється, до неї це ще не дійшло. Імператор усе ще в палаці, а офіцери продовжують проводити наради в штабі Дивізії, обмірковують чергові кроки. Велика гра точиться далі, але наближається її останній акт.

серпень-вересень

М. В.Й.:

І ось, посеред пригнічення й придавлення, які палац переповняли і понурим смутком придворних проймали, несподівано приїжджають шведські лікарі, давно особливим паном з Европи запрошені, але через якусь незбагненну кволість щойно тепер прибулі — щоб при дворі проводити заняття з фізкультури. А май на увазі, приятелю, що в той час усе вже лежало в руїнах, а ті зі свити, хто ще в арешті не сидів, і так не знали своїх ні дня, ні години, і тільки тишком-нишком коридорами прокрадалися, аби офіцерам на очі не потрапити, бо ті відразу ж хапали, замикали, вислизнути нікому не давали. А тут на маєш: з усіма тими ловами-облавами доводиться ще й на зарядку виходити! Кому в голові якась там фізкультура, обурюються застільні, коли настала остання мить, щоб сідати за стіл, імперію латати-поправляти, стерпною робити! Але такою була во врем'я оно воля нашого пана, та й усієї державної ради: щоб усі люди палацу вельми про своє здоров'я дбали, з природних дарів щедро ко-ристали, скільки треба у зручностях і достатку відпочивали, добре повітря — а найкраще закордонне — вдихали, ощаджувати ж на цьому добросердий пан наш заборонив, часто повторюючи, що життя людей палацу є найбільшим скарбом імперії і найвищою цінністю монархії. І отакий-то декрет у цьому дусі пан наш давно вже видав, і змусив у ньому займатися також фізкультурою, а оскільки попри всю метушню і наростаючий рейвах жодного скасування не оголосили, довелося нам тепер — останній групі, що перебувала в палаці — вставати рано на зарядку і руками, ногами розмахуючи, робити найбільший скарб монархії гнучким і справним. Своєю чергою, побачивши, що наперекір пихатим загарбникам, які поволі палац до рук прибирали, гімнастика проґресує, пан міністр інформації назвав це успіхом і підбадьорливим доказом непорушної згуртованості нашого двору. А у згаданому декреті було також наказано, що той, хто у виконанні владних обов'язків бодай трохи перенапружиться, відразу мусить узяти передишку, до зручних і віддалених місць виїхати, там собі розслаблятися, вдихати й видихати, а навіть, у прості шати вирядившись і посполитим обернувшись, до самої природи наближатися. А хто через забудькуватість або й надмір службової ревності канікули занедбував, того вельмишановний пан картав, а інші придворні нагадували, щоб багатства монархії не марнотратив і найвищу національну цінність беріг. Але як же тепер можна було до природи наближатися і передишки влаштовувати, якщо офіцери нікого з палацу не випускали, а коли хтось потай виривався додому, там на нього вже чигали й до арешту кидали. А найгірша річ, яка з отієї фізкультури випливала, ось у чому полягала: щойно група придворних у якомусь салоні збиралася і там руками, ногами махати починала, зараз же змовники влітали і всіх до буцегарні гнали. Дні їхні кінчаються, а вони фізкультурою займаються! — сміялися офіцери, аж до такого зухвалого знущання доходячи. І це вже було найкращим доказом, що панове офіцери жодних цінностей не поважають і проти добра монархії виступають, від чого навіть шведські лікарі засумували, бо контракти повтрачали, хоч водночас і втішалися, бо живі звідси забралися. А щоби бунтівники за одним махом усіх не замели, великий камергер двору вигадав хитру штуку, наказавши робити зарядку тільки малими групками, таким чином, якщо одні попадуться — інші вціліють і, перечекавши найгірше, втримають палац під контролем. Проте, любий друже, навіть цей кмітливий і вигадливий маневр у підсумку мало допоміг, бо повстанців охопила страшна гординя, тож палац вони затято штурмували і нас безжально цькували. Бо вже настав серпень, а отже, пішли останні тижні панування нашого всеволодаря. Але чи правильно я висловлююся, називаючи пануванням ці дні занепаду? Адже, мабуть, найважче встановити, де проходить межа між пануванням справжнім, таким, якому все підвладне, пануванням, яке створює світ або його нищить; де є та межа між пануванням живим, великим, хоч би й страхітливим — і видимістю панування, марною пантомімою владарювання, статистом на власній сцені стоянням, ролі лише відіграванням, сліпотою на світ, глухотою, тільки в себе вдивлянням. А ще важче сказати, в який момент починається отой перехід від всесилля до безсилля, від удачі до невдачі, від блищання до патиною вкривання. Ось цього власне ніхто в палаці не був здатний відчути, всі мали око якось так наставлене, що до самого кінця в безсиллі й далі вбачали всесилля, в невдачах удачі, в патиною покриванні — блищання. А навіть якби хтось мав інше бачення, то хіба ж він міг, не ризикуючи головою, припасти до ніг нашого монарха і сказати: мій пане, ти уже впав у безсилля, невдачами оточений, патиною вкритий! Еге ж, біда цього палацу полягала в тому, що він доступу правді не давав, а потім, доки люди до тями прийшли, їх уже попід руки повели. А все тому, приятелю, що в кожному все було зручно відгороджене, розділене — бачення від мислення, мислення від мовлення, і в людині не було такого місця, де ці три сутності могли би зустрітися й одне одного почути. Але в моїх очах, приятелю, наші нещастя почалися тоді, коли особливий пан дозволив студентам на тому показі моди зібралися, а тим самим дав їм нагоду утворити натовп і почали маніфестацію, з чого вже народився весь бунтівничий рух. І в цьому полягала головна помилка, бо якраз до жодного руху не треба було допускати, оскільки лише в безруху ми існувати могли, адже чим безрух нерухоміший, тим наше тривання довше й певніше. І дивний це був крок нашого пана, бо ж цю правду він сам найкраще знав, як можна судити хоча б із того, що його улюбленим каменем був мармур. Затим що мармур з його мовчазною, нерухомою, ретельно відполірованою поверхнею виражав мрію достойного пана, щоби все довкола нього теж було таке нерухоме й мовчазне, одноманітно гладке, рівно обрізане, встановлене навіки, усталене й слугувало оздобою величності.

А.Ґ.:

Треба вам, містере Річарде, знати, що тоді, на початку серпня, внутрішній вигляд палацу втратив уже всю свою гідність і поважну респектабельність. Балаган запанував такий, що рештка чиновників церемоніалу, яка ще залишилася, не могла запровадити жодного порядку. Причиною отого безголів'я було те, що палац став останнім місцем сховку для сановників і можновладців, які прибивалися сюди з усієї столиці і навіть з усієї монархії, сподіваючись, що при боці нашого пана їм буде безпечніше, що монарх їх урятує і свободу їм у пихатих офіцерів виклопоче. Тепер уже без жодної поваги до своїх звань і титулів достойники і фаворити усіх ранґів, щаблів і категорій покотом на килимах, канапах і фотелях спати вкладалися, портьєрами і шторами накривалися, через що постійно виникали сутички і сварки, оскільки одні панове не давали заслон із вікон знімати, вигукуючи, що палац треба затемнювати, бо бунтівна авіація може бомбами всіх закидати, однак інші на це гнівно відповідали, що не можуть заснути без накриття, а треба визнати, що ночі були надзвичайно холодні, тож вони ні на що не зважали, штори з вікон стягали і себе ними вкривали. Та ці колотнечі і взаємна гризня вже не мали сенсу, бо офіцери хутко всіх мирили, забираючи їх до в'язниці, де пересварені достойники на жодні покривала розраховувати не могли. У ті-то дні, щоранку, патрулі IV Дивізії до палацу приїжджали, бунтівні офіцери з автомобілів висідали і в тронній залі достойників збирали. Збір достойників! збір достойників у тронній залі! — лунали коридорами вигуки чиновників церемоніалу, які вже тоді вислужувалися перед офіцерами. На це гукання частина достойників ховалася по кутках, але решта, загорнута в портьєри-за-слони, з'являлася на місце. Тоді панове офіцери список зачитували і зачитаних до арешту забирали. Але спочатку скільки відходило, стільки й приходило, бо хоча з палацу щодня до арешту відбирали, нові сановники й далі прибували, гадаючи, що палац є місцем найнадійнішим і що високошановний пан вбереже їх від офіцерського нахабства. Треба визнати, містере Річарде, що особливий пан наш, тепер завжди одягнений в мундир — часом у парадний, церемоніальний, часом у польовий, бойовий, такий, у якому він зазвичай спостерігав за маневрами — з'являвся в залах, де сановники осовілі, сторопілі на килимах лежали, на канапах засідали, одні одних розпитуючи, що з ними вчиниться, коли чекання припиниться, і там їх утішав, заохочував, благополуччя бажав, найбільшої ваги надавав і з особистою турботою до них ставився. Однак, зустрівши в коридорі патруль офіцерів, він і їх заохочував, бажав благополуччя і, дякуючи армії за виявлену до нього лояльність, запевнював, що справи війська є предметом його особистої турботи. На що застінні зі злістю й отрутою нашому панові шептали, що офіцерів вішати треба, бо вони знищили імперію, а добросердий монарх і це слухав уважно, заохочував, бажав благополуччя і, дякуючи за лояльність, підкреслював, що дуже високо їх оцінює. А оцю невтомну жвавість високошановного пана, якою він до загального благополуччя спричинився, порад і вказівок ніколи не шкодуючи, пан Ґебре-Еґзи назвав успіхом, вбачаючи в цьому доказ енергійності нашої монархії. На жаль, суцільними тими успіхами пан міністр уже так офіцерів розсердив, що вони його до арешту забрали і більше говорити не давали. Мушу визнати, містере Річарде, що як чиновник міністерства постачання палацу, я в цей останній місяць пережив найчорніші дні, оскільки неможливо було встановити особовий склад нашого двору, позаяк кількість сановників щодня змінювалася: одні прибували, до палацу прослизали, на порятунок розраховуючи, інших офіцери забирали, а часто й так бувало, що хтось уночі прослизнув, а в полудень його вже замкнули, і з цієї причини я не знав, скільки продуктів на складах замовляти; тому часом бракувало порцій, і тоді панове сановники здіймали крик, що міністерство з бунтівниками уже в змові і хоче їх заморити голодом, а знову ж таки, якщо їжі було надмір, офіцери картали мене, що при дворі панує марнотратство, тож я вже подумував подати у відставку, проте жест цей зайвим виявився, оскільки нас усіх і так із палацу прогнали.

Й.Й.:

Ми були вже тільки жменькою, що очікувала на остаточний і найстрашніший вирок, коли — хай буде благословенний наш Господь! — з'явився промінчик надії в особі панів адвокатів, які врешті, після довгих розважань, зміну конституції підготували і з отим проектом до нашого пана прийшли, а проект їхній у тому полягав, щоби нашу самодержавну імперію перетворити на конституційну монархію, уряд зробити сильним, а високошановному панові лише стільки влади залишити, скільки її мають британські королі. Тут же достойні панове до читання проекту взялися, на малі групи поділившись і в потаємних місцях сховавшись, бо якби офіцери більшу групу заздріли, то до арешту б її всадили. На жаль, приятелю, перечитавши той проект, застінні відразу стали в опозицію, мовляв, абсолютну монархію слід зберегти, повноту влади, яку в провінціях мали сановники — зоставити, а оті вигадки з конституційною монархією, що з прогнилої Британської імперії походять, кинути в піч. Однак тут застільні почали застінним до очей скакати, кажучи, що це остання мить, аби конституційним шляхом монархію поправити, стерпною зробити. І отак сварячись, пішли вони до милостивого пана, який саме делеґацію адвокатів приймав і з особистою увагою у деталі проекту вникав, задум високо оцінюючи, а тепер, вислухавши претензії від застінних і лестощі від застільних, усіх похвалив, заохотив і благополуччя побажав. Тим часом хтось уже, певно, помчав із доносом до офіцерів, бо ледве адвокати вийшли з кабінету найяснішого пана, відразу зустріли військових, а ті у них проект забрали, йти додому наказали і до палацу приходити заборонили. Дивно все-таки виглядало тамтешнє буття, мовби існувало лише саме в собі і для себе, бо коли я до міста — як службовець палацової пошти — виїжджав, то звичайне життя споглядав: вулицями авта гасали, діти м'яча ганяли, на ринку люди продавали, купували, старці сиділи і гомоніли, а я кожного дня з одного світу до другого переходив, з одного буття — в інше, сам уже не знаючи, котре із них реальне, і відчуваючи тільки, що досить було вийти до міста, на вулицю, поміж людей, зайнятих своїми турботами, як відразу ж увесь палац зникав з-перед моїх очей, ніби й не існував. Аж мене страх охоплював, що, повернувшись із міста, я його вже не знайду.

Е.:

Останні дні він провів у палаці вже сам, офіцери залишили при ньому тільки старого камердинера його спальні. Видно, у Дерґу взяла гору та група, яка прагнула закриття палацу і детронізації монарха. Жодне з прізвищ тих офіцерів тоді не було відоме, їх не називали, вони до кінця діяли у повній конспірації. Допіру тепер кажуть, що тією групою верховодив молодий майор Менґісту Гайле-Маріам. Були там й інші офіцери, але сьогодні їх уже немає серед живих. Пам'ятаю, коли цей чоловік приїжджав до палацу ще як капітан. Його мати була служницею при дворі. Важко сказати, хто дав йому можливість закінчити офіцерську школу. Худорлявий, невисокий, завжди внутрішньо напружений, але опанований, в кожному разі таке справляв враження. Досконало знав структуру двору, добре відав, хто є хто, кого і коли арештувати, щоб палац утратив дієздатність, владу і силу, щоб перетворився на пустопорожній макет, який — можеш це сьогодні побачити — стоїть спустошений і занепадає. Десь у перші дні серпня у Дерґу, очевидно, були прийняті остаточні рішення. Військовий комітет — саме той Дерґ — складався зі ста двадцяти вибраних на зборах дивізій і гарнізонів делеґатів. Вони мали список п'ятисот достойників і придворних, яких поступово арештовували, створюючи довкола монарха все більшу порожнечу, так що врешті він залишився в палаці сам. Останню групу, вже із найближчого оточення монарха, арештували в середині серпня. Тоді забрали шефа імператорської охорони полковника Тассева Вайо, ад'ютанта нашого монарха ґенерала Ассе-фу Демісьє, командувача імператорської ґвардії ґенерала Тадессе Лемму, особистого секретаря Г. С. Соломона Ґебре-Маріама, прем'єра Енделькачева, міністра найвищих привілеїв Адмассу Ретту, може, ще зо двадцятьох інших. Одночасно була розпущена державна рада та інші безпосередньо підлеглі монархові інституції. Від цього моменту почалася всебічна ревізія усіх служб палацу. Найбільш компрометуючі документи знайшли у відомстві найвищих привілеїв, що було неважко, бо Адмассу Ретта почав сам із великою завзятістю всіх закладати. Колись привілеї розподіляв особисто монарх, але в міру занепадання імперії серед можновладців так зросли рвацтво і махінації, що Г. С. уже не спроможний був усе контролювати і частину розподілу привілеїв передав до рук Адмассу Ретти. Той однак не мав ґеніальної пам'яті монарха, який не мусив нічого записувати, тож складав детальні переліки розподілу землі, будинків, підприємств, валюти й усіх інших розданих сановникам благ. Усе це тепер потрапило в руки військових, які відразу ж почали велику пропаґандистську кампанію щодо корупції в палаці, оприлюднивши ці нечувано компрометуючі документи. У такий спосіб вони розбудили в народі гнів і ненависть: рушили демонстрації, вулиця жадала шибениці, запанувала атмосфера жаху й апокаліпсису. Навіть добре, що врешті-решт військові усіх нас викинули з палацу: можливо, завдяки цьому я зберіг голову.

Т.В.:

Зізнаюся, чоловіче, що я таки віддавна знав: усе йде до гіршого. Бо бачив поведінку панів сановників, які ото, щойно чорні хмари збиралися, відразу в купку збивалися, про імперію забували, лиш у своєму гроні перебували, між собою раду тримали, одні одних запевняли, навзаєм дослухалися, навіть нас, прислугу, про новини з міста не питалися, бо почути страшні звістки боялися, зрештою, пощо було питати, коли все одно зробити нічого б не вдалося, бо вже все розпадалося. Тим часом коркоподібні інших утішали, мовляв, якщо вже безвладдя настало, то й добре буде, бо в такий спосіб ми найдовше у палаці протримаємося, прецінь природа безвладдя така, що воно найстійкіше, тягарем своїм рух всілякий скує, люд покірний в оспалості так утримає, що й нам якось вдасться пережити, аби лише вчасно, там де треба — відступити, лихо не чіпати, а навіть йому потурати. І так би воно, певно, й сталося, як панове коркоподібні говорили, якби не запеклість офіцерів, їхня загарбницька ревність, яку вони в палаці продемонстрували, великі вирви у рядах сановників повчиняли, аж нарешті весь двір розігнали, так що в ньому нікого не зосталося, тільки наш особливий пан зі своїм останнім слугою.

Цього чоловіка, такого ж старого, як його пан, було знайти найважче: тепер він живе у такому забутті, що багато людей, запитаних про нього, знизували плечима і твердили, ніби він давно помер. Він служив імператорові до останнього дня, себто до моменту, коли військові вивезли монарха з палацу, а йому наказали зібрати свої речі і йти додому. У другій половині серпня офіцери затримують останніх людей з оточення Г. С. Імператора в той момент вони ще не чіпають, оскільки потребують часу, щоб підготувати до цього громадську думку: місто мусить розуміти, чому монарха усувають. Офіцери усвідомлюють, що таке маґічне мислення люду і які небезпеки воно в собі приховує. Маґічність цього мислення полягає в тому, що найвищу особу наділяють — часто несвідомо — божественними рисами. Найвищий є найліпшим, він мудрий і шляхетний, він непорочний і добросердий. Злими бувають тільки сановники, вони є призвідниками всіляких бід. Ба більше: коли б найвищий знав, що витворяють його люди, він негайно б виправив зло, життя відразу б стало кращим! На жаль, ті лукаві негідники все приховують від свого пана, тому всюди стільки жорстокості, тому життя таке нестерпне, таке нице й нещасне. Маґічність цього мислення полягає в тому, що — насправді — в самодержавній системі саме той найвищий є першопричиною усього, що діється. Він про все прекрасно знає, а навіть якщо чогось і не знає, то тільки тому, що не хоче знати, бо йому це невигідно. Не було жодної випадковості у тому, що оточення монарха складалося з людей негідних і примітивних. Негідність і примітивність була умовою нобілітації, за цим критерієм монарх відбирав своїх фаворитів, за це він їх нагороджував, обдаровував привілеями. У палаці жоден крок не був зроблений, жодне слово не було сказане без його згоди і відома. Всі говорили його голосом, навіть якщо говорили різні речі, бо й сам він говорив різні речі. Інакше не могло бути, позаяк умовою перебування в оточенні імператора було практикування культу імператора, хто в цьому культивуванні слабшав і втрачав ревність — позбувався місця, відпадав, зникав. Г. С. жив серед своїх тіней, його свита була розмноженою тінню монарха. Ким були панове Аклілу, Ґебре-Еґзи, Адмассу Ретта, крім того, що були міністрами Г. С. ? Вони були ніким, крім того, що були міністрами Г. С. Але саме таких людей хотів мати імператор, тільки вони могли задовольнити його марнославство, його самолюбство, його пристрасть до сцени і дзеркала, до жесту і п'єдесталу. І ось тепер офіцери зустрічаються сам на сам з імператором, стають із ним віч-на-віч, починається останній поєдинок. Настав момент, коли всі вже мусять зняти маски і показати свої обличчя. Цю дію супроводжує сум'яття і напруга, оскільки між сторонами виникає нове співвідношення, таким чином, вони вступають у невідому ситуацію. Імператор не може нічого здобути, але він ще може захищатися, захищатися беззахисністю, бездіяльністю, лише своїм існуванням, за правом заселення палацу, за давністю літ, а також — позаяк зробив незвичайну послугу, адже мовчав, коли бунтівники оголосили, що здійснюють революцію від його імені, ніколи не протестував, не волав, що це брехня, а тим часом саме комедія лояльності, яку місяцями грали військові, так суттєво полегшила їм завдання. Однак офіцери наважуються йти далі, йти до кінця — вони хочуть розвінчати божество. У такому пригніченому бідою, злиднями й гризотами суспільстві, як еті-опське, ніщо не вплине сильніше на уяву, ніщо не викличе більшого гніву, обурення й ненависті, ніж картина корупції і привілеїв еліти. Навіть бездарний і яловий уряд, якби він лише дотримувався спартанського способу життя, міг би існувати роками, користуючись визнанням народу. Адже по суті ставлення народу до палацу, як правило, є шанобливим і поблажливим. Але кожне терпіння має межі, які палац у своїй пихатості-чванькуватості легко і часто переступає. І тоді настрій вулиці раптово змінюється з покірного на бунтівний. Та ось надходить мить, коли офіцери вирішують короля королів оголити — випатрати його кишені, відкрити і показати людям таємні схованки в кабінеті імператора. У той самий час старенький Г. С. — дедалі тісніше оточений — блукає вимерлим палацом у товаристві свого камердинера Л. М.

Л. М.:

А то коли вже, добродію, останніх панів достойників забирали, з різних кутів-закутків їх витягаючи, до вантажівок запихаючи, один із офіцерів мені каже, щоб я з достойним паном залишився і, як це завжди бувало, всілякі послуги йому робив. А сказавши це, він разом з іншими офіцерами від'їхав. Я ж відразу подався до найвищого кабінету, щоб вислухати волю мого всевладного пана, однак нікого там не застав, тож далі коридорами йдучи і розважаючи, де ж то мій пан був пішов, бачу, що стоїть він у головній вітальній залі і дивиться, як солдати його ґвардії в наплічники й мішки пакуються, ладуються, на вихід готуються. Як же це так, думаю, йдуть з кінцями, пана нашого залишають без жодного захисту, коли в місті стільки злодіяння всілякого і заворушення розмаїтого? Тоді я їх запитую: ви що, добродії, з кінцями відходите? З кінцями, кажуть, але при брамі залишаються вартові, то коли б якийсь вельможа захотів до палацу проникнути, вони його тут же впіймають. А я бачу, що достойний пан стоїть, приглядається, ані слова не каже. Відтак вони нашому панові вклоняються і з тими лантухами виходять, а ясновельможний пан мовчки дивиться їм услід, а потім без жодного слова до свого кабінету повертається.

На жаль, розповідь Л. М. є безладною, старий не може скласти своїх образів, переживань і вражень у цілісну картину. Батьку, пригадайте собі детально! — наполягає Теферра Ґебревольд. (Він називає Л. М. батьком з огляду на його вік, а не кровний зв'язок). Отже, Л. М. пам'ятає, наприклад, таку сцену: колись він застав імператора, який стояв у салоні і дивився у вікно. Він підійшов ближче, також виглянув у вікно і побачив, що в палацовому парку пасуться корови. Очевидно, місто вже облетіла новина, що палац невдовзі замкнуть, тому пастухи осміліли і пригнали до парку худобу. Хтось, певно, їм сказав, що імператор уже не чинний, і можна ділитися його маєтком, у кожному разі ділитися палацовою травою, яка перейшла у народну власність. Імператор занурювався тепер у тривалі медитації («йому колись індуси уроки давали, стояти на одній нозі казали, навіть дихати забороняли, очі заплющувати рекомендували»). Нерухомий, він годинами медитував у своєму кабінеті (медитував — замислюється камердинер — а може, дрімав), Л. М. не смів заходити і перешкоджати. Усе ще тривав сезон дощів, цілими днями лляло, дерева стояли у воді, ранки були туманні, ночі холодні. Г. С. далі ходив у мундирі, на який накидав теплий вовняний плед. Вставали — як і раніше, як багато вже років — удосвіта і йшли до палацової каплиці, де Л. М. уголос читав щораз інші фраґменти Книги Псалмів. «Господи, як багато моїх ворогів, як багато стають проти мене!». «Зміцняй стопи мої на дорогах Твоїх, щоб кроки мої не хиталися!». «Не віддаляйся від мене, бо горе близьке, бо нема мені помічника!». Потім Г. С. йшов до свого кабінету, сідав за великий письмовий стіл, на якому стояло кільканадцять телефонів. Однак усі вони мовчали, може, були відрізані. Л. М. сідав під дверима, чекав, чи не пролунає дзвінок, який викликає його до кабінету, щоб прийняти якийсь наказ від монарха.

Л. М.:

А в ті дні, добродію, вже лиш панове офіцери всіляко вчащали, найперше до мене заглядали, щоб я про них особливому панові доповів, потім до його кабінету вступали, а там пан наш їх зручно у фотелі всаджував. І ці офіцери відразу прокламацію зачитували, в якій домагалися, щоби щедрий пан гроші віддав, котрі, як вони говорили, нелеґально п'ятдесят років привласнював, по різних світових банках уміщаючи, а також у самому палаці ховаючи та в домах сановників-можновладців укриваючи. І все це, говорили вони, слід віддати, бо воно є власністю народу, з крові й поту якого ті гроші взялися. Та які там гроші, каже добросердий пан, у нас жодних грошей не було, все йшло на поступ, аби доганяти і переганяти, бо ж поступ був визнаний за успіх. Який там поступ, кричать офіцери, все це порожня демагогія, димова завіса, кажуть, щоб двір міг збагачуватись! І тут-таки з фотелів підводяться, з підлоги великий перський килим піднімають, а там, під тим килимом, долари згортками щільно повтикані, аж підлога зеленою здавалася. І відразу, в присутності високошановного пана, долари ті сержантам перерахувати, записати наказали і для націоналізації конфіскували. Втім, офіцери швидко забралися, а тоді наш достойний пан узяв мене до кабінету і гроші з шухляд письмового столу між книжками ховати наказав. А скажу вам, що пан наш, яко нащадок царя Соломона, мав велику колекцію Біблій, на всі мови світу перекладених, і туди-то ми гроші й повпихали. Тим часом панове офіцери — ооо! це були кмітливі шкуродери! — наступного дня приходять, прокламації читають, повернення грошей вимагають, бо — розповідають — для голодарів борошна треба купити. Пан наш, за письмовим столом сидячи, слова не каже, натомість порожні шухляди показує. На це офіцери з фотелів злітають, шафи з книжками відкривають, з усіх Біблій долари витрясають, а сержанти пишуть, рахують, до націоналізації готують. Цього мало, говорять офіцери, слід віддати решту грошей, особливо ті пів мільярда доларів або й більше, що на приватних рахунках нашого пана в англійських та швайцарських банках зберігаються. І добросердого пана підписати відповідні чеки спонукають: у такий, мовляв, спосіб гроші до народу повернутися мають. Та звідки такі гроші, запитує високошановний пан, коли я лише дріб'язок на лікування хворого сина у швайцарському шпиталі пересилав. Нічого собі дріб'язок, відповідають вони, і тут же вголос зачитують лист від посольства Швайцарії, в якому сказано, що щедрий пан наш у тамтешніх банках на своєму рахунку сто мільйонів доларів має. Так вони собі сперечаються, аж врешті достойний пан у медитацію впадає, очі заплющує, дихати перестає, тоді офіцери кабінет покидають, однак повернутися обіцяють. А коли ті здирці нашого пана від'їжджали, в палаці тиша наставала, але недобра це була тиша, бо тоді крики і галас із вулиці долинали, позаяк містом різні маніфестації ходили, простолюдини всілякі бродили, пана нашого проклинали, злодієм його називали, на гілляці повісити жадали. Шахраю, віддай наші гроші! — кричали. Або: повісити імператора! — скандували. Тоді я всі вікна в палаці зачиняти намагався, щоб ті непристойні і брехливі крики до вух високошановного пана не долітали, крові йому не псували. І відразу ж пана нашого до каплиці відпроваджував, яка в найзатишнішому місці стояла, і там, щоб заглушити той блюзнірський вереск, уголос йому слова пророків читав: «Не вважай на кожне слово, що говорять, щоб не почути тобі часом, як власний твій слуга тебе проклинає... Вони — марнота, вироби облудні, під час їхньої кари вони згинуть. Згадай, о Господи, що сталося з нами! Глянь, подивись на наругу нашу!.. Погасла радість у нашім серці, танки наші на жалобу змінились. Вінець упав з голови в нас. От чому серце ниє у нас, ось чому в очах у нас потемніло. Як потемніло золото, ой, як змінилося золото найліпше! Розкидане святе каміння по рогах усіх вулиць!.. Хто споживав ласощі, по вулицях із голоду умліває; а хто на пурпурі був вихований, той тулиться до гною. Ти бачив усю їхню помсту, усі їхні замисли на мене. Ти чув, о Господи, наругу їхню, усі їхні замисли на мене. Уста противників моїх, витівки їхні цілоденне проти мене. Чи вони сидять, чи встають, глянь: я — їхня глумлива пісня. Життя моє підтяли в ямі й прикидали мене камінням». А слухаючи це, добродію, старенький пан западав у дрімоту, там я його й зоставив і до свого помешкання пішов, щоб послухати радіо, бо в ті дні радіо було єдиним зв'язком, який ще залишався між палацом та імперією.

Усі тоді слухали радіо, а ті нечисленні, хто міг собі дозволити купівлю телевізора (він і надалі є в цій країні символом найвищого комфорту), дивилися телевізор. Отже, у той час, на межі серпня і вересня, кожен день приносив щедру порцію відкриттів про життя палацу й імператора. Сипалися цифри і прізвища, номери банківських рахунків, назви маєтків і приватних фірм. Показували будинки посадовців, нагромаджене там багатство, вміст потаємних сховків, гори коштовностей. Часто звучав голос міністра найвищих привілеїв Адмассу Ретти, який, даючи свідчення перед комісією з розслідування корупції, розказував, котрий з урядовців що і коли отримав, де і на яку суму. Складність однак полягала в тому, що неможливо було встановити чітку межу між бюджетом держави і приватною скарбницею імператора, тут усе було розмите, невиразне, двозначне. За державні кошти сановники будували собі палаци, купували маєтки, їздили за кордон. Найбільші багатства нагромадив імператор. У міру того, як йому прибувало літ, росла і його жадібність, його стареча, жалюгідна захланність. Про це можна би було говорити зі смутком і поблажливістю, якби не факт, що Г. С. забирав із державної казни мільйони, вдаючись — він і його люди — до цих хижацьких дій посеред цвинтарів померлих з голоду людей, цвинтарів, які було видно з вікон палацу. В кінці серпня військові оголошують декрет про націоналізацію всіх палаців імператора. Було їх п'ятнадцять. Така ж доля спіткала приватні підприємства Г. С., серед іншого — броварню ім. св. Юрія, міські автобусні парки в Аддіс-Абебі, завод мінеральних вод в Амбо. Офіцери й далі складають імператорові візити і провадять з ним довгі розмови, наполягаючи, щоб він перевів свої гроші із закордонних банків до державної скарбниці. Схоже, ми ніколи не довідаємося, яку точно суму мав імператор на своїх рахунках. У пропаґандист-ських виступах говорилося про чотири мільярди доларів, але це можна визнати за велике перебільшення. Йшлося радше про кількасот мільйонів. Наполягання військових закінчилися невдачею: імператор тих грошей урядові не дав, вони досі залишаються в чужоземних банках. Одного дня, згадує Л. М., до палацу прийшли офіцери і сказали, що увечері телебачення покаже фільм, який Г. С. мусить подивитися. Камердинер передав цю відомість імператорові. Монарх охоче погодився виконати волю своєї армії. Увечері він всівся у фотель перед телевізором, почалася трансляція. Показували документальний фільм Джонатана Дімблбі «Прихований голод». Л. М. твердить, що імператор додивився фільм до кінця, відтак зайнявся медитацією. Тієї ночі, з 11 на 12 вересня, двоє старих у порожньому палаці — слуга і його пан — не спали, бо це була, за етіопським календарем, ніч новорічна. З нагоди настання Нового року Л. М. розставив у палаці ліхтарі, запалив свічки. Під ранок вони почули гуркіт двигунів і брязкання гусениць об асфальт. Потім настала тиша. О шостій під палац під'їхали військові автомобілі. Троє офіцерів у польових уніформах попрямували до кабінету, в якому імператор перебував від світанку. Там, після вступних поклонів, один із них зачитав йому акт детро-нізації. (Текст, опублікований пізніше в пресі й оголошений по радіо, звучав так:«Попри те, що народ щиросердо сприймав трон за символ єдності, Гайле Селасіє Перший використав авторитет, гідність і честь трону у своїх особистих цілях. У результаті країна опинилася в стані бідності і занепаду. Крім того, 82-літній монарх з огляду на вік не в стані виконувати свої обов'язки. У зв'язку з цим Їх Імператорська Величність Гайле Селасіє Перший оголошується детронізованим від дня 12 вересня 1974 року, а владу переймає Тимчасовий Військовий Комітет. Етіопія понад усе!»). Імператор стоячи уважно вислухав слова офіцера, відтак висловив усім подяку, заявив, що армія ніколи не підводила, і додав, що коли революція є доброю для народу, то він теж за революцію і не буде опиратися детронізації. У такому разі, сказав офіцер (він був у званні майора), просимо Вашу Імператорську Величність слідувати за нами! Куди? — запитав Г.С. У безпечне місце, пояснив майор. Ваша Імператорська Величність побачить. Усі вийшли з палацу. Біля під'їзду стояв зелений фольксваґен. За кермом сидів офіцер, який відкрив дверцята і притримав переднє сидіння, щоб імператор міг протиснутися всередину. Та що ж це, жахнувся Г. С., я оцим маю їхати? Це був його єдиний того ранку відрух протесту. Однак за хвилю він замовк і всівся углиб авта. Фольксваґен рушив слідом за джипом, в якому їхали озброєні солдати, такий самий джип їхав позаду. Ще не було сьомої, тривала комендантська година, тож вони проїжджали порожніми вулицями. Імператор помахом руки вітав тих небагатьох людей, які зустрічалися дорогою. Врешті колона зникла за брамою IV Дивізії. Л. М. за наказом офіцерів спакував у палаці свої речі, після чого з клуночком на спині вийшов на вулицю. Він упіймав таксі і сказав відвезти його додому, на Джімма Роуд. Теферра Ґебревольд розповідає, що того самого дня в полудень приїхали двоє лейтенантів і замкнули палац на ключ. Один із них запхав ключа до кишені, вони сіли у джип і поїхали геть. Два танки, поставлені вночі перед брамою палацу й уквітчані впродовж дня людьми, повернулися на свою базу.

Етіопія.

Гайле Селасіє далі вірить, що він імператор Етіопії.

Аддіс-Абеба, 7 лютого 1975 (Аґенція France Presse):

Ув'язнений в приміщеннях старого, розташованого на узгір'ї Аддіс-Абеби палацу Менеліка Гайле Селасіє проводить останні місяці життя в оточенні своїх солдатів.

Згідно з повідомленнями очевидців, солдати — як за найліпших часів імперії — продовжують віддавати уклони цареві царів. За словами представника міжнародної благодійної організації, який нещодавно відвідав його та інших замкнених у палаці в'язнів, завдяки цим жестам Гайле Селасіє далі вірить, що він імператор Етіопії.

Неґус перебуває в доброму здоров'ї, почав багато читати — а попри свій вік читає він без окулярів — і час від часу дає поради солдатам, які несуть при ньому охорону. Варто додати, що цих солдатів змінюють щотижня, оскільки старенький монарх зберіг свій талант переконування. Як і за давніх часів, кожен день колишнього імператора увібганий у непорушний розклад і проходить згідно з протоколом.

Цар царів устає на світанку, бере участь у ранковому богослужінні, а потім занурюється в читання. Іноді цікавиться новинами про перебіг революції. Колишній всеволодар ще раз повторює те, що заявив у день своєї детронізації: «Якщо революція є доброю для народу, то я — за революцію».

У колишньому кабінеті імператора, за кілька метрів від будинку, в якому перебуває Гайле Селасіє, десять командувачів Дерґу безперервно проводять наради на тему захисту революції, оскільки у зв'язку з вибухом війни в Еритреї виникають нові небезпеки. Обіч, замкнуті в клітках, грізно гарчать леви імператора, домагаючись щоденної порції м'яса.

По другий бік старого палацу, поблизу будинку, зайнятого Гайле Селасіє, стоять інші споруди давнього двору, де ув'язнені в підвалах достойники, сановники і можновладці очікують на подальшу долю.

The Ethiopian Herald

Аддіс-Абеба, 28.08.75 ^А):

Вчора помер колишній імператор Етіопії Гайле Села-сіє Перший. Причиною смерті стало порушення кровообігу.

Шахіншах

Аркуші, обличчя, квіткові поля

Дорогий Боже,

я би хотіла,

щоб не було поганих речей

Девббі[1]

Усе в стані такого безладу, ніби поліція щойно закінчила несподіваний і нервовий обшук. Усюди лежать розкидані газети, купи місцевих і закордонних газет, екстрені додатки, у вічі впадають великі заголовки

ВІДЛЕТІВ

і великі фотографії худого продовгастого обличчя, на якому видно зосереджене зусилля, аби не виказати ні нервів, ні поразки, обличчя з рисами такими правильними, що власне вже нічого не виражає. А поруч екземпляри датованих пізнішим числом інших екстрених додатків, які гарячково й тріумфально оголошують, що

ПОВЕРНУВСЯ

і нижче — заповнюючи собою цілу сторінку — фото патріархального обличчя, суворого і замкненого, без жодного бажання що-небудь сказати.

(А поміж тим відльотом і поверненням — які емоції, яка висока температура, скільки гніву і жаху, скільки пожеж!)

На кожному кроці — на підлозі, на кріслах, на столику, на письмовому столі — розсипані аркуші, папірці, нотатки, записані в поспіху й так хаотично, що тепер сам мушу задумуватися, звідки я виписав речення — «буде вас дурити і обіцяти, та не дайте себе ошукати» — (хто це сказав? коли й кому?)

Або червоним олівцем на цілий аркуш: «Обов'язково задзвонити 64-12-18» (а минуло вже стільки часу, що не можу пригадати, чий це телефон і чому він тоді був таким важливим).

Незакінчені й невислані листи. Старий! Про те, що я тут бачив і пережив, можна довго говорити. Однак мені важко впорядкувати враження, які

Найбільший безпорядок панує на великому, круглому столі: фото різних форматів, магнітофонні касети, аматорські восьмиміліметрові плівки, бюлетені, фотокопії листівок — усе на купі, перемішане, як на блошиному ринку, без ладу і складу. А ще плакати, альбоми, платівки і книжки, зібрані та подаровані людьми, ціла документація часу, який уже минув, але який ще можна почути й побачити, бо він тут зафіксований — на кіноплівці: рухливі, збурені ріки людей; на касетах: ридання муедзинів, вигуки команд, розмови, монологи; на фото: обличчя в стані піднесення, в екстазі.

Тепер від думки, що треба взятися наводити порядок (бо наближається день мого виїзду), мене огортає нехіть і безмежна втома. Щиро кажучи, завжди мешкаючи в готелі — а це зі мною трапляється часто, — я люблю, щоб у кімнаті панував безлад, оскільки він створює враження якогось життя, слугує замінником інтимності і тепла, доказом (щоправда, оманливим, та тим не менше), що таке чуже й незатишне місце, яким за своєю природою є кожен номер у готелі, хоча б частково вдалося перемогти й освоїти. В педантично прибраній кімнаті я почуваюся заціпенілим і самотнім, мені муляють усі прямі лінії, канти меблів, площини стін, разить уся ця байдужа та закостеніла геометрія, усе це виснажливе й скрупульозне вишикування, яке існує мовби саме для себе, без сліду нашої присутності. На щастя, уже за кілька годин перебування, під впливом моєї діяльності (зрештою, несвідомої, зумовленої поспіхом чи лінощами), увесь успадкований порядок розсипається і зникає, усі речі набувають життя, починають переноситися з місця на місце, входити у щораз нові співвідношення і зв'язки, стає тісно й бароково, а отже, доброзичливіше і по-домашньому. Можна перевести подих і внутрішньо розслабитися.

Однак наразі я не можу настільки зібратися з силами, щоб рушити щось у цій кімнаті, тож сходжу вниз, де в порожньому, понурому голлі четверо молодих людей п'ють чай і грають у карти. Вони поглинуті якоюсь вигадливою грою, правил якої мені ніяк не збагнути. Це і не бридж, і не покер, і не очко, і не дурень. Грають двома колодами одночасно, мовчать, в якийсь момент один із задоволеною міною забирає всі карти. За хвилю вони кидають жереб, розкладають на столику десятки карт, замислюються, щось підраховують, під час підрахунків вибухає суперечка.

Ці четверо людей (персонал рецепції) живуть моїм коштом, я їх утримую, оскільки у ці дні є єдиним мешканцем готелю. Окрім них, я утримую прибиральниць, кухарів, офіціантів, праль, сторожів і садівника, гадаю, що також кілька інших осіб та їхні родини. Не хочу сказати, що якби я затримував оплату, то ці люди померли би з голоду, але про всяк випадок намагаюся закривати рахунки вчасно. Ще кілька місяців тому роздобути номер у цьому місті було досягненням, щасливим виграшем у лотерею. Попри велику кількість готелів рух був такий, що приїжджі мусили винаймати ліжка у приватних шпиталях, аби знайти якийсь сховок. Але тепер справи закінчилися, закінчилися легкі гроші й приголомшливі транзакції, місцеві бізнесмени сховали хитромудрі голови, а переполохані закордонні партнери, все кинувши, виїхали. Раптово завмер туризм, зупинився будь-який міжнародний рух. Частина готелів згоріла, інші стоять замкнені або порожні, а в одному партизани влаштували свою штаб-квартиру. Місто сьогодні зайняте собою, воно не потребує чужих, не потребує світу.

Картярі переривають гру, хочуть почастувати мене чаєм. Тут п'ють тільки чай або йогурт, не п'ють кави і нічого алкогольного. За вживання алкоголю можна дістати сорок чи навіть шістдесят батогів, а якщо покарання виконає міцний чолов'яга (такі зазвичай найохочіше беруться за батіг), то влаштує на нашій спині непогане місиво. Отож, ми сьорбаємо гарячий чай, дивлячись у другий кінець голлу, де під вікном стоїть телевізор.

На екрані телевізора з'являється обличчя Хомейні.

Хомейні промовляє, сидячи на простому, дерев'яному кріслі, яке стоїть на збитому з дощок підвищенні, десь на одній із площ убогої (судячи з низької якості будівель) дільниці Кома. Ком — місто мале, сіре, пласке, без шарму, розміщене за сто п'ятдесят кілометрів на південь від Тегерана, на пустельній, яловій, пекельно спекотній землі. Здавалося, в тому вбивчому кліматі ніщо не може сприяти рефлексії і роздумам, проте Ком — місто релігійної ревності, затятої ортодоксії, містики і войовничої віри. У цій місцині є п'ятсот мечетей і найбільші духовні семінарії, тут ведуть суперечки знавці Корану й охоронці традиції, тут провадять наради старезні аятолли, звідси Хомейні керує країною. Він ніколи не покидає Ком, не їздить до столиці, взагалі нікуди не їздить, нічого не оглядає, нікому не складає візитів. Давніше він тут мешкав з дружиною і п'ятіркою дітей, у маленькому будиночку на тісній, запорошеній і задушливій небрукованій вулиці, посередині якої був каналізаційний рів. Тепер перебрався недалеко звідти, до будинку своєї доньки, де є балкон, що виходить на вулицю, з цього балкона Хомейні показується людям, коли вони зберуться натовпом (найчастіше це ревні пілігрими, які відвідують мечеті святого міста, а передовсім недоступну для іновірців могилу Непорочної Фатіми, сестри восьмого імама Рези). Хомейні живе як аскет, харчується рисом, йогуртом і фруктами, і мешкає в одній кімнаті без меблів, з голими стінами. Там є лише постіль на підлозі і стос книжок. У цій кімнаті Хомейні також приймає (навіть найбільш офіційні закордонні делегації), сидячи на коці, постеленому на підлозі, спершись спиною до стіни. З його вікна видно куполи мечетей і розлогий внутрішній двір медресе — замкнутий світ бірюзової мозаїки, блакитно-зелених мінаретів, прохолоди і тіні. Потік гостей і цікавих пливе цілий день. Якщо настає перерва, Хомейні йде на молитву або залишається у себе, щоб присвятити час роздумам або просто — що природно для вісімдесятилітнього старого — зануритися в дрімоту. Людиною, яка має постійний доступ до його кімнати, є молодший син Ахмед — як і батько, духовна особа. Інший син, первородний, надія життя, загинув за таємничих обставин, кажуть, що підступно знищений поліцією шаха.

Камера показує по вінця заповнену площу, голова при голові. Показує обличчя — зацікавлені й серйозні. В одному місці на узбіччі, відгороджені від чоловіків виразно позначеним простором, стоять загорнуті у чадри жінки. Немає сонця, сіро, барва натовпу темна, а там, де стоять жінки, — чорна. Хомейні одягнутий, як завжди, в темні просторі шати, на голові чорний тюрбан. У нього нерухоме, бліде обличчя і сива борода. Коли він говорить, його руки лежать на поручнях крісла, не жестикулюють. Він не нахиляє ані голови, ані тіла, сидить нерухомо. Часом лише морщить високе чоло і піднімає брови, але крім цього, жоден м'яз не здригнеться на його дуже рішучому обличчі, незламному обличчі людини великої упертості, категоричної і невблаганної волі, яка не знає відступу і, можливо, навіть вагань. На цьому обличчі, мовби сформованому раз і назавжди, незмінному, не підвладному будь-яким емоціям і настроям, без жодного виразу, крім напруженої уваги і внутрішнього зосередження, постійно рухливі лише очі, їхній живий, проникливий погляд переміщується по кучерявому морі голів, міряє глибину площі, віддаленість берегів і далі проводить свою детальну люстрацію, неначе в нав'язливому пошуку когось конкретного. Я чую його монотонний голос — плаский, одноманітний тембр, рівний, повільний ритм — сильний, але без злетів, без темпераменту, без блиску.

— Про що він говорить? — запитую я картярів, коли Хомейні на хвилю переривається і замислюється над наступним реченням.

— Він говорить, що ми мусимо зберегти гідність, — відповідає один із них.

Оператор переводить камеру на дахи довколишніх будинків, де стоять молоді люди з автоматами, їхні голови загорнуті в картаті хустки.

— А тепер що говорить? — запитую я знову, бо не розумію мови фарсі, якою промовляє аятолла.

— Він говорить, — відповідає один, — що в нашій країні не може бути місця чужим впливам.

Хомейні промовляє далі, усі його уважно слухають, на екрані видно, як хтось заспокоює зграйку дітлахів довкола підвищення.

— Що він каже? — запитую я знову за хвилю.

— Каже, що ніхто не буде хазяйнувати в нашому домі чи щось нам нав'язувати, і ще каже: будьте братами, будьте єдині.

Оце й усе, що вони можуть мені сказати, послуговуючись простою і ламаною англійською. Всі, хто вивчає англійську, повинні знати, що цією мовою усе складніше порозумітися у світі. Так само дедалі важче порозумітися французькою та й взагалі будь-якою мовою, що походить з Европи. Колись Европа панувала над світом, посилаючи на всі континенти своїх купців, солдатів, місіонерів та чиновників, накидаючи іншим свої інтереси і культуру (останню в сумнівному варіанті). Навіть у найвіддаленішому закутку землі знання европейської мови належало тоді до доброго тону, свідчило про гарне виховання, а часто було життєвою необхідністю, підставою кар'єрного росту чи, як мінімум, умовою, щоб вас вважали за людину. Цих мов учили в африканських школах, виступали ними в екзотичних парламентах, їх використовували в торгівлі і в інституціях, в азійських судах і в арабських кав'ярнях. Европеєць міг подорожувати по цілому світі і почуватись як у себе вдома, він усюди міг висловити свою думку і зрозуміти, що йому кажуть. Сьогодні світ є іншим, на земній кулі розквітли сотні патріо-тизмів, кожен народ хотів би, щоб його країна була лише його власністю, влаштованою згідно з рідною традицією. Кожен народ тепер має розвинуті амбіції, кожен є (чи принаймні хоче бути) вільним і незалежним, цінує власні вартості і вимагає поваги до них. Можна зауважити, наскільки всі стали на цьому пункті чутливими і вразливими. Навіть малі та слабкі народи (зрештою, вони особливо) не зносять, коли їх повчають, і бунують проти тих, хто хотів би над ними панувати і накидати їм свої вартості (часто й справді сумнівні). Люди можуть захоплюватися чиєюсь силою, але воліють робити це на відстані і не хочуть, щоб її на них випробовували. Кожна сила має свою динаміку, свою владну й експансивну тенденцію, свою грубу набридливість і просто маніакальну потребу кидати слабих на лопатки. У цьому виявляє себе закон сили, всі про це знають. Але що може зробити слабший? Він може лише відмежуватися. В нашому переповненому та нав'язливому світі, щоб захиститися, щоб утриматися на поверхні, слабший мусить відокремитися, стати збоку. Люди бояться, що їх поглинуть, що їх змусять йти зі всіма в ногу, знівелюють лиця, погляди і мову, що їх навчать однаково мислити і реаґувати, змусять проливати кров за чужу справу і врешті остаточно ліквідують. Звідси їхні непокірність і бунт, їхня боротьба за власне існування, а отже, за власну мову. В Сирії закрили французьку газету, у В'єтнамі — англійську, а тепер в Ірані — і французьку, й англійську. На радіо й телебаченні вживають лише свою мову — фарсі. На прес-конференціях — так само. Того, хто не зможе прочитати в Тегерані напису на крамниці з жіночим одягом і зайде туди, посадять до цюпи: чоловікам входити до цієї крамниці заборонено під загрозою арешту. А той, хто не зможе прочитати напису під Ісфага-ном: «Вхід заборонений! Міни», — загине.

Колись я возив світом маленький, кишеньковий радіоприймач і, слухаючи місцеві станції — байдуже, на якому континенті — міг знати, що діється на всій нашій земній кулі. Тепер цей приймач, колись такий корисний, мені вже ні до чого. Коли я змінюю частоту, з динаміка лунає з десяток радіостанцій, що говорять десятком різних мов, якими я не розумію ані слова. Тисяча кілометрів далі —  і лунає десять нових радіостанцій, так само незрозумілих. Може, вони говорять, що гроші, які є в моїй кишені, від сьогодні вже недійсні? Може, кажуть, що вибухла велика війна?

Те саме з телебаченням.

У цілому світі, кожної години, на мільйонах екранів ми бачимо безконечну кількість людей, які щось нам говорять, у чомусь переконують, роблять жести і гримаси, гарячкують, усміхаються, кивають головами, показують пальцем, а ми не знаємо, про що йдеться, чого від нас хочуть, до чого закликають. Якби це були прибульці з іншої планети, якась велика армія рекламних аґентів з Венери чи Марсу, а це ж наші побратими, частина нашого виду, ті самі кості, та сама кров, вони також рухають щелепами, ми також чуємо голос, але ні на йоту не можемо порозумітися. Якою мовою буде вестися універсальний діалог людства? Кількасот мов бореться за визнання і зростання впливу, здіймаються мовні бар'єри, збільшується нерозуміння і глухота.

Після короткої перерви (в перерві показують квіткове поле, тут дуже люблять квіти, гробниці їхніх найбільших поетів стоять у барвистих і буйних клумбах) на екрані з'являється фотографія молодого чоловіка. Лунає голос диктора.

— Що він каже? — питаю моїх картярів.

— Він каже ім'я і прізвище цього чоловіка. І говорить, ким той був.

Потім наступна і наступна фотографія. Тут є знімки зі студентських посвідчень, знімки в рамках, знімки з фотобудки, знімки на тлі віддалених руїн, один сімейний знімок зі стрілкою в бік ледь помітної дівчини, щоб позначити, про кого йдеться. Кожну фотографію ми розглядаємо впродовж кількох секунд, чути прізвища з довгого списку, який читає диктор.

Батьки просять відгукнутися.

Просять уже кілька місяців, усе ще маючи надію, якої крім них, здається, вже не має ніхто. Пропав у вересні, у грудні, у січні, тобто в місяці найважчих боїв, коли над містами стояли високі й незгасимі заграви. Мабуть, вони йшли в перших шеренгах маніфестацій, прямо під вогонь автоматів. Або потрапили «на мушку» елітним снайперам із довколишніх дахів. Можемо здогадуватися, що всі ці обличчя востаннє були бачені очима якихось солдатів, котрі наводили на них свої приціли.

Фільм продовжується, це щоденна довга програма, під час якої до нас долинає діловий голос диктора, і ми зустрічаємо все нових і нових людей, котрих уже немає.

Знову поля квітів і за хвилю наступний пункт вечірньої програми. Знову фотографії. Але цього разу цілковито інших людей. Найчастіше це старші люди занедбаного вигляду, одягнуті абияк (зім'яті комірці, пожмакані брезентові куртки), погляди понурі, обличчя запалі, неголені, у декотрих вже повиростали бороди. Кожен має завішений на шиї великий шмат картону з написаним іменем і прізвищем. Коли тепер з'являється чергове обличчя, котрийсь із картярів каже: ага, це той! — і всі уважно вдивляються в екран. Диктор зачитує персональні дані і говорить про кожного, які той вчинив злочини. Ґенерал Могаммед Занд віддав наказ стріляти у беззбройну маніфестацію в Тебрізі, сотні вбитих. Майор Госсейн Фарзін тортурував в'знів, припалюючи їм повіки і вириваючи нігті. Кілька годин тому, інформує диктор, екзекуційний загін ісламської міліції виконав над ними вирок трибуналу.

У голлі під час цього параду добрих і поганих відсутніх важко і задушливо, тим паче, що віддавна розкручене колесо смерті викидає сотні наступних фотографій (уже побляклих і цілком свіжих, шкільних і з ув'язнення), ця процесія застиглих і мовчазних облич, просуваючись уперед і раз у раз зупиняючись, врешті починає так пригнічувати, але й так затягувати, аж у певний момент мені здається, що за хвилю я побачу на екрані фото моїх сусідів, які сидять обік, а потім своє власне і почую, як диктор читає наші прізвища.

Я повертаюся на свій поверх, проходжу порожнім коридором і замикаюся у своєму захаращеному номері. Десь із глибини невидимого міста, як зазвичай о цій порі, долітає відлуння стрілянини. Вогонь ведеться регулярно, кожної ночі, починають більш-менш о дев'ятій, наче це усталено давнім звичаєм або угодою. Потім місто замовкає, а потім знову чути постріли і навіть глухі вибухи. Ніхто цим не переймається, ніхто вже не звертає уваги і не сприймає це як небезпеку (ніхто, крім тих, кого досягають кулі). Від середини лютого, коли в місті спалахнуло повстання і натовп розтягнув військові склади, Тегеран озброєний, наелектризований, під покровом ночі на вулицях і в домах розігруються підступні трагедії, зачаєне вдень підпілля підносить голови, замасковані боївки вирушають до міста.

Ці неспокійні ночі прирікають людей на в'язничний примус залишатися в домах, замкнених на чотири засуви. Ніби й немає комендантської години, але пересування по вулицях від півночі до світанку ускладнене та ризиковане. О цій порі зачаєне і принишкле місто перебуває в руках ісламської міліції або незалежних загонів. В обох випадках це групи добре озброєних хлопців, які постійно ціляться у нас із пістолетів, про все випитують, радяться поміж собою й інколи, про всяк випадок, ведуть затриманих до арешту, звідки потім важко вибратися. До того ж, ніколи немає певності, ким є ті, хто запроторює нас до в'язниці, оскільки насильство, з яким доводиться стикатися, не має жодних розпізнавальних знаків, мундирів чи кашкетів, пов'язок чи значків, це просто озброєні цивільні, владу яких ми мусимо визнати безкритично і без запитань, якщо нам дороге наше життя. Однак за кілька днів ми починаємо орієнтуватися і класифікувати. Ось цей елеґантний чоловік у вечірньому костюмі, в білій сорочці та старанно підібраній краватці, так, цей вишуканий чоловік, що йде вулицею з автоматом на плечі, напевно є міліціянтом в одному з міністерств чи центральних відомств. Натомість хлопець із маскою на обличчі (натягнута на голову вовняна панчоха, для очей та рота вирізані отвори) — це місцевий федаїн, ні вигляду, ні прізвища якого нам знати не можна. Ми не маємо певності, ким є люди в зелених американських куртках, які женуть автом, дула автоматів виставлені через вікно. Може, це міліціянти, а може, одна з опозиційних боївок (релігійні фанатики, анархісти, недобитки Саваку), які мчать із самовбивчою рішучістю, щоб вчинити акт саботажу чи помсти.

Але загалом нам байдуже, хто влаштує на нас засідку і в чию пастку (урядову чи нелеґальну) ми втрапимо. Такі розрізнення нікого не цікавлять, люди воліють уникати несподіванок і барикадуються на ніч у своїх домах. Мій готель також замкнений (о цій годині відлуння пострілів змішуються у цілому місті зі скреготом від опускання жалюзі, грюканням дверей і затраскуванням кватирок). Ніхто не прийде, нічого не станеться. Я не маю з ким говорити, сиджу сам у порожньому номері, переглядаю розкладені на столі фотографії і нотатки, слухаю записані на плівки розмови.

Даґеротипи

Дорогий Боже,

чи ти завжди вкладаєш

правильні душі у правильних людей?

І ніколи не помиляєшся, га?

Сінді[2]

Фотографія (1)

Це найстаріший знімок, який мені вдалося роздобути. На ньому видно солдата, який у правій руці тримає ланцюг, до ланцюга прив'язаний чоловік. Солдат і чоловік на ланцюгу зосереджено дивляться в об'єктив, видно, що для них це важливий момент. Солдат — старшого віку мужчина низького зросту, тип простого і слухняного селянина, на ньому завеликий, незграбно вшитий мундир, штани морщаться в гармошку, велика, посаджена набакир шапка спирається на відстовбурчені вуха, загалом, він виглядає кумедно, нагадує Швейка. У чоловіка на ланцюгу (лице худе, бліде, очі запали) голова обмотана бинтом, очевидно, він поранений. Підпис під знімком твердить, що солдат є дідусем шаха Могаммеда Рези Паглаві (останнього володаря Ірану), а поранений — це убивця шаха Наср-ед-Діна. Отож, фотографія мала би бути 1896 року, саме тоді Наср-ед-Дін, після сорока дев'яти років панування, загинув від руки вбивці, якого бачимо на фото. Дідусь і вбивця виглядають втомленими і це зрозуміло: вже кілька днів вони подорожують із Кома до місця публічної страти — до Тегерана. Вони сонно бредуть безлюдною дорогою, в пекельній спеці, в задусі розпеченого повітря, позаду солдат, перед ним — худющий убивця на ланцюгу, як колись давно різні циркачі водили дресированого ведмедя, даючи у зустрінутих дорогою містечках потішні видовища, з яких утримували і себе, і тварину. Тепер дідусь і вбивця йдуть зморені, раз у раз витираючи піт із чола, часом убивця скаржиться на біль пораненої голови, але найчастіше обидва мовчать, бо врешті-решт їм немає про що говорити: вбивця убив, а дідусь веде його на смерть. У ті роки Персія — це країна гнітючої бідності, залізниці немає, кінний транспорт мають лише аристократи, тож ці двоє людей з фотографії мусять мандрувати пішки до далекої цілі, визначеної вироком і наказом. Часом вони натрапляють на кілька глиняних хат, злиденні та обдерті селяни сидять, спершись до стіни, бездіяльні, нерухомі. Однак тепер, на вигляд в'язня і конвоїра, що наближаються дорогою, в їхніх очах з'являється зблиск зацікавлення, вони встають із землі і громадяться довкола вкритих пилюкою прибульців. А кого це ви ведете, пане? — несміливо запитують вони солдата. Кого? — повторює запитання солдат і хвилину мовчить, щоб викликати більший ефект і напругу. Оцей, — говорить він врешті, показуючи на в'язня, — вбив шаха! У голосі дідуся звучить неприхована нотка гордості. Селяни дивляться на вбивцю з мішаниною жаху й захоплення. Через убивство такого великого пана чоловік на ланцюгу також видається їм якимось чином великим, через цей злочин він мовби піднявся у вищий світ. Вони не знають, чи паленіти від обурення, чи впасти перед ним на коліна. Тим часом солдат прив'язує ланцюг до вкопаного при дорозі кілка, знімає з плеча гвинтівку (таку довгу, що майже сягає на ньому землі) і роздає селянам накази: вони повинні принести їжі й води. Селяни чухають голови, оскільки в селі їсти нічого немає, панує голод. Додаймо, що солдат, як і вони, теж селянин і так само, як вони, не має навіть власного прізвища, замість прізвища йому слугує назва його села — Савад-Кугі, але в нього є мундир, гвинтівка і він вирізнений тим, що веде до місця страти вбивцю шаха, отже, користаючись таким високим становищем, ще раз наказує селянам принести їжі й води, оскільки сам відчуває, як голод зводить йому кишки, а крім того, він не може допустити, щоб чоловік на ланцюгу вмер по дорозі від спраги і виснаження, оскільки в Тегерані довелося б скасувати таке небуденне видовище, як повішання на велелюдній площі вбивці самого шаха. Перелякані селяни, приспішені солдатом з усією безцеремонністю, врешті приносять що мають, чим самі харчуються: випорпані з землі прив'ялі корінці і плахту сушеної саранчі. Дідусь і вбивця сідають у затінку їсти, апетитно хрумтять саранчею, спльовують на бік крильця, запивають водою, а селяни мовчки і заздрісно приглядаються до них. Коли наближається вечір, солдат вибирає найліпшу хату, викидає з неї власників і перетворює її на тимчасовий арешт. Він обмотується тим самим ланцюгом, до якого прив'язаний убивця (аби той не втік), обоє вкладаються на глиняну, чорну від тарганів долівку і, поморені ба-гатогодинною подорожжю в спекоті розпеченого дня, западають у глибокий сон. Зранку встають і вирушають у дальшу дорогу до цілі, визначеної вироком і наказом, тобто на північ, до Тегерана, через ту саму пустелю, у тій самій тремтливій спеці, йдучи у встановленому досі порядку: попереду вбивця з перебинтованою головою, за ним баламкається хвіст залізного ланцюга, який підтримує солдат-конвоїр, і врешті він сам, у такому незграбно вшитому мундирі, такий кумедний у своїй великій, одягнутій набакир шапці на відстовбурчених вухах, що коли я вперше побачив його на фотографії, мені відразу впала в око його цілковита подібність до Швейка.

Фотографія (2)

На цьому знімку бачимо молодого офіцера Бригади Перських Казаків, який стоїть біля кулемета і пояснює колегам принципи дії цієї смертоносної зброї. Оскільки зображений на знімку кулемет — це Maxim осучасненої моделі 1910 року, то й фото, певно, також походить із того періоду. Молодого офіцера (1878 року народження) звати Реза Хан, він є сином солдата-конвоїра, якого ми зустріли кільканадцять років тому в пустелі, коли той вів на ланцюгу вбивцю шаха. Порівнюючи обидва знімки, ми негайно звертаємо увагу на той факт, що, на відміну від батька, фізично Реза Хан є велетнем. Він щонайменше на голову вищий від колег, має потужну грудну клітку і виглядає силачем, котрий без труду ламає підкови. Войовнича міна, холодний і проникливий погляд, широка, масивна щелепа, губи стиснуті, про найлегшу усмішку немає й мови. На голові у нього чорна каракулева ка-зацька папаха, оскільки, як я вже згадував, він офіцер Бригади Перських Казаків (єдиної армії, яку в той час має у розпорядженні шах), що нею командує царський полковник із Санкт-Петербурга Всеволод Ляхов. Реза Хан є улюбленцем полковника Ляхова, який має слабість до природжених солдатів, а наш молодий офіцер — це тип природженого солдата. Чотирнадцятилітнім неписьменним хлопцем він вступив до бригади (зрештою, до кінця життя так і не навчився як слід ані писати, ані читати) і завдяки своєму послуху, дисципліні, рішучості і вродженій кмітливості, а також завдяки тому, що вояки називають командирським талантом, поступово спинається відтоді щаблями професійної кар'єри. Однак серйозні підвищення в чині починають сипатися допіру після 1917 року, коли шах, запідозривши Ляхова (цілком неслушно) у симпатіях до більшовиків, звільняє його зі служби і відправляє до Росії. Тепер Реза Хан стає полковником і командувачем казацької бригади, якою від тієї хвилі опікуються англійці. Британський ґенерал, сер Едмунд Айронсайд, на одному з прийнять говорить, стоячи навшпиньки, щоб дотягнутися до вуха Рези Хана: полковнику, ви людина великих можливостей! Вони виходять у сад, де під час прогулянки ґенерал підсуває йому ідею перевороту і переказує благословення Лондона. У лютому 1921-го Реза Хан на чолі своєї бригади вступає до Тегерана, арештовує столичних політиків (зима, падає сніг, політики скаржаться на холод і вогкість у в'язницях), потім призначає новий уряд, в якому стає військовим міністром, а відтак прем'єром. У грудні 1925-го слухняна Конституційна Асамблея (яка боїться полковника й англійців, що стоять за ним) оголошує казацького командира шахом Персії. Відтоді наш молодий офіцер, якого ми бачимо на фотографії, коли він пояснює колегам (а всі на тому знімку одягнуті в сорочки і папахи) принципи дії кулемета Maxim, удосконалена модель 1910 року, буде називатися Шахом Резою Великим, Царем Царів, Тінню Всемогутнього, Намісником Бога і Центром Всесвіту, а також засновником династії Паглаві, яка почалася з нього, а закінчилася, за вироком долі, на синові. Такого ж холодного, зимового ранку, як і цей, коли його батько здобував столицю і трон, але через п'ятдесят вісім років, син покине палац і Тегеран, відлітаючи сучасним реактивним літаком назустріч незнаному жеребу.

Фотографія (3)

Багато зрозуміє той, хто уважно придивиться до фотографії батька і сина 1926 року. На цьому знімку батькові сорок вісім, а синові — сім. Контраст між ними з усіх поглядів вражає: потужна, широкоплеча постать шаха-батька — насупленого, владного, впертого руками в боки, а поруч, ледве сягаючи йому до пояса, хирлява, дрібна фігурка хлопця — блідого, напруженого, слухняно виструнченого. Обидва одягнуті в однакові мундири і шапки, мають однакові черевики, пояси й однакову кількість ґудзиків — чотирнадцять. Ця ідентичність одягу — ідея батька, який хоче, щоб син, сутнісно настільки відмінний, усе ж якнайдетальніше його нагадував. Син відчуває цей задум і, хоча за своєю природою є слабким, нерішучим і невпевненим у собі, буде намагатися за всіляку ціну уподібнитися до жорстокої, деспотичної особистості батька. Від цього моменту в хлопцеві починають розвиватися і співіснувати дві натури — його власна і наслідувальна; вроджена і батьківська, якої він завдяки амбіційним старанням почне набувати. Врешті домінування батька поглине його настільки, що, сам засівши через роки на троні, він буде інстинктивно (але почасти й свідомо) повторювати поведінку тата і навіть уже на схилі власної кар'єри покликатися на його владний авторитет. Наразі батько починає панувати з усією властивою йому енергією і напором. У нього розвинуте почуття місії і він знає, чого прагне (якщо говорити його брутальною мовою, він хоче загнати темний мотлох до роботи і збудувати сильну, сучасну державу, перед якою всі, за його словами, від страху робили би в портки). Він має прусську, залізну руку і прості, економські методи. Під старим, сонним, розхлябаним Іраном тремтить фундамент (за його наказом Персія віднині називається Іраном). Шах починає зі створення імпозантної армії. Сто п'ятдесят тисяч людей отримують мундири і зброю. Армію він плекає, вона — його найбільша пристрасть. Армія завжди повинна мати гроші, повинна мати все. Армія приведе народ до модерності, до дисципліни і послуху. Усі мусять стояти струнко! Він забороняє носити іранський одяг. Усі мусять ходити в европейських костюмах! Забороняє носити іранські головні убори. Всі мусять ходити в европейських капелюхах! Забороняє носити чадру. На вулицях поліція здирає чадри з нажаханих жінок. Проти таких дій протестують вірні в мечетях Мешхеда. Він висилає туди артилерію, яка руйнує мечеті і винищує бунтівників. Кочівні племена він наказує зробити осілими. Кочівники протестують. Він наказує отруювати їхні криниці, прирікаючи їх на голодну смерть. Кочівники далі протестують, тож проти них висилають каральні експедиції, які перетворюють цілі округи на безлюдну землю. Багато крові тече дорогами Ірану. Він забороняє фотографувати верблюдів. Верблюд, каже він, це відстала тварина. В Комі якийсь мулла виголошує критичні проповіді. Він заходить до мечеті і лупить критика кийком. Великого аятоллу Мадресі, який підняв проти нього голос, він роками тримає замкненого в пивниці. Ліберали несміливо протестують у газетах. Він закриває газети, а лібералів кидає до в'язниці. Кількох із них наказує замурувати у вежі. Ті, кого він вважає неза-доволеними, за кару мусять щоденно реєструватися в поліції. Навіть пані-аристократки непритомніють від страху на прийняттях, коли цей буркотливий і неприступний велетень гляне на них суворим поглядом. Реза Хан до кінця життя зберіг багато звичок зі свого сільського дитинства і казарменої молодості. Він живе у палаці, але й далі спить на підлозі, завжди ходить у мундирі, їсть із солдатами з одного казана. Свій хлоп! Водночас він жадібний до землі і грошей. Користаючись своєю владою, він нагромаджує небувалий маєток. Стає найбільшим феодалом, власником близько трьох тисяч сіл і двохсот п'ятдесяти тисяч селян, до тих сіл приписаних, володіє акціями у фабриках і долями у банках, бере данину, лічить і лічить, додає і додає, досить, щоб на вигляд дорідного лісу, зеленої долини, урожайної плантації у нього зблиснуло око — і вже той ліс, та долина чи плантація мусять бути його. Невтомний, ненаситний, він увесь час збільшує свої маєтності, нарощує і множить своє шалене багатство. Ніхто не має права наблизитися до межі, яка визначає кордони монаршої землі. Одного дня відбувається показова страта: за наказом шаха рота солдат розстрілює осла, який, незважаючи на заборону, вийшов на луку, що належить Резі Ханові. На місце страти пригнали довколишніх селян, щоби ті навчилися шанувати панську власність. Але попри жорстокість, захланність і дивацтва, старий шах мав також свої заслуги. Він урятував Іран від розпаду, який загрожував цій державі після першої світової війни. Ба більше: він намагався модернізувати країну, будуючи автостради і залізниці, школи й установи, аеропорти і нові дільниці в містах. Однак народ залишався бідним і апатичним, і коли Реза Хан відійшов, утішений люд довго святкував цю подію.

Фотографія (4)

Знаменитий знімок, який свого часу обійшов світ: Сталін, Рузвельт і Черчиль сидять у фотелях на просторій веранді. Сталін і Черчиль одягнуті в мундири. Рузвельт — у темному костюмі. Тегеран, сонячний грудневий ранок 1943 року. Усі на цьому знімку мають погідний вигляд, і нас це тішить, адже ми знаємо, що триває найважча в історії війна і що вираз обличчя цих людей є справою, важливою для всіх: він повинен вселяти надію. Фоторепортери закінчують роботу, і велика трійка переходить до голлу на хвильку приватної розмови. Рузвельт запитує Черчиля, що сталося з володарем цієї країни, шахом Резою (якщо, застерігається Рузвельт, я правильно вимовляю це прізвище). Черчиль знизує плечима, відповідає неохоче. Шах захоплювався Гітлером і оточив себе його людьми. У цілому Ірані було повно німців — у палаці, в міністерстві, в армії. Абвер нарощував у Тегерані сили, а шах дивився на це доброзичливо, оскільки Гіт-лер вів війну проти Англії і Росії, а наш монарх не терпів Англії і Росії, потирав руками, коли війська фюрера йшли вперед. Лондон боявся за іранську нафту, яка була пальним для британського флоту, а Москва побоювалась, що Німеччина висадиться в Ірані і вдарить у районі Каспійського моря. Але передовсім йшлося про транс-іранську залізницю, якою американці й англійці хотіли перевозити озброєння і продовольство для Сталіна. Шах не дав згоди на використання цієї колії, а момент був драматичний: німецькі дивізії просувалися все далі на схід. У цій ситуації союзники діяли рішуче: у серпні 1941 до Ірану увійшли відділи британського війська і Червоної Армії. П'ятнадцять іранських дивізій здалися майже без опору, що шах сприйняв за неймовірну звістку і пережив як особисте приниження і поразку. Частина його армії розійшлася по домах, а частину союзники замкнули в казармах. Шах, позбавлений своїх солдатів, перестав існувати, з ним не рахувалися. Англійці, які шанують навіть тих монархів, котрі їх зрадили, запропонували шахові почесний вихід: хай Його Величність зволить зректися трону на користь свого сина, престолонаслідника. Ми про нього доброї думки і забезпечимо йому підтримку. Але тільки хай Його Величність не думає, ніби має якийсь інший вихід! Шах погодився, і у вересні того ж 1941 року на трон зійшов його двадцятидворічний син Могаммед Реза Паглаві. Старий шах тепер є приватною особою і вперше в житті одягає цивільний костюм. Англійці відвозять його кораблем до Африки, до Йоганнесбурґа (де він помирає через три роки нудного, хоча й комфортного життя, про яке небагато можна сказати). We brought him, we took him, — закінчив коротко Черчиль (ми його поставили, ми його й зняли).

З нотаток (1)

Бачу, що кількох знімків мені бракує або я не можу їх знайти. Немає фотографії останнього шаха періоду його ранньої молодості. Немає за 1939 рік, коли він відвідує офіцерське училище в Тегерані, досягає двадцятирічного віку й отримує від батька звання ґенерала. Немає знімка його першої дружини Фавзії, коли вона купається в молоці. Так, Фавзія, сестра короля Фарука, дуже вродлива дівчина, купалася в молоці, але принцеса Ашраф, сестра-близнючка молодого шаха і, як кажуть, його злий дух, його чорне сумління, підсипала до ванни отруйні порошки: ось, один із двірцевих скандалів. Натомість є фотографія останнього шаха за 16 вересня 1941 року, коли він обіймає трон після батька як шах Могаммед Реза Паглаві: стоїть у парламентській залі, худий, в декоративному мундирі, з шаблею при боці, і з листка читає текст присяги. Цей знімок повторювався в усіх присвячених шахові альбомах, а їх було десятки, якщо не сотні. Він дуже любив читати книжки про себе і розглядати альбоми, видані на його честь, дуже любив відкривати пам'ятники собі і свої портрети. Побачити лик шаха не складало жодної трудності. Достатньо було стати у довільному місці і розплющити очі: шах був усюди. Оскільки він не вирізнявся високим зростом, фотографи мусили встановлювати об'єктиви так, щоб на знімку він здавався найвищим серед присутніх. Він допомагав їм у цьому, взуваючи черевики на високих підборах. Піддані цілували його черевики. Натомість немає фотографії його мундира 1949 року. Мундир цей, продірявлений кулями і залитий кров'ю, був виставлений у скляній вітрині офіцерського клубу в Тегерані як реліквія, як нагадування. Шах був у нього одягнутий, коли один молодий чоловік, вдавши фоторепортера і використавши пістолет, вмонтований у фотоапарат, випустив серію пострілів, тяжко поранивши монарха. Згадують, що на його життя було п'ять замахів. Через це довкола нього створилася така атмосфера небезпеки (зрештою, реальної), що йому доводилося пересуватися в оточенні натовпу поліціянтів. Іранців дратувало, що часом за участі шаха влаштовували прийняття, на які з міркувань безпеки запрошували тільки іноземців. Також його земляки уїдливо говорили, що він переміщався своєю країною майже виключно літаком чи гелікоптером, що оглядав свою країну тільки з висоти пташиного лету, з цієї зручної перспективи, яка нівелює контрасти. Немає жодної фотографії Хомейні двадцятих років. Хомейні з'являється у моїй колекції відразу як старий чоловік, неначе ніколи не був ані молодим, ані зрілим. Тутешні фанатики вірять, що Хомейні є тим дванадцятим імамом, Сподіваним, який зник у дев'ятому столітті і тепер, коли минуло понад тисячу літ, повернувся, щоб визволити їх від біди і переслідувань. Це досить парадоксально, але факт, що ми бачимо на фотографіях Хомейні відразу як мужа поважного віку, міг би підтвердити цю хибну віру.

Фотографія (5)

Можна сказати, що це найбільший день у довгому житті доктора Моссадека. Доктор покидає парламент на плечах радісного натовпу. Він усміхнений, витягненою вгору правою рукою, вітає людей. За три дні до цього, 28 квітня 1951 року, він став прем'єром, а сьогодні парламент ухвалив його проект закону про націоналізацію нафтової промисловості. Найбільший скарб Ірану стає власністю народу. Треба спробувати відчути атмосферу тієї епохи, оскільки відтоді світ дуже змінився. У ті часи наважитися на крок, який вчинив доктор Моссадек, було все одно, що раптово скинути бомбу на Лондон чи Вашингтон. Психологічний ефект був той самий: шок, страх, гнів, обурення. Десь там, в якомусь там Ірані, якийсь там старий адвокат і, найпевніше, безрозсудний демагог підняв руку на Anglo-Iranian Oil Company — стовп нашої імперії! Нечувана і — що найважливіше — невиба-чальна річ! Колоніальна власність справді була вартістю святою, була недоторканим табу. Але того дня, коли радісний настрій відбивається на всіх схоплених фотографією обличчях, іранці ще не знають, що вчинили злочин і що мусять витерпіти за це болючу кару. Поки що весь Тегеран переживає години радості, переживає великий день очищення від чужого і ненависного минулого. Нафта — це наша кров! — скандують ошалілі натовпи, нафта — це наша свобода! Настрій міста передається також палацові, і шах підписом скріплює акт націоналізації. Це момент братання усіх, рідкісна мить, котра швидко стане спогадом, бо згода у національній родині триватиме недовго. Стосунки між Моссадеком і обома шахами Паглаві (батьком і сином) ніколи не складалися добре. Моссадек був людиною французької ментальної формації, лібералом і демократом, вірив у такі інституції, як парламент і вільна преса, і вболівав над станом залежності, в якому перебувала його батьківщина. Уже в роки Першої світової війни, після повернення з навчання в Европі, він стає членом парламенту і на цьому форумі бореться з корупцією і сервілізмом, з жорстокістю влади і продажністю еліти. Коли Реза Хан здійснює переворот і одягає корону шаха, Моссадек виступає проти нього з усією рішучістю, вважаючи його солдафоном та узурпатором, і на знак протесту покидає парламент і усувається з публічного життя. Після падіння Рези Хана перед Моссадеком і людьми його формації відкривається великий шанс. Молодий шах є людиною, яку в той період більше цікавлять розваги і спорт, ніж політика, тож існує можливість створити в Ірані демократію і здобути для країни повну незалежність. Сила Моссадека така велика, а його гасла такі популярні, що шах відсунутий на узбіччя. Він грає у футбол, літає своїм приватним літаком, влаштовує маскаради, розлучається й одружується, їздить до Швайцарії на гірські лижі. Шах ніколи не був популярною постаттю, і коло людей, з якими він підтримував близькі контакти, мало обмежений характер. Тепер у цьому колі залишилися переважно офіцери, опора палацу: старші офіцери, котрі пам'ятали престиж і силу армії, яку мала ця інституція в роки шаха Рези, і молоді офіцери, друзі нового шаха з військового училища. І одних, і других дратує демократизм Моссадека і впроваджена ним влада вулиці. Але поруч із Моссадеком у той час стоїть постать щонайвищого авторитету — аятолла Кашані, а це означає, що старий доктор має за собою весь народ.

Фотографія (6)

Шах і його нова дружина Сорая Асфандіарі в Римі. Але це не є їхня шлюбна подорож, радісна і безтурботна пригода вдалині від турбот і рутини щоденного життя, ні, це їхня втеча з країни. Навіть на цьому знімку, де вони позують, тридцятилітній шах (у світлому двобортному костюмі, молодий, засмаглий) не може приховати знервованості, втім, цьому важко дивуватися, у ті дні вирішується його монарша доля: він не знає, чи повернеться на залишений у поспіху трон, чи приречений жити як еміґрант, блукаючи світом. Натомість Сорая, жінка надзвичайної, хоча й холодної вроди, донька вождя племені Бахтіярів і осілої в Ірані німкені, виглядає більш опанованою, з її обличчя важко щось зрозуміти, тим паче, що очі вона прикрила темними окулярами. Вчора, 17 серпня 1953 року, вони прилетіли сюди з Ірану власним літаком (пілотував шах, це заняття завжди знімало з нього напругу) і зупинилися в чудовому готелі «Ексельсіор», де в очікуванні на появу королівської пари тепер товчуться десятки фоторепортерів. Рим о цій літній, вакаційній порі є містом туристів, на італійських пляжах панує тиснява (в моду саме входить купальник бікіні). Европа відпочиває, відлежується, оглядає пам'ятки, їсть у добрих ресторанах, мандрує горами, напинає намети, набирається сил і здоров'я на осінні холоди і сніжну зиму. Тим часом у Тегерані немає хвилини спокою, ніхто не думає розслаблятися, бо вже відчувається запах пороху і чути, як гострять ножі. Усі говорять: щось мусить статися, щось напевно станеться (всі відчувають набридливий тиск дедалі густішого повітря, що віщує близький вибух), але про те, хто і в який спосіб розпочне, знає лише жменька конспіраторів. Два роки правління доктора Моссадека добігли кінця. Доктор, якому віддавна загрожує замах (проти нього плетуть змови демократи й ліберали, люди шаха й ісламські фанатики), перебрався зі своїм ліжком, валізкою піжам (він мав звичку працювати в піжамі) і торбою з добрячим запасом ліків до парламенту, де, на його думку, було найбезпечніше. Тут він живе і працює, не виходячи назовні, до такої вже міри надломлений, що всі, хто його бачив у ті дні, звернули увагу на сльози в його очах. Усі його надії не справдилися, а розрахунки виявилися помилковими. Він прогнав англійців з нафтових родовищ, проголошуючи, що кожна країна має право на власні багатства, але забув, що сила стоїть понад правом. Захід оголосив блокаду Ірану і бойкот іранської нафти, яка стала на ринках забороненим плодом. Моссадек розраховував, що в суперечці з Англією його рацію визнають американці і допоможуть йому. Але американці не простягнули йому руки. Іран, який, окрім нафти, не дуже має чим торгувати, опинився на межі банкрутства. Доктор шле до Ейзенгавера лист за листом, апелює до його сумління і розуму, та листи залишаються без відповіді. Ейзенгавер підозрює його в комунізмі, хоча Моссадек є незалежним патріотом і противником комуністів. Але його пояснень ніхто не хоче слухати, оскільки в очах сильних світу цього патріоти зі слабких країн виглядають підозріло. Ейзенгавер уже розмовляє з шахом, розраховує на нього, однак у своїй країні шаха бойкотують, він віддавна не виходить з палацу, переживає страхи і депресію, боїться, що розбурхана і гнівна вулиця позбавить його трону, він каже своїм найближчим: усе пропало! усе пропало! — вагається, чи послухати офіцерів, котрі стоять найближче до палацу і радять йому усунути Моссадека, якщо він хоче врятувати монархію й армію (Моссадек викликав обурення у всіх офіцерів, позаяк недавно звільнив двадцять п'ять ґенералів, звинувативши їх у зраді демократії і батьківщини), довго не може здобутися на жоден рішучий крок, що спалив би й так уже хисткі мости між ним і прем'єром (обидва втягнені у боротьбу, яку не вдасться закінчити полюбовно, оскільки це конфлікт між принципом єдиновладдя, представленим шахом, і принципом демократії, проголошеним Моссадеком), можливо, шах весь час зволікає, бо відчуває до старого доктора певну повагу, а може, просто не має відваги оголосити йому війну, не має впевненості у собі і незламної волі до дії. Він, мабуть, хотів би, щоб усю цю болісну і навіть брутальну операцію за нього зробили інші. Все ще вагаючись і постійно дратуючись, шах виїжджає з Тегерана до своєї літньої резиденції на Каспійському морі, в Рамсар, де врешті підпише вирок прем'єрові, але коли виявиться, що перша спроба розправи з доктором вийшла на світло денне передчасно і закінчилася поразкою палацу, він, не чекаючи на дальший (і, як з'ясувалося згодом, позитивний для нього) розвиток подій, втече зі своєю молодою дружиною до Риму.

Фотографія (7)

Знімок вирізаний з газети, але неохайно, настільки недбало, що бракує підпису. На знімку видно зведений на високому, гранітному постаменті пам'ятник вершнику на коні. Вершник, який є постаттю геркулесівської статури, зручно сидить у сідлі, тримаючи ліву руку на луці, а правою вказуючи на якусь ціль попереду (ймовірно, майбутнє). Довкола шиї вершника зав'язана линва. Друга подібна линва овиває шию коня. Ватага чоловіків стоїть у сквері біля пам'ятника і тягне за обидві линви. Все відбувається на площі, заповненій натовпом людей, які уважно приглядаються до чоловіків, що, вчепившись у линви, намагаються здолати опір, який чинить важка, бронзова брила монументу. Фотографія зроблена у момент, коли линви напнуті, як струни, а вершник і кінь уже так перехилені на бік, що за мить заваляться на землю. Мимоволі виникає запитання, чи ті, хто з таким зусиллям і впертістю тягне линви, встигнуть відскочити убік, тим паче, що у них мало місця, бо довкола скверу товчуться набридливі роззяви. Знімок цей представляє знесення пам'ятника одному з шахів (батькові чи сину) в Тегерані або в іншому іранському місті. Однак важко визначити, в які роки зроблена ця фотографія, оскільки пам'ятники обом шахам Паглаві зносили кілька разів, тобто щоразу, коли народ мав для цього нагоду. Тепер також, довідавшись, що шах зник із палацу і заховався у Римі, люди вийшли на площу і знесли пам'ятники династії.

Газета (1)

Інтерв'ю з руйнівником пам'ятників шаху, записане репортером тегеранської щоденної газети «Кейган»:

— У своїй дільниці, Ґоляме, ви маєте славу руйнівника пам'ятників, вас навіть вважають свого роду ветераном у цій галузі.

— Це правда. Вперше я зносив пам'ятники ще батькові Могаммеда Рези, тобто старому шахові, коли той зрікся у 41-му. Пам'ятаю, в місті була велика радість, коли розійшлася новина, що старий шах відійшов. Усі відразу кинулися зносити його пам'ятники. Я був тоді молодим хлопцем і допомагав батькові, який разом із сусідами зносив пам'ятник, котрий Реза Хан поставив собі у нашій дільниці. Можна сказати, що це було моє бойове хрещення.

— Чи вас за це не переслідували?

— Тоді ще ні. Це були роки, коли після відходу старого шаха протягом якогось часу була свобода. Молодий шах не мав тоді стільки сили, щоб накинути свою владу. Хто би нас мав переслідувати? Всі виступали проти монархії. Шаха підтримувала тільки частина офіцерів і, ясна річ, американці. Потім вони вчинили переворот, замкнули нашого Моссадека, перестріляли його людей, а також комуністів. Шах повернувся і запровадив диктатуру. Це було у 1953 році.

— Чи ви пам'ятаєте 53-й рік?

— Звичайно, пам'ятаю, адже це був найважливіший рік, бо тоді закінчилася демократія і почався режим. У кожному разі я пригадую собі, як по радіо передали, що шах утік до Европи, і коли люди це почули, то рушили на вулиці і почали зносити пам'ятники. Тут треба сказати, що молодий шах від самого початку ставив батькові й собі пам'ятники, отож за всі ті роки трохи назбиралося що зносити. Тоді мій батько вже не жив, але я був дорослим і вперше виступив як самостійний руйнівник.

— І що, знесли всі його пам'ятники?

— Так, робота йшла як по маслу. Коли після перевороту шах повернувся, не було жодного пам'ятника Паглаві. Але він відразу ж почав ставити пам'ятники і батькові, і собі.

— Тобто все, що ви зносили — він відразу й ставив, а все, що він ставив — ви потім зносили, і так по колу?

— Справді, так і було, маєте рацію. Можна сказати, що у нас руки опускалися. Ми зносимо один — він натомість ставить три, ми зносимо три — він ставить десять. Цьому всьому кінця не було видно.

— А потім, після 53-го року, коли знову зносили?

— Мали намір робити це у 63-му році, тобто під час повстання, яке вибухнуло, коли шах замкнув Хомейні. Але шах відразу ж почав таку бійню, що ми нічого не встигли знести і мусили знову сховати линви.

— Я так розумію, що у вас були для цього спеціальні линви?

— Аякже! У нас були міцні, сизалеві линви, сховані у продавця мотузок на базарі. Тут не до жартів: якби поліція втрапила на наш слід, нас поставили б до стіни. Ми все мали приготоване на відповідний момент, все було продумано і відпрацьовано. Під час останньої революції, тобто в 79-му році, все наше нещастя полягало в тому, що до знесення взялося багато аматорів, і тому було чимало нещасних випадків, бо вони валили пам'ятники собі на голову. Знести пам'ятник — це не так легко, потрібні фаховий підхід і практика. Треба знати, з чого він зроблений, яка його вага, яка висота, чи припаяний по периметру основи, чи прицементований, в якому місці вчепити линву, в який бік розхитувати фігуру і як її потому знищити. Ми вивчали це, ще коли вони ставили черговий пам'ятник шахові. Це була найліпша нагода, щоб підгледіти, якою є конструкція, чи фігура пустотіла, чи заповнена і — найважливіше — яке сполучення з постаментом, який спосіб використано, щоб прикріпити пам'ятник.

— Ви, певно, присвятили цьому багато часу.

— Дуже багато! Ви знаєте, що в останні роки він ставив собі щораз більше пам'ятників. Всюди — на площах, на вулицях, на вокзалах, при дорогах. А крім того, інші також ставили йому пам'ятники. Хто хотів дістати добрий контракт і побити конкурентів, квапився поставити йому пам'ятник. Тому багато пам'ятників були зроблені недбало, і коли прийшов час, ми легко змогли їх знести. Але признаюся, що у певний момент я почав сумніватися, чи ми зможемо знести таку кількість пам'ятників. Та ж їх було сотні. І справді, ми працювали, не шкодуючи поту. На руках у мене були мозолі й пухирі від линви.

— Так, Ґоляме, Вам випало цікаве заняття.

— Це було не заняття, це був обов'язок. Я дуже гордий, що був руйнівником пам'ятників шахові. Думаю, що всі, хто брав участь у знесенні пам'ятників, горді з цього. Те, що ми зробили, помітне для кожного: всі постаменти порожні, а пам'ятники шахові розбиті або лежать десь на задвірках.

Книжка (1)

Американські репортери Дейвід Вайс і Томас Б. Росс пишуть у своїй книжці «The Invisible Government»[3] (Лондон, 1965):

«Немає жодного сумніву, що ЦРУ організувало і керувало переворотом, який у 1953 році довів до повалення прем'єра Могаммеда Моссадека і втримав на троні шаха Могаммеда Резу Паглаві. Та небагато американців знає, що на чолі перевороту стояв аґент ЦРУ, який був внуком президента Теодора Рузвельта. Цей чоловік — Керміт Рузвельт — провів у Тегерані таку ефектну операцію, що ще багато років у середовищі ЦРУ його називали Містер Іран. У колах цієї аґенції ширилася легенда, що Керміт керував замахом на Моссадека, тримаючи пістолет біля скроні іранського командира танку, коли танкова колона в'їхала на вулиці Тегерана. Але інший аґент, котрий добре знав перебіг подій, назвав цю розповідь «дещо романтизованою» і сказав: «Керміт керував усією операцією не з території нашого посольства, а з одного підвалу в Тегерані», — після чого захоплено додав: «це справді була операція, гідна Джеймса Бонда».

Ґенерал Фазолла Загеді, якого ЦРУ відібрало на місце прем'єра Моссадека, також був постаттю, котра заслуговувала на те, щоб стати героєм шпигунського роману. Це був високий, вродливий бабій, який боровся з більшовиками, потім його схопили курди, а в 1942 році арештували англійці, підозрюючи у тому, що він — аґент Гітлера. Під час Другої світової війни англійці і росіяни спільно окупували Іран. Британські аґенти, які замкнули Загеді, стверджують, що знайшли у його спальні такі речі: колекцію німецької автоматичної зброї, жіночі шовкові трусики, трохи опіуму, листи від німецьких десантників, які діяли в горах, та ілюстрований каталог найпікантні-ших тегеранських проституток.

Після війни Загеді швидко повернувся до публічного життя. Був міністром внутрішніх справ, коли Моссадек став прем'єром у 1951 році. Моссадек націоналізував британську фірму Anglo-Iranian Oil Company і зайняв великий нафтопереробний завод в Абадані, в Перській Затоці.

Моссадек толерував Туде, іранську комуністичну партію, тож Лондон і Вашингтон побоювалися, що росіяни заволодіють великими нафтовими запасами Ірану. Моссадек, який керував країною лежачи в ліжку — він твердив, що дуже хворий — порвав із Загеді, бо той виступав проти поблажливого ставлення до комуністів. Такою була ситуація, коли ЦРУ і Керміт Рузвельт почали діяти, щоб усунути Моссадека і поставити до керма Загеді.

Рішення скинути Моссадека було прийняте спільно британським та американським урядами. ЦРУ спрогно-зувало, що операція вдасться, оскільки умови сприяли. Рузвельт, який у свої тодішні 37 років уже був ветераном розвідки, пробрався до Ірану нелеґально. Він переїхав кордон автомобілем, дістався Тегерана і зник з очей. Мусив зникнути, бо перед тим кілька разів відвідував Іран, і його обличчя було тут відомим. Кілька разів він змінював квартиру, щоб аґенти Моссадека не натрапили на його слід. Йому допомагали п'ятеро американців, серед них і аґенти ЦРУ з американського посольства. Окрім того, з ним співпрацювали кілька місцевих аґентів, зокрема — двоє високопоставлених функціонерів іранської розвідки, зв'язок з якими підтримувався через посередників.

13 серпня шах підписує декрет, яким усуває Моссадека і призначає прем'єром Загеді. Але Моссадек арештовує полковника, який приніс йому той документ (це був пізніший шеф Саваку, Нематолла Нассірі). На вулиці вийшли натовпи демонстрантів проти рішення шаха. У цій ситуації шах і його дружина Сорая втекли літаком до Багдада, а потім до Риму.

Упродовж наступних двох днів панував такий хаос, що Рузвельт утратив контакт із іранськими агентами.

Тим часом шах дістався до Риму, куди також вирушив шеф ЦРУ Ален Даллес, щоб спільно з Могаммедом Резою координувати операцію. У Тегерані комуністичні натовпи контролювали вулиці. Вони святкували виїзд шаха, руйнуючи його пам'ятники. Тоді військові вийшли з казарм і почали оточувати маніфестантів. Зранку 19 серпня Рузвельт, який постійно перебував у сховку, наказав іранським аґентам кинути на вулицю всіх, кого можна.

Аґенти подалися до атлетичних клубів і завербували там дивну мішанину важкоатлетів і гімнастів, з яких створили грандіозну колону. Колона ця рушила через базар, вигукуючи гасла на честь шаха.

Увечері Загеді вийшов зі схованки. Шах повернувся із заслання. Моссадек пішов до в'язниці. Керівників Туде вбили.

Ясна річ, Сполучені Штати ніколи офіційно не визнали ролі, яку відіграло ЦРУ. Найбільше на цю тему сказав сам Даллес, виступаючи 1962 року, вже після своєї відставки, в програмі телебачення CBS. Коли його запитали, чи правда, що «ЦРУ видало мільйони доларів, аби найняти людей, які протестували на вулицях, та на інші акції з метою усунення Моссадека», Даллес відповів: «О'кей, я можу сказати тільки те, що твердження, нібито ми видали на це багато доларів, цілковито фальшиве».

Книжка (2)

У книжці «Iran, la revolution au nom de Dieu»[4] двоє французьких репортерів Клер Брієр і П'єр Бланше пишуть: «Рузвельт дійшов висновку, що настав час кинути в атаку відділи Хабагана Бімора, якого називали «Хаба-ганом Безмозким», шефа ґанґстерського угруповання люмпенів та майстра зурхану — національного виду боротьби. Хабаган може зібрати триста, чотириста дружків, здатних бити, а коли треба — й стріляти. Ясна річ, за умови, що дістануть зброю. Новий посол Сполучених Штатів Лой Гендерсон вирушає до Банку «Меллі» і бере пачки доларів, якими набиває своє авто. Кажуть, що чотириста тисяч доларів. Обмінює їх на ріали.

19 серпня маленькі групи іранців (це люди «Безмозкого») витягають банкноти і закликають: «Кричіть: хай живе шах!». Ті, хто вигукує це гасло, отримують десять ріалів. Довкола парламенту починають збиратися щораз більші групи, нарешті вони утворюють колону, яка, вимахуючи банкнотами, кричить: «Хай живе шах!». Натовп стає щораз більший, одні вигукують гасла на честь шаха, інші — на честь Моссадека.

Але тут з'являються танки, які атакують маніфестацію противників шаха: це виступає Загеді. Гармати й автомати стріляють у натовп. У цьому місці впаде двісті вбитих і понад п'ятсот поранених. О четвертій уже все закінчено, і Загеді висилає депешу до шаха, що той може повертатися.

26 жовтня 1953 року Теймур Бахтіяр стає військовим губернатором Тегерана. Жорстокий і безжальний, він невдовзі отримує прізвисько «Вбивця». Займається в основному переслідуваннями прибічників Моссадека, яким вдалося сховатися. Звільняє з в'язниці Каср усіх кримінальників. Танки і бронемашини стережуть тюрми, до яких військові вантажівки безперервно привозять арештованих. Прихильників Моссадека, міністрів, підозрілих офіцерів, діячів Туде допитують і тортурують. У тюремному дворі відбуваються сотні екзекуцій.

У пам'яті іранців день перевороту — 19 серпня 1953 року — залишився днем справжнього вступу на трон шаха Могаммеда Рези Паглаві, вступу, який супроводжували кров і страхітливі репресії».

Касета (1)

Так, звісно, ви можете записувати розмову. Тепер ця тема вже не заборонена. Раніше — так. Чи ви знаєте, що впродовж двадцяти п'яти років не можна було публічно вимовляти його прізвище? Що слово Моссадек було викреслене з усіх книжок? З усіх підручників? І можете собі уявити: тепер молоді люди, які — вважалося — нічого не могли про нього знати, йшли на смерть з його портретами в руках. Ось найкращий доказ того, що дає таке викреслювання, все це переписування історії. Та шах цього не розумів. Не розумів, що людину можна знищити, але це зовсім не означає, що вона перестане існувати. Навпаки, вона, якщо можна так сказати, почне існувати ще більше. Це такі парадокси, з якими жоден деспот не може впоратися. Він махає косою, але трава відразу відростає, махає ще, а трава росте висока як ніколи. Вельми втішний закон природи. Моссадек! Англійці називали його фамільярно — Олд Моссі. Були люті на нього, але відчували до нього якусь повагу. Жоден англієць не вистрілив у його бік. Треба було допіру вдатися до наших рідних розбійників у мундирах. Ці впродовж кількох днів запровадили свої порядки! Моссі на три роки сів до в'язниці. П'ять тисяч людей пішло під стіну або загинуло на вулицях. Ось вам ціна порятунку трону. Сумне, криваве і брудне «антре». Ви запитуєте, чи Моссадек мусив програти? Передовсім він не програв, він виграв. Таких людей варто міряти не мірками влади, а мірками історії, це різні речі. Таку людину можна усунути від влади, та ніхто не усуне його з історії, оскільки ніхто не буде здатний викреслити його з пам'яті людей. Пам'ять є приватною власністю, до якої жодна влада не має доступу. Моссі говорив, що земля, по якій ми ходимо, є нашою і все, що в землі — наше. У цій країні до нього ніхто не висловлювався в такий спосіб. Також він говорив: нехай усі скажуть те, що думають, нехай візьмуть слово, я хочу чути ваші думки. Ви розумієте, після двох з половиною тисяч років деспотичного розтління він звернув увагу нашим людям на те, що вони — істоти мислячі. Цього ніколи не зробив жоден володар! Те, що говорив Моссі, запам'яталося, воно увійшло людям у голови і живе там до сьогоднішнього дня. Ми завжди найліпше пам'ятаємо слова, які відкрили нам очі на світ. А це були саме такі слова. Чи хтось може сказати, ніби він не мав рації у тому, що робив і проголошував? Жодна порядна людина так не скаже. Сьогодні всі підтвердять, що він мав рацію, однак проблема полягала в тому, що він мав рацію занадто рано. Ви не можете мати рацію занадто рано, бо тоді ризикуєте власною кар'єрою, а часом і власним життям. Кожна рація дозріває довго, а люди тим часом страждають або блукають у темряві. Але раптом приходить людина, яка проголошує цю рацію, перш ніж вона дозріла, перш ніж стала загальноприйнятою правдою, і тоді проти такого єретика повстають панівні сили і кидають його на палаюче вогнище або всаджують до льоху, або вішають на шибениці, оскільки він загрожує їхнім інтересам, збурює їхній спокій. Моссі виступив проти диктатури монархії і проти залежності країни. Сьогодні монархії падають одна за одною, а залежність викликає такий великий спротив, що мусить приховуватися під тисячею масок. Але він виступив із цим тридцять років тому, коли тут ніхто голосно не наважувався сказати цих очевидних речей. Я бачив його за два тижні до смерті. Коли? Це було в лютому шістдесят сьомого року. Останні десять років життя він провів під домашнім арештом, у маленькому обійсті під Тегераном. Ясна річ, вхід туди був заборонений, всю територію стерегла поліція. Але ви ж розумієте, в цій країні, маючи знайомства і гроші, можна залагодити все. Гроші перетворюють кожну річ на м'яку ґуму. Моссі в той час мало би бути близько дев'яноста. Думаю, що він так довго тримався, бо дуже хотів дочекатися хвилі, коли життя підтвердить його правоту. Він був твердим чоловіком, важким для інших, оскільки ніколи не хотів поступитися. Але такі люди не вміють і навіть не можуть поступатися. Він до кінця зберіг ясний розум і все добре усвідомлював. Тільки ходив уже насилу, підпираючись ціпком. Він зупинявся і лягав на землю, щоб відпочити. Поліціянти, які його стерегли, потім розказували, що одного ранку, отак йдучи й відпочиваючи, він також ліг на землю, але довго не вставав, а коли вони підійшли ближче, побачили, що він уже мертвий.

З нотаток (2)

Нафта розпалює незвичайні емоції та пристрасті, оскільки вона є передовсім великою спокусою. Спокусою легких і велетенських грошей, багатства і сили, успіху і влади. Це брудна і смердюча рідина, яка охоче прискає вгору, а потім спадає на землю у вигляді шелесткого грошового дощу. Той, хто відкрив і заволодів джерелом нафти, чується так, наче після довгої мандрівки в підземеллі надибав раптом королівську скарбницю. Він не лише став багачем: його охоплює дещо містичне переконання, що якась вища сила поглянула на нього прихильним оком, щедро винесла його понад іншими і обрала своїм фаворитом. Збереглося багато фотографій, на яких увічнена хвиля, коли зі свердловини б'є перший струмінь нафти: люди скачуть від радості, обіймають один одного, плачуть. Важко уявити собі робітника, який впадає в ейфорію після закручування чергової гайки на конвеєрі, чи струдженого селянина, який скаче з радості, йдучи за плугом. Нафта ж дарує ілюзію життя, цілковито відмінного, життя без зусиль, життя задурно. Нафта є сировиною, яка отруює думку, затуманює погляд, деморалізує. Люди з бідної країни ходять і розважають: Боже, якби ж то ми мали нафту! Думка про нафту чудово виражає одвічну людську мрію про багатство, досягнуте завдяки щасливому випадку, як міх щастя, а не шляхом зусиль, поту, муки, каторги. У цьому сенсі нафта є казкою і, як кожна казка, — брехнею. Нафта так наповнила людину пихою, що та починає вірити, ніби легко може зруйнувати таку непіддатливу й непоступливу категорію, як час. Маючи нафту, говорив останній шах, я впродовж одного покоління створю другу Америку! Не створив. Нафта сильна, але має й слабкі сторони: вона не замінить мислення, не замінить мудрості. Однією зі спокусливих переваг нафти, яка найбільше вабить можновладців, є те, що вона зміцнює владу. Нафта дає великі зиски, але при ній працює небагато людей. Нафта соціально безпроблемна, бо не створює ані численного пролетаріату, ані численної буржуазії, тож влада не мусить ні з ким ділитися прибутками і може вільно розпоряджатися ними згідно з власними задумами й забаганками. Гляньмо на міністрів із нафтових країн: як високо вони задирають голови, яке мають почуття сили — ці енергетичні лорди, від чиїх рішень залежить, чи ми завтра поїдемо автомобілем, а чи підемо пішки. А нафта і мечеть? Скільки запалу, скільки блиску і значення це нове багатство додало їхній релігії — ісламу, який переживає період посиленої експансії, постійно здобуваючи нові юрмища вірних.

З нотаток (3)

Він говорить, ніби те, що сталося пізніше з шахом, було по суті дуже іранським. Від незапам'ятних часів панування кожного шаха закінчувалося в жалюгідний і ганебний спосіб. Або той гинув зі стятою головою чи ножем у спині, або — якщо мав більше щастя — уникав смерті, але мусив утікати з країни і згодом, покинутий та забутий, помирав на чужині. Він не пам'ятає, хоча, може, й траплялися винятки, щоб якийсь шах помер на троні природною смертю, закінчивши життя, оточений пошаною і любов'ю. Не пам'ятає, щоб народ оплакував котрогось із шахів і проводжав його до могили зі сльозами на очах. У нашому столітті всі шахи, а було їх кілька, втрачали корону й життя за прикрих для себе обставин. Народ вважав їх нелюдами, витикав їм ницість, їхній відхід супроводжувався лайкою і прокляттями з боку натовпу, а звістка про їхню смерть ставала радісним святом.

(Я кажу йому, що ми цих речей ніколи не зрозуміємо, оскільки їх і нас розділяє глибока різниця традицій. Почет наших королів у більшості складався з людей, які не прагли крові і залишили по собі добру пам'ять. Один із польських королів застав країну дерев'яною, а залишив кам'яною, інший проголошував принципи толерантності і не дозволяв горіти вогням інквізиції, ще інший вберіг нас від повені варварства. У нас був король, який нагороджував учених, і такий, що приятелював із поетами. Навіть прізвиська, які їм давали — Відновник, Щедрий, Справедливий, Побожний, — свідчать про те, що до них ставилися з визнанням і симпатією. Тому в моїй країні, коли люди чують, що якогось монарха спіткала жорстока доля, мимоволі переносять на нього почуття, зроджені у цілковито іншій традиції, з іншого досвіду, і обдаровують покараного владаря сентиментом подібним до того, з яким ми згадуємо наших Відновників і Справедливих, думаючи собі, який же бідний мусить бути той чоловік, котрому так безжально зірвали корону з голови!).

Так, зізнаюсь, дуже важко зрозуміти, що десь може бути інакше і що вбивство монарха народ вважає виходом, найбільш бажаним і прямо зісланим Богом. Звісно, ми мали чудових шахів, таких, як Кір і Аббас, але це справді дуже далекі часи. Наші останні дві династії, аби здобути чи утримати трон, пролили багато невинної крові. Уяви собі шаха, його звали Ага Могаммед Хан, який, виборюючи трон, наказує знищити чи осліпити населення цілого міста Керман. Він не робить жодних винятків, а його преторіани ревно беруться до справи. Ставлять мешканців рядами, дорослим стинають голови, а дітям видовбують очі. Але врешті-решт, попри обов'язкові перепочинки, преторіани так вичерпуються, що не мають сили підняти ані меча, ані ножа. І тільки завдяки цій втомі катів частина людей рятує своє життя і зір. Потім із цього міста вирушають процесії осліплених дітей. Вони мандрують через Іран, але часом гублять у пустелі дорогу і гинуть від спраги. Інші групи дістаються до людських поселень і там просять їсти, співаючи пісні про вбивство жителів міста Керман. У ті часи новини розходяться помалу, отже, зустрінуті люди вражені, слухаючи хор босоногих сліпців, які виспівують страхітливу оповідь про те, як свистіли мечі і падали голови. Вони питають, який же злочин вчинило місто, так жорстоко покаране шахом? Тоді діти співають пісню про свій злочин. Цей злочин полягав у тому, що їхні батьки надали сховок попередньому шахові, і новий шах не міг їм цього вибачити. Вигляд процесії осліплених дітей викликає повсюдний жаль, і люди не відмовляють їм у харчах, але годувати громаду прибульців мусять обережно, навіть таємно, оскільки малі сліпці покарані і затавровані шахом, тож становлять вид мандрівної опозиції, а всіляка підтримка опозиції нещадно карається. Поступово до цих процесій долучаються хлопчаки, які стають поводирями осліплених дітей. Відтоді вони мандрують разом, шукаючи їжі й захисту від холоду і несучи у найвіддале-ніші села оповідь про знищення міста Керман.

Це, говорить він, похмурі й жорстокі історії, які ми зберігаємо в нашій пам'яті. Шахи здобували трон насильством, сходили на нього по трупах, серед материнського плачу і зойків невинно мордованих. Часто питання нашого престолонаступництва вирішувалися в далеких столицях, і коли новий претендент на корону в'їжджав до Тегерана, його тримали попід лікті британський посол з одного боку, а російський — з другого. Таких шахів сприймали як узурпаторів і окупантів, і знаючи про цю традицію, можна зрозуміти, чому муллам вдалося підняти проти них стільки повстань. Мулли говорили: той, що сидить у палаці, — чужий чоловік, він слухає чужі держави. Той, що займає трон, є причиною ваших нещасть, він громадить багатство вашим коштом і розпродує країну. Люди слухали це, бо слова мулл звучали для них як найбільш очевидна правда. Не хочу цим сказати, що мулли були святі. Аж ніяк! Багато темних сил чаїлося в тіні мечетей. Але зловживання влади, беззаконня палацу перетворювали мулл на речників національної справи.

Він повертається до долі останнього шаха. Тоді, в Римі, під час кількаденної еміґрації шах усвідомив, що може назавжди втратити трон і збільшити екзотичну команду мандрівних монархів. Під впливом цієї думки наступає протверезіння. Він хоче вирватися з життя, яке минає серед задоволень і розваг. (Потім у книжці шах напише, що у Римі йому явився святий Алі і сказав: повернися на батьківщину, щоб рятувати націю). Тепер у ньому прокидаються великі амбіції і бажання показати свою силу і перевагу. Ця риса, говорить він, також є дуже іранською. Один іранець не поступиться іншому, кожен з них переконаний у своїй вищості, хоче бути першим і найважливішим, хоче накинути своє виняткове я. Я! Я! Я знаю краще, я маю більше, я можу все. Світ починається з мене, я сам собі є цілим світом. Я! Я! (Він хоче мені це продемонструвати: встає, підносить голову, дивиться на мене згори, у погляді — гордовитість, східна, підкреслена пиха). Група іранців моментально впорядковується згідно з ієрархічним принципом. Я є першим, ти — другим, а ти — аж третім. Другий і третій не вдовольняються тим, що мають, вони відразу ж вдаються до заходів, маневрують, плетуть інтриґи, аби зайняти місце першого. Перший мусить добре окопатися, щоб його не скинули з вершини.

Окопатися і виставити автомати!

Подібні правила панують хоча б у сім'ї. Оскільки я мушу бути вищим, жінка має бути нижчою. Поза домом я можу бути нічим, але під власним дахом отримую компенсацію — тут я є усім. Тут моя влада неподільна, а її за-сяг і авторитет тим більші, чим численнішою є сім'я. Добре мати багато дітей, тоді є над ким панувати, чоловік стає володарем домашньої імперії, викликає захоплення і повагу, він вирішує долі підвладних, розв'язує суперечки, накидає свою волю, командує. (Він дивиться, яке враження справили на мене щойно сказані слова. Отож, я категорично протестую. Я — проти подібних стереотипів. Знаю багатьох його земляків, скромних і ґречних, я не відчував, щоб до мене ставились як до нижчого). Це правда, погоджується він, але тільки тому, що ти нам не загрожуєш. Ти не береш участі в нашій грі, яка полягає в тому, щоб якнайвище поставити своє я. Через цю гру ніколи не вдавалося створити жодної солідної партії, бо відразу ж починалися сварки про головування, кожен волів заснувати власну партію. Але тепер, після повернення з Риму, шах також з усією рішучістю вступає у гру за вищість свого я.

Передовсім він намагається повернути собі обличчя, оскільки втратити обличчя за нашим звичаєм — це велика ганьба. Монарх, батько нації, який у найкритичніший момент утікає з країни і ходить по крамницях, купуючи своїй дружині коштовності! Ні, це враження треба якось затерти. Тому, коли Загеді шле йому депешу, що танки зробили своє, і заохочує до повернення, запевняючи, що небезпека минула, шах затримується в Іраку і там фотографується, тримаючи руку на гробниці халіфа Алі, патрона шиїтів. Так, наш святий посилає його назад на трон, благословляє його.

Релігійний жест — ось чим можна прихилити на свій бік наш народ.

Отже, шах повертається, але в країні й далі немає спокою. Студенти страйкують, вулиці маніфестують, стрілянина, похорони. У самій армії конфлікти, змови і колотнеча. Шах боїться виходити з палацу, занадто багато людей чигає на його голову. Він живе в оточенні сім'ї, придворних і ґенералів. Тепер, після усунення Моссаде-ка, Вашинґтон починає присилати багато грошей, половину цього капіталу шах призначає на військо, він щораз більше буде ставити на армію, оточувати себе армією. (Зрештою, так само чинять володарі в інших монархіях, у країнах, подібних до Ірану. Такі монархії — це обсипані золотом та діамантами форми військової диктатури).

Таким чином, солдати вже дістають м'ясо і хліб. Мусиш пам'ятати, як бідно живуть наші люди і що це означає, коли солдат має м'ясо й хліб, як це підносить його понад іншими.

У ті часи можна було бачити дітей з великими роздутими животами: вони харчувалися травою.

Я пам'ятаю чоловіка, який своїй дитині припалював сигаретою повіку. Від цього все око пухло і гноїлося, на обличчя страшно було дивитися. Цей чоловік смарував собі руку якоюсь мастикою, і рука набрякала й чорніла. В такий спосіб він хотів викликати співчуття, щоб хтось дав їм їсти.

Єдиною іграшкою мого дитинства були камінчики. Тягнучи камінь на шнурку, я був конем, а камінь — позолоченою каретою шаха.

Відтепер, говорить він за хвилю, впродовж двадцяти п'яти років шах буде зміцнювати свою владу. Спочатку йому дуже важко, і багато людей не вірить, що він втримається надовго. Американці врятували йому трон, але вони ще не впевнені, чи зробили найліпший вибір. Шах тягнеться до американців, оскільки потребує їхньої підтримки, не почувається сильним у власній країні. Він безперервно їздить до Вашингтона, сидить там тижнями, веде розмови, переконує і запевняє. Але інші також їздять і запевняють. Починаються перегони нашої еліти до Америки, аукціон пропозицій і Гарантій, розпродаж країни.

Вже маємо поліційну державу, постає Савак. Першим шефом Саваку буде дядько Сораї — Генерал Бахтіяр. З часом шах почне побоюватися, що дядько — людина сильна і рішуча — вчинить переворот і позбавить його влади. Тому незабаром усуне Генерала, а відтак накаже його розстріляти.

Панує атмосфера чистки, страху, терору. Ніхто не впевнений у своїй долі. Немає спокою, пахне порохом, пахне революцією. В Ірані ніколи немає спокою, над цією країною завше висить чорна хмара.

З нотаток (4)

Президент Кеннеді заохочує шаха провести реформи. Кеннеді апелює до монарха (а також до інших дружніх диктаторів), щоб вони осучаснили і реформували свої країни, оскільки у протилежному випадку їм загрожує доля Фульхенсіо Батісти (Америка у той час — 1961 рік — перебуває під свіжим враженням перемоги Фіделя Кастро і не хоче, щоб подібна історія повторилася в інших країнах). Кеннеді вважає, що цієї прикрої перспективи можна уникнути, якщо диктатори проведуть якісь реформи і підуть на поступки, які вирвуть зброю з рук агітаторів, котрі закликають до червоних революцій.

У відповідь на заклики та вмовляння Вашингтона шах оголошує свою Білу Революцію. Можна судити, що Мо-гаммед Реза побачив в ідеї президента Сполучених Штатів суттєві вигоди для себе. А саме — захотів осягнути дві речі (на жаль, неможливі для реалізації): зміцнити свою владу і збільшити свою популярність.

Шах належав до людей, для яких похвали, захоплення, обожнювання й оплески є життєвою потребою, засобом, що зміцнює їхні слабкі, невпевнені у собі й водночас марнославні натури. Без хвилі, яка їх постійно підносить, вони не можуть ні існувати, ні діяти. Іранський монарх мусить постійно читати про себе найліпші слова, розглядати свою фотографію на перших сторінках газет, на екрані телевізора, навіть на обкладинках шкільних зошитів. Він мусить весь час бачити обличчя, які на його вигляд променіють, безперервно слухати слова захвату і визнання. Він страждає або злоститься, коли в тій осанні (а вона мусила лунати по цілому світі) почує якийсь тон, що подразнює його вухо, пам'ятає про нього роками. Про цю слабкість знає цілий двір, тому його амбасадори займаються в основному ліквідацією найневинніших слів критики, навіть якби вони прозвучали в таких мало-значущих країнах, як Тоґо чи Сальвадор, або були промовлені такими недоступними мовами, як занде чи оро-мо. Відразу ж починалися протести і обурення, розрив відносин і контактів. Таке запальне і навіть маніакальне переслідування по світі будь-яких скептиків стало причиною того, що світ (за рідкісними винятками) не знав, що по суті діється в Ірані, позаяк ця, така складна, така болісна, така драматична, така кривава країна подавалася йому, як іменинний торт, политий рожевою глазур'ю. Тут, можливо, діяв механізм компенсації, шах шукав у світі того, чого не міг знайти у власній країні: визнання, схвалення. Він не був популярним, його не оточувало тепло. Якимось чином він мусив це відчувати.

І ось випала нагода, проголосивши земельну реформу, прихилити до себе бодай селян, роздавши їм землю. Чию землю? Земельні маєтки має шах, феодали і духовенство. Якщо феодали і духовенство втратять землю, їхня влада на місцях ослабне. На селі зміцниться держава, а тим самим зміцниться шах. Це просто. Але в тому, що робить шах, ніщо не є простим. Діяльність шаха характеризується крутійством і половинчатістю. Виявляється, що феодали мають віддати землю, але це стосується лише частини феодалів і частини їхніх земель (причому за щедрий викуп). Що землю отримають селяни, але тільки частина селян і то тих, котрі вже її мають (а більшість не володіє і клаптиком ріллі).

Шах починає з власного прикладу й оголошує, що поступається своїми маєтками. Він їздить і роздає селянам акти власності. Ми бачимо на знімках, як він стоїть, доброчинець з оберемком рулонів паперу (це згадані акти власності), а селяни вклякають і цілують його черевики.

Однак хутко вибухнув скандал!

Отож: його батько, користаючись владою, привласнив собі багато феодальних і церковних маєтків. Після того, як батько відійшов, парламент ухвалив, що землі, якими Реза Хан володів нелеґально, мають бути повернені власникам. І тепер його син віддає, мовби вони належали йому, землі, які мають законних власників, а на додачу бере за все солідні гроші, водночас оголошуючи себе великим реформатором.

Якби ж тільки це! Але шах, речник проґресу, забирає землі у мечетей. Адже проводиться реформа, всі мусять чимось жертвувати, щоб змінити жереб селянина. Побожні мусульмани, згідно з заповідями Корану, роками відписують мечетям частину своїх земель. Маєтки, які належать мечетям, такі великі й добрі, що шах вирішив поскубти мулл і покращити долю сільської бідноти. На жаль, невдовзі громадську думку розворушує новий скандал. Виявляється, що землі, відрізані у мечетей під піднесеними гаслами реформи, монарх роздав своїм найближчим — ґенералам, полковникам, двірцевій камарильї. Коли відомість про це досягла людей, то викликала такий гнів, що вистачило сигналу, аби вибухнула чергова революція.

З нотаток (5)

Будь-який привід, говорить він, був добрим, щоб виступити проти шаха. Люди хотіли позбутися шаха і спробували свої сили, коли випала нагода. Вони розкусили його гру — і виникло велике обурення. Люди розуміли, що він хоче зміцнитися і тим самим посилити диктатуру, тож не могли цього допустити. Вони розуміли, що Біла Революція накинута їм згори, що вона має виразну політичну мету, вигідну шахові і нікому більше. Тепер усі почали кидати погляд в бік Кома. Так було в нашій історії: щойно виникали невдоволення і криза, люди почали наслухати, що скаже Ком. Звідки завжди надходив перший сигнал. А Ком уже гримів.

Бо додалася ще одна справа. У той час шах надав усім американським військовим та їхнім сім'ям право дипломатичної недоторканості. У нашій армії вже тоді було багато американських експертів. І мулли підняли голос, що ця недоторканість суперечить принципам суверенності. Отоді уперше Іран почув аятоллу Хомей-ні. Досі він нікому не був відомим, себто нікому, крім людей із Кома. Йому вже тоді було понад шістдесят років і з погляду віку він міг бути шахові батьком. Пізніше Хомейні часто звертався до нього «сину», але, ясна річ, з іронічною і гнівною інтонацією. Хомейні виступив проти шаха, вживши найсуворіші слова. Люди, закликав він, не вірте йому, це не ваш чоловік! Він думає не про вас, а лише про себе і про тих, хто роздає йому накази. Він розпродує нашу країну, розпродує нас усіх! Шах мусить піти!

Поліція арештовує Хомейні. В Комі починаються маніфестації. Люди домагаються його звільнення. Потім рушають інші міста — Тегеран, Тебріз, Мешхед, Ісфаган. Тоді-то шах виводить на вулицю військо і починається бійня (встає, витягає перед собою руки і стискає кулаки, так ніби тримає руків'я кулемета. Примружує праве око і видає звуки, наслідуючи торохтіння цієї зброї). Це був червень 1963-го, каже він. Повстання тривало п'ять місяців. Керували ним демократи з партії Моссадека і духовні особи. Кільканадцять тисяч убитих і поранених. Потім упродовж кількох років цвинтарна тиша, але тиша не цілковита, бо завжди траплялися якісь бунти і сутички. Хомейні викидають із країни, і він осідає в Іраку, в Наджа-фі, у найбільшому місті шиїтів, там, де могила Халіфа Алі.

Тепер я запитую себе: що власне створило Хомейні? Адже у той час було багато важливіших і більш знаних аятоллів, а також видатних політиків, противників шаха. Ми всі писали протести, маніфести, листи й меморіали. Читала їх маленька група інтеліґентів, бо цього не можна було друкувати леґально, крім того, більшість суспільства не вміє читати. Ми критикували шаха, говорили, що все погано, домагалися змін і реформ, більшої демократії і справедливості. Нікому не спадало на думку вчинити так, як Хомейні, тобто відкинути всю писанину, всі петиції, резолюції і постулати. Відкинути, стати перед людьми і закликати: шах мусить піти!

Це, власне, було все, що сказав тоді Хомейні і що він повторював упродовж п'ятнадцяти років. Найпростіша річ, яку кожен міг запам'ятати, але потрібні були п'ятнадцять років, щоб кожен міг ще й зрозуміти це. Оскільки інституція монархії була чимось таким самоочевидним, як повітря, і ніхто не міг уявити собі життя без неї.

Шах мусить піти!

Не дискутуйте, не балакайте, не виправляйте, не рятуйте. Це не має сенсу, це нічого не змінить, це марні зусилля, це ілюзія. Далі ми можемо йти тільки по руїнах монархії, іншої дороги немає.

Шах мусить піти!

Не чекайте, не зволікайте, не спіть.

Шах мусить піти!

Сказане ним уперше, це прозвучало як волання маніяка, як крик шаленця. Монархія ще не вичерпала усіх можливостей виживання. Але драма поволі добігала кінця, наближався епілог. І тоді всі пригадали собі, що говорив Хомейні, і пішли за ним.

Фотографія (8)

Знімок цей представляє групу людей, що стоять на автобусній зупинці на одній із вулиць Тегерана. У цілому світі ті, хто очікує на автобус, виглядають подібно, тобто мають такий самий апатичний і втомлений вираз обличчя, одну і ту ж поставу заціпеніння і капітуляції, таку ж каламуть і байдужість у погляді. Чоловік, який колись дав мені цю фотографію, запитав, чи я бачу на ній щось особливе. Ні, відповів я після роздумів, нічого такого я не бачу. На це він сказав, що знімок був зроблений зі сховку, з вікна на протилежному боці вулиці. Зверніть увагу, говорив він мені, показуючи фотографію, на чолов'ягу (той виглядав, як чиновник нижчого ранґу, жодних особливих ознак), який стоїть поблизу трьох чоловіків із наставленим у їхній бік вухом. Цей чоловік був із Саваку і ніс чергування на цій зупинці, підслуховував людей, які, чекаючи на автобус, часом розмовляли про те і се. Зміст цих розмов завжди був малозначущий. Люди могли говорити лише про речі нейтральні, але навіть зачіпаючи нейтральні справи, належало вибирати таку тему, аби поліції було важко вгледіти в ній промовисту алюзію. Савак був чутливим до будь-яких алюзій. Якось на зупинку в спекотний полудень прийшов старший, хворий на серце чоловік і сказав зітхаючи: така задуха, що нема чим дихати. Власне, негайно підхопив черговий савакі-вець, присуваючись до стомленого прибульця, дедалі більша задуха, людям бракує повітря. Ой, ваша правда, підтвердив старший, наївний чоловік, тримаючись за серце, таке тяжке повітря і така страшна задуха! У цей момент саваківець посерйознішав і сухо сказав: зараз ви відновите сили. І, більше нічого не кажучи, повів старого до арешту. Присутні на зупинці люди прислухалися до всього з жахом, оскільки від самого початку зрозуміли, що старший, хворий чоловік робить непростиму помилку, вживаючи в розмові з незнайомцем слово «задуха». Досвід навчив їх, що слід уникати вимовляння вголос таких слів, як задуха, морок, тягар, прірва, колапс, багно, розпад, клітка, ґрати, ланцюг, кляп, палиця, чобіт, дурниця, гайка, кишеня, лапа, божевілля, а також дієслів із ряду: лягти, лежати, розчепіритись, упасти (на голову), марніти, слабнути, сліпнути, глухнути, накритися, і навіть таких зворотів (із займенником щось), як «щось тут накульгує», «щось тут не сходиться», «щось тут не так», «щось тут тріщить», бо всі вони, оці іменники, дієслова і займенники, могли становити алюзії на режим шаха, тож утворювали семантичне мінне поле, на яке досить було ступити, щоб злетіти в повітря. Якусь мить (але дуже коротку) в людях, що стояли на зупинці, зродився сумнів: чи часом той важкохворий не є теж саваківцем? Бо якщо він критикував режим (використавши у розмові слово «задуха»), чи не означає це, що йому було дозволено критикувати? Адже якби він не мав на це повноважень, то зберігав би мовчанку або говорив про речі приємні, наприклад, про те, що світить сонце й автобус напевно приїде. А хто мав повноваження на критику? Лише сава-ківці, котрі в такий спосіб провокували необережних балакунів і потім відводили їх до в'язниці. Всюдисущий страх помутив людям у головах і розбудив таку підозріливість, що вони перестали вірити в порядність, чистоту і відвагу інших. Зрозуміло, самі себе люди вважали порядними, проте не могли наважитися на висловлення власної думки, на жодне звинувачення, знаючи, яка жорстока за це чекає кара. Отже, коли хтось засуджував монархію і нападав на неї, вони вважали, що такий перебуває під захистом особливого привілею і діє з поганими намірами: хоче викрити тих, хто йому буде притакувати, аби потім їх знищити. Чим гостріше і влучніше хтось висловлював приховувані ними погляди, тим більше виглядав підозрілим і тим різкіше вони відсувалися від нього, застерігаючи найближчих: будьте обережними, цей чоловічок непевний, якось занадто сміливо себе поводить. У такий спосіб страх досягав тріумфу: заздалегідь прирікав на недовіру й осуд тих, хто, діючи з найкращими намірами, хотів протистояти насильству. Страх довів голови до такого звиродніння, що у сміливості вони були готові вбачати підступ, у відвазі — колабора-цію. Цього разу однак, бачачи, у який брутальний спосіб саваківець веде свою жертву, люди на зупинці визнали, що отой важкохворий чоловік не міг мати зв'язків з поліцією. Зрештою, дуже швидко обоє зникли з їхніх очей, але питання «куди вони пішли?» залишилося без відповіді. Бо ж ніхто не знав, де саме знаходиться Савак. Савак не мав жодного головного офісу, був розпорошений по цілому місті (і по цілій країні), був усюди і ніде: займав ніким не зауважені будинки, вілли і помешкання. Там не було ніяких написів або висіли таблички неіснуючих фірм та інституцій. Телефонні номери знали тільки втаємничені. Савак міг займати квартири у звичайних блочних будинках, вхід до його слідчих кабінетів міг бути через якусь крамницю, пральню чи нічний клуб. У таких умовах усі стіни могли мати вуха, а всі двері, хвіртки і брами — вести до приміщень Саваку. Хто потрапив до рук цієї поліції, той надовго (або назавжди) зникав без сліду. Зникав раптово, ніхто не знав, що з ним сталося, де його шукати, куди йти, кого питати, кого благати про помилування. Може, його замкнули в одній із в'язниць, але в якій? Їх було шість тисяч. У них постійно перебувало, як стверджує опозиція, сто тисяч політичних в'язнів. Перед людьми виростала невидима, але нездоланна стіна, перед якою вони стояли безпорадні, без змоги зробити крок уперед. Іран був державою Саваку, але Савак діяв у ньому як підпільна організація, з'являвся і зникав, замітав за собою сліди, не мав адреси. А водночас різні його комірки існували офіційно. Савак цензурував пресу, книжки і фільми (саме Савак заборонив ставити Шекспі-ра і Мольєра, оскільки їхні п'єси критикують недоліки монархів). Савак управляв у навчальних закладах, в установах і на заводах. Це був восьминіг, що потворно розрісся й усе оплутував, заповзав до кожного закамарка, всюди чіпляв свої присоски, нишпорив, винюхував, шкрябав, свердлив. Савак мав шістдесят тисяч аґентів, а також, за приблизними підрахунками, три мільйони інформаторів, котрі доносили з різних причин: щоб заробити, щоби врятуватися, щоб отримати роботу чи підвищення по службі. Савак купував людей або прирікав їх на тортури, роздавав посади або вкидав до підвалів. Визначав, хто є ворогом, а отже — кого треба знищити. Такий вирок не підлягав перегляду, на нього не було апеляції. Тільки шах міг врятувати приреченого. Савак відповідав лише перед шахом, ті, хто стояв нижче монарха, були супроти поліції безсилими. Про все це знають люди, що зібралися на зупинці, тому після зникнення саваківця і хворого чоловіка вони далі мовчать. Краєчком ока поглядають на інших — ніхто не певен, чи той, хто стоїть поруч, не муситиме донести. Можливо, він власне повертається з розмови, де йому сказали, що коли б він так, часом, щось зауважив, щось почув і повідомив про це, то його син вступив би до університету. Або коли б він щось зауважив і почув, то в його особовій справі викреслять зауваження про приналежність до опозиції. Та ж я не належу до опозиції! — захищається той. Належиш, у нас записано, що належиш. Мимоволі (хоча декотрі намагаються це приховати, щоб не спровокувати вибуху агресії) люди на зупинці дивляться один на одного з огидою і ненавистю. Вони схильні до невротичних, надмірних реакцій. Щось дратує їх, погано пахне, вони відсуваються один від одного, вичікують, хто кого перший дістане, хто на кого перший кинеться. Така взаємна недовіра — це наслідок діяльності Саваку, який роками нашіптує кожному, що всі працюють на Савак. Цей, той і отой. Отой також? Отой? Ясна річ. Усі! Але, з другого боку, може, ось ці на зупинці — порядні люди, а джерелом їхнього внутрішнього обурення, яке вони мусять прикрити мовчанкою і закам'янілим виразом обличчя, є відчутий хвилю тому раптовий приплив страху, спричинений тим, що вони опинилися так близько від Саваку, і якби їх лиш на мить зрадив інстинкт і вони почали розмову на якусь двозначну тему, наприклад, про рибу, мовляв, на такій спеці риба швидко псується, а вона має дивовижну властивість: така тварюка починає псуватися з голови, першою смердить голова, вона тхне найбільше і її треба відразу ж відтяти, якщо хочеш врятувати решту, отож, якби вони необережно зачепили якусь подібну кухонну тему, то могли б розділити нещасну долю чоловіка, котрий тримався за серце. Але наразі вони вціліли, вони врятовані і далі стоять на зупинці, витираючи тепер піт і провітрюючи змокрілі сорочки.

З нотаток (6)

Віскі, посмоктуване в умовах конспірації (а справді треба конспіруватися, адже діє уведений Хомейні сухий закон), як кожен заборонений плід, має додатковий, звабливий присмак. Однак у склянках заледве по кілька крапель рідини — господарі витягнули глибоко заховану, останню пляшку, і відомо, що наступну вже не буде де купити. У ці дні вмирають останні алкоголіки, які існували в цій країні. Не маючи змоги ніде купити горілки, вина, пива тощо, вони вливають в себе якісь розчинники і таким чином закінчують життя.

Ми сидимо на першому поверсі маленької, але зручної і доглянутої вілли, крізь розсунені скляні двері видно дворик і відразу ж — мур, який відділяє обійстя від вулиці. Цей мур, заввишки у три метри, збільшує простір інтимності, становить ніби стіни зовнішнього будинку, в який вбудовано маленький житловий внутрішній будинок. Господарям близько сороківки, вони здобули вищу освіту в Тегерані і працюють в одній з туристичних фірм (яких — враховуючи шалену мобільність їхніх земляків — тут сотні).

— Ми одружилися кільканадцять років тому, — каже господар, волосся якого вже починає сріблитися сивиною, — але тільки тепер, уперше, розмовляємо з дружиною про політику. Ми ніколи не говорили з нею на ці теми. Подібно було у всіх знаних мені сім'ях.

Ні, я не хочу цим сказати, що ми один одному не довіряли. Водночас ми ніколи ні про що таке не домовлялися. Це була мовчазна угода, яку ми прийняли одностайно і мало не підсвідомо, а випливала вона з певного реалістичного осмислення людської природи: ніколи не відомо, як поведе себе людина в екстремальній ситуації. До чого її можна змусити, до якого наклепу, до якої зради.

— Біда в тому, — озивається господиня дому (попри панування напівмороку я чітко бачу її блискучі, великі очі), — що ніхто не знає наперед, якої сили тортури витримає. Чи взагалі здатен їх зносити. А Савак — це були передовсім найстрашніші тортури. Їхній метод полягав у тому, що вони викрадали людину, яка йшла вулицею, зав'язували їй очі і, нічого не питаючи, везли прямо до катівні. Там відразу починалися усі страхіття: ламання кісток, виривання нігтів, впихання рук до печі, пиляння по живому черепа, десятки інших бузувірств, і допіру коли ошалілий від болю чоловік перетворювався на розтрощений, закривавлений лантух, вони приступали до з'ясування, хто він такий. Ім'я? Прізвище? Адреса? Що ти говорив про шаха? Кажи, що говорив? А знаєте, він міг нічого не говорити, це міг бути цілком невинний чоловік. Невинний? Це нічого, що невинний. У такий спосіб усі будуть боятися, винні й невинні, всі будуть перелякані, ніхто не буде почуватися в безпеці. Терор Саваку полягав у тому, що вони могли завдати удару кожному, що всі були обвинуваченими, оскільки обвинувачення стосувалося не вчинків, а намірів, які Савак міг приписати кожному.

Ти був проти шаха? Ні, не був. То хотів бути, падлюко! І цього було досить.

— Часом вони влаштовували процеси. Для політичних (але хто це — політичний? тут усіх вважали за політичних) існували тільки польові суди. Закриті судові засідання, жодного захисту, жодних свідків — і відразу ж вирок. Потім відбувалися страти. Чи хтось полічить, скільки людей розстріляв Савак? Напевно сотні. Наш великий поет Хос-ров Ґольсорхі був розстріляний. Наш великий режисер Керамат Денах'ян був розстріляний. Десятки письменників, професорів і митців сиділи в тюрмах. Десятки інших мусили переховуватися в еміґрації. Савак складався із нечувано темних і брутальних люмпенів, тож коли вони хапали когось, хто звик читати книжки, знущалися з нього по-особливому.

— Думаю, що Савак не любив процесів і трибуналів. Вони надавали перевагу іншому методу: найчастіше вбивали з-за рогу. Потім нічого не можна було встановити. Хто вбив? Невідомо. Де винні? Винних немає.

— Люди не могли довше витримувати такий терор і з голими руками рушили на армію й поліцію. Це можна назвати розпачем, та нам уже було все одно. Весь народ виступив проти шаха, бо для нас Савак — це був шах, його вуха, очі й руки.

— Знаєте, коли говорили про Савак, то за годину людина дивилася на співрозмовника і починала думати: а може, він також із Саваку? Це була дуже вперта думка, яка надовго залишалася в голові. А тим співрозмовником міг бути батько, чоловік, найкраща подруга. Я говорила собі: візьми себе в руки, це ж абсурд, але нічого не допомагало, ця думка постійно поверталася. Все це було хворим, увесь режим був хворим, і щиро скажу, що не маю поняття, коли ми будемо здорові, тобто коли повернемо рівновагу. Після років такої диктатури ми психічно зламані, і думаю, що ще чимало часу мине, доки ми почнемо жити нормально.

Фотографія (9)

Цей знімок висів обік гасел, відозв та інших фотографій на таблиці оголошень перед будинком революційного комітету в Ширазі. Я попросив якогось студента, щоб він переклав мені написане від руки пояснення, прикріплене кнопками під знімком. Тут написано, сказав він, що цей трирічний хлопчик на ім'я Габіб Фардуст і був в'язнем Саваку. Як це в'язнем? — запитав я. Він відповів, що були випадки, коли Савак саджав цілі сім'ї, і тут йдеться саме про такий випадок. Студент дочитав підпис до кінця і додав, що батьки цього хлопчика померли від тортур. Тепер видають багато книжок на тему злочинів Саваку, різних поліційних документів і свідчень тих, хто пережив тортури. Я навіть бачив — і це мене найбільше вразило, — як під університетом продавали кольорові поштові картки із зображеннями закатруплених тіл — жертв Саваку. Все — як за часів Тимура, вже шістсот років ніяких змін, та ж патологічна жорстокість, може, трохи механізованіша. Найпоширенішим знаряддям у приміщеннях Саваку був залізний стіл з електричним підігрівом, який називали пательнею: на нього клали жертву, прив'язуючи їй руки і ноги. Багато людей загинуло на тих столах. Часто, перш ніж обвинуваченого заводили до катівні, він уже був особою з порушеною психікою, оскільки, очікуючи на свою чергу, не витримував крику і смороду паленого тіла, які до нього долинали. Але в цьому страхітливому світі технічний проґрес не зміг витіснити старих, середньовічних способів. У в'язницях Ісфагана людей вкидали до великих мішків, у яких клубочилися ошалілі від голоду дикі коти або отруйні змії. Розповіді про ці історії, деколи свідомо поширювані самими саваківцями, роками кружляли у суспільстві і сприймалися з тим більшим жахом, що у зв'язку з розмитим і самовільним визначенням ворога кожен міг собі уявити, ніби перебуває у залі таких тортур. Для цих людей Савак був силою не лише жорстокою, але й чужою, він був окупантом, локальним різновидом гестапо.

У дні революції маніфестанти, йдучи вулицями Тегерана, співають повну експресії і патосу пісню «Аллах Акбар», у якій кілька разів повторюється рефрен:

Іран, Іран, Іран Хун-о-марґ-о-ос'ян (Іран, Іран, Іран,

Кров, смерть і бунт).

Це трагічна, але, можливо, найвлучніша дефініція Ірану. Вже багато століть і без жодних виразних перерв.

У цьому випадку дати важливі. У вересні 1978 року, за чотири місяці до свого відходу, шах дає інтерв'ю кореспондентові тижневика «Stern». Якраз минає двадцять років, відколи шах створив і запустив у дію Савак:

«Якою є кількість політичних в'язнів у Ірані?

Шах: — Що ви розумієте під політичними в'язнями? Проте я здогадуюсь, про що вам йдеться. Менше тисячі. Чи ви впевнені, що жодного з них не тортурували? Шах: — Я власне видав указ про припинення тортур».

Фотографія (10)

Знімок зроблений у Тегерані 23 грудня 1973 року: шах в оточенні мікрофонів промовляє у залі, заповненій натовпом журналістів. Могаммед Реза, якому зазвичай притаманні старанні манери і натренована стриманість, цього разу не може приховати своїх емоцій, свого зворушення, а навіть — це занотовують репортери — гарячковості. Справді, хвилина важлива і таїть у собі наслідки для всього світу, оскільки шах оголошує нові ціни на нафту. За неповні два місяці ціна зросла в чотири рази, й Іран, якому експорт цієї сировини приніс п'ять мільярдів доларів річного прибутку, тепер отримуватиме їх двадцять. Додаймо, що єдиним розпорядником цієї гігантської маси грошей буде сам шах. У своєму самодержавному королівстві він може робити з ними що хоче: може кинути в море, витратити на морозиво або замкнути в золотій шкатулці. Отже, важко дивуватися піднесенню, яке у цей момент охоплює монарха, ніхто ж із нас не знає, як би повівся, коли б знайшов у кишені двадцять мільярдів доларів та ще й знав, що кожного року йому прибуватиме наступних двадцять, а потім навіть більше. І важко дивуватися, що з шахом сталося те, що сталося, тобто що він втратив голову. Замість зібрати сім'ю, відданих ґенералів і довірених радників, аби разом поміркувати над розумним використанням такого багатства, шах, якому — за його словами — раптово явився образ світлого майбутнього, оголошує всім, що впродовж одного покоління перетворить Іран (який є країною відсталою, необлаштованою, напівграмотною і босоногою) на п'яту державу світу. Водночас монарх кидає привабливе гасло добробуту для всіх, яке пробуджує в людях великі надії. Спочатку вони не здаються їм геть пустопорожніми, оскільки всі знають, що шах отримав справді великі гроші.

Через кілька днів після прес-конференції, яку ми бачимо на фотографії, монарх дає інтерв'ю кореспондентові тижневика «Spiegel», якому говорить:

— За десять років ми будемо жити на такому ж рівні, на якому живете ви — німці, французи, англійці.

— Ви вважаєте, — з недовірою запитує кореспондент, — що це вдасться зробити впродовж десяти років?

— Так, звичайно.

— Але ж, — говорить ошелешений кореспондент, — Заходу було потрібно багато поколінь, щоб досягти свого теперішнього рівня! Ви здатні це перескочити?

— Звичайно.

Я думаю про це інтерв'ю тепер, коли шаха вже немає в Ірані, грузнучи в неправдоподібному болоті і гної серед злиденних мазанок маленького села під Ширазом, оточений громадкою напівголих змерзлих дітей, а перед однією з хатин якась жінка ліпить із кізяків круглі коржі, які (в цій країні нафти і газу!), висохнувши, слугуватимуть вдома єдиним опалом; отже, коли я йду через сумне, середньовічне село і згадую те інтерв'ю, від якого минуло вже кілька років, мені спадає на думку найбанальніший з усіх висновків, а саме: немає такого абсурду, якого людський розум не здатен був би вигадати.

Наразі однак шах замикається в палаці, звідки видає сотні рішень, які струсонуть Іраном, а його самого через п'ять років доведуть до поразки. Він наказує подвоїти видатки на інвестиції, розпочати великий імпорт технологій і створити третю за технічним рівнем армію світу. Розпоряджається закупити найсучасніше обладнання, швидко його змонтувати і запустити в дію. Сучасні машини дадуть сучасний продукт, Іран закидає світ найліпшими виробами. Шах вирішує збудувати атомні електростанції, заклади електронної продукції, доменні печі й різноманітні заводи. Після цього, оскільки в Европі панує розкішна зима, виїжджає на лижі до Санкт-Моріца. Але чарівна й елеґантна резиденція шаха в Санкт-Моріці раптом перестала бути закутком тиші і місцем усамітнення. Бо на той час новина про нове Ельдорадо вже пішла світом і викликала хвилювання в столицях. Така кількість грошей діє на кожну уяву, тож усі відразу порахували, який капітал можна би збити в Ірані. Під швайцарською резиденцією шаха почала шикуватися черга прем'єрів і міністрів як-не-як шанованих і заможних урядів з поважних країн. Шах сидів у фотелі, грів руки при каміні і вслухався у потік пропозицій, ідей і декларацій. Біля своїх ніг він мав тепер цілий світ. Мав перед собою похилені голови, зігнуті спини і витягнуті руки. Ось бачите, говорив він до прем'єрів і міністрів, ви не вмієте господарювати і тому не маєте грошей! Повчав Лондон і Рим, давав поради Парижу, дорікав Мадриду. Світ усе покірно вислуховував, ковтав найгіркіші пігулки, бо задивлявся на золоту піраміду, яка здіймалася і виблискувала в іранській пустелі. Послам, які перебували в Тегерані, голова йшла обертом, оскільки канцелярії закидали їх десятками депеш на тему грошей: скільки шах може дати нам грошей? Коли і на яких умовах? Сказав, що не дасть? Але ж наполягайте, вельмишановний! Ми пропонуємо ґарантовані послуги і забезпечимо прихильну пресу! В приймальнях навіть найменших міністрів шаха безперервна тиснява і штовханина, гарячкові погляди і спітнілі руки, жодної елеґантності і поваги. А ті, що товчуться, смикають інших за рукав, з люттю пирхають на сусідів, кричать, що тут черга! А це ж керівники світових спілок, директори великих концернів, делеґати знаних фірм і підприємств, врешті представники менш чи більш шанованих урядів. Одні поперед іншими пропонують, обіцяють, вихваляють — то виробництво літаків, то автомобілів, то телевізорів, то годинників. А обіч цих знаменитих і — в нормальних умовах — холоднокровних лордів світового капіталу й промисловості тягнуться до Ірану цілі косяки меншої плотви, дрібних спекулянтів і комбінаторів, спеців від золота і коштовного каміння, від дискотек і стриптизу, від опіуму, від барів, від стрижки бритвою і сідлання хвилі, сунуть здатні зробити перську версію «Плейбоя», влаштувати шоу в стилі Лас-Веґаса і розкрутити рулетку ліпшу, ніж у Монте-Карло. Незабаром можна буде стати на вулиці в Тегерані і читати розвішані довкола реклами і вивіски: Jimmy's Night Club, Holiday Barber Shop, Best Food in the World, New York Cinema, Discreet Corner. Точнісінько ніби йдеш Бродвеєм чи лондонським Сохо. Тим, хто тепер у вікна і двері лізе до Ірану, десь ще на европейських летовищах якісь студенти в капюшонах пробують упхати згорнуті листівки про те, що в їхній країні люди вмирають від тортур, що неможливо з'ясувати, чи живі багато з тих, кого викрав Савак, але кого це обходить, коли підвертається нагода набити собі кишені, тим паче, що все відбувається під патетичним гаслом оголошеної шахом побудови Великої Цивілізації. Тим часом шах повертається з зимових канікул відпочилий і задоволений, нарешті всі його справді хвалять, цілий світ пише про нього якнайкраще, підносить його заслуги, постійно наголошуючи, що довкола скільки сягнеш оком — суцільні проблеми і навіть повно всіляких скандалів, а в Ірані — нічого, там справи йдуть чудово, ціла країна в блиску проґресу й модерності, тож туди слід їздити і брати приклад, дивитися, як освічений монарх, не зупиняючись перед темнотою і обірваністю свого народу, заохочує його спинатися вгору, аби чим-скоріше струсити з себе убогість і забобони та, не шкодуючи поту, видряпатися на рівень Франції й Англії.

— Чи на думку Вашої Величності, — запитує кореспондент журналу «Spiegel», — прийнята Вами модель розвитку найбільше відповідає сучасності?

— Я переконаний у цьому — відповідає шах.

На жаль, задоволення монарха не триватиме довго. Розвиток — це зрадлива ріка, у чому переконається кожен, хто вступить у неї. На поверхні вода тече гладко і прудко, та досить, аби стерновий рушив своїм човном безтурботно і надто самовпевнено, як він відразу побачить, скільки у тій ріці небезпечних вирів і розлогих мілин. У міру того, як човен щораз частіше почне потрапляти у ті засідки, обличчя стернового буде видовжуватись. Він ще підспівує і покрикує для підняття настрою, але в глибині душі вже виводиться хробак гіркоти і розчарування, бо ніби ще пливеш, та вже стоїш, ніби човен рухається, та завмер на місці: його ніс застряг на мілизні. Однак все це настане пізніше. Наразі шах зробив мільярдні закупи у світі, й з усіх континентів у напрямку Ірану попливли заповнені товарами кораблі. Але коли вони дісталися до Затоки, виявилося, що Іран не має портів (про що шах не знав). Тобто порти є, але старі й маленькі, нездатні прийняти такої маси вантажу. Кількасот кораблів стояло в морі, чекаючи своєї черги, стояло часто по пів року. За ці простої Іран платив спілкам судновласників мільярд доларів щороку. Поступово кораблі якось розвантажили, але тоді виявилося, що Іран не має складів (про що шах не знав). Під відкритим небом, у пустелі, на жахливій тропічній спеці лежав мільйон тонн усілякого товару, половину з якого можна було вже хіба що викинути, бо там були і харчові продукти, і різні нестійкі хімічні сполуки. Увесь доставлений товар треба було тепер везти вглиб країни, але тоді виявилося, що Іран не має транспорту (про що шах не знав). Себто трохи автомобілів і вагонів є, але це лише крихта у порівнянні з потребами. Отож з Европи доставили дві тисячі вантажівок, але тоді виявилося, що Іран не має водіїв (про що шах не знав). Після довгих нарад було вислано літаки, які привезли з Сеула південнокорейських водіїв. Вантажівки рушили і почали перевозити вантажі. Та ба — водії, навчившись кількох слів перською, швидко довідалися, що їм платять удвічі менше, ніж іранським шоферам. Обурені, вони покинули вантажівки і повернулися до Кореї. Ті автомобілі, сьогодні вже нікому непотрібні, й далі стоять присипані піском у пустелі, на дорозі, яка веде з Бандар-Аббаса до Тегерана. З часом однак, за допомогою закордонних транспортних фірм, до місць призначення були перевезені закуплені в світі заводи й устаткування. Отже, прийшла пора починати монтаж. Але тоді виявилося, що Іран не має інженерів і техніків (про що шах не знав). Якщо дивитись логічно, той, хто вирішує створити Велику Цивілізацію, повинен почати з людей, з того, щоб підготувати верству фахівців, щоб створити власну інтеліґенцію. Але якраз таке мислення було неприйнятним! Відкрити нові університети, відкрити політехніку? Кожен такий навчальний заклад — це гніздо шершнів. Кожен студент — це бунтівник і вільнодумець. Чи можна дивуватися шахові, який не хотів плести батога на власну шкіру? Монарх мав ліпший спосіб — тримав більшість своїх студентів подалі від Ірану. З цього погляду країна була світовим унікумом. Понад сто тисяч молодих людей навчалося в Европі й Америці. Іранові це обходилося у багато разів дорожче, ніж створення власних навчальних закладів. Але в такий спосіб режим запевнював собі відносний спокій і безпеку. Більшість із тієї молоді ніколи не поверталася. В Сан-Франциско і Гамбурзі сьогодні більше іранських лікарів, ніж у Тебрізі і Мешхеді. Вони не поверталися попри високу платню, обіцяну шахом: боялися Саваку і вже не хотіли цілувати нічиї черевики. Це віддавна було трагедією країни. Диктатура шаха, репресії і переслідування прирікали найліпших людей Ірану, найбільших письменників, учених і мислителів на еміґрацію, на мовчанку чи кайдани. Освіченого іранця легше було зустріти в Марселі чи Брюсселі, аніж у Гамадані чи Казвіні. Іранець в Ірані не міг читати книжок своїх чудових письменників (бо вони виходили тільки за кордоном), не міг дивитися фільмів своїх видатних режисерів (бо на батьківщині їх не можна було показувати), не міг чути голосу своїх інтелектуалів (бо вони були приречені на мовчанку). З волі шаха людям залишався вибір між Саваком і муллами. І, ясна річ, вибір упав на муллів. Коли говорять про падіння якоїсь диктатури (а режим шаха був диктатурою особливо жорстокою і підступною), не можна мати ілюзій, ніби разом з її ліквідацією закінчиться і зникне, як поганий сон, ціла система. Так, фізичне існування системи закінчиться. Але її психічні, суспільні наслідки залишаються, живуть і протягом довгих років дають про себе знати, а навіть можуть зберегтися як тривкі моделі поведінки. Диктатура, нищачи інтеліґенцію і культуру, залишає після себе порожнє і мертве поле, на якому нескоро виросте дерево думки. На це виснажене поле виходять зі сховку, із закамарків, зі щілин не завжди ті, що є найкращими, а радше ті, що виявилися найсильнішими, не завжди ті, хто внесе і створить нові вартості, а радше ті, кому тверда шкіра і внутрішня стійкість полегшили виживання. У таких випадках історія починає обертатися в трагічному, зачарованому колі і деколи потрібна ціла епоха, щоби вона могла з нього вирватися. Однак у цьому місці ми мусимо зупинитися і навіть повернутися на кілька років назад, оскільки, випереджаючи події, ми вже зруйнували Велику Цивілізацію, а її ж спочатку ще треба збудувати. Тільки як тут будувати, коли немає фахівців, а народ, хоч би й прагнув освіти, не має де вчитися? Щоби втілити візію шаха, треба було негайно задіяти щонайменше сімдесят тисяч спеціалістів. Знайшли найпростіший і найбезпечніший вихід: будемо спроваджувати їх із-за кордону. Справа безпеки була тут арґументом великої ваги, бо ж очевидно, що чужа людина не буде організовувати змови і бунти, не буде обурюватися Саваком чи протестувати проти нього, оскільки їй ідеться про те, щоб виконати свою роботу, заробити гроші і виїхати. На світі взагалі припинилися би всі революції, якби, наприклад, люди з Еквадору будували Парагвай, а індуси — Саудівську Аравію. Перемішати, вимішати, переселити, розпорошити — і буде спокій. І ось до Ірану починають стягувати десятки тисяч іноземців. На летовищі в Тегерані сідає літак за літаком. Приїжджають домашні робітниці з Філіппін, водопровідники з Греції, електрики з Норвегії, бухгалтери з Пакистану, механіки з Італії, військові зі Сполучених Штатів. Розглядаємо знімки шаха того періоду: шах розмовляє з інженером із Мюнхена, шах розмовляє з майстром із Мілана, шах розмовляє з кранівником із Бостона, шах розмовляє з техніком із Куз-нецька. А хто ті єдині кілька іранців, яких ми бачимо на знімку? Це міністри і люди з Саваку, охоронці монарха. Натомість іранці, яких ми не бачимо на знімку, дивляться на все дедалі ширше розкритими очима. Передовсім ця чужоземна армія фахівців уже самою силою своєї компетенції, у силу того, що вміє натискати відповідні кнопки, налягати на відповідні важелі, з'єднувати відповідні кабелі, навіть поводячись щонайскромніше (як це було у випадку нашої групки спеціалістів), починає домінувати, починає вганяти іранців у комплекс меншовартості. Чужий уміє, а я ні. Іранці — народ гордий і непомірно вразливий на пункті власної гідності. Іранець не зізнається, що чогось не уміє, це для нього великий сором, втрата лиця. Він терпітиме, буде пригніченим, та врешті почне ненавидіти. Іранець швидко зрозумів, що мав на увазі шах: ви там собі сидіть у тіні мечетей і пасіть вівці, бо доки з вас щось виросте, мине століття, а я ж мушу з американцями і німцями за десять років збудувати світову імперію. І тому іранці сприйняли Велику Цивілізацію передовсім як велике приниження. Але це, ясна річ, лиш частина справи. Тут же починають кружляти відомості, скільки ці професіонали заробляють у країні, де для багатьох селян десять доларів — це маєток (селянин за свій товар отримував п'ять відсотків ціни, за яку його потім продавали у місті на ринку). Найбільший шок викликає платня запрошених шахом американських офіцерів. Часто вона становить сто п'ятдесят або й двісті тисяч доларів на рік. Пробувши в Ірані чотири роки, офіцер виїжджає, маючи в кишені пів мільйона доларів. Інженери оплачуються набагато гірше, але мислення іранців про доходи чужоземців формується американською верхньою межею. Можна собі уявити, як пересічний іранець, котрий не може звести кінці з кінцями, полюбляє шаха і його Цивілізацію, що відчуває, коли у своїй власній вітчизні його постійно попихають, повчають, висміюють чужі йому люди, які — навіть коли вони цього не підкреслюють — переконані у своїй вищості. Гаразд, врешті-решт із чужоземною допомогою частина заводів була збудована, але тоді виявилося, що немає електрики (про що шах не знав). Точніше, навіть не міг знати, оскільки шах читав статистику, а з неї випливало, що струм є. І це була правда, тільки статистика свідчила, що струму в два рази більше, ніж було в дійсності. Тим часом у шаха вже був ніж біля горла, він доконечно хотів експортувати промислові товари — з тієї причини, що, маючи такі фантастичні гроші, він не лише їх витратив до копійки, але й щораз більше з усіх боків позичав. А пощо Іран позичав? Бо мусив викуповувати акції великих закордонних концернів — американських, німецьких, різних. Але чи це справді було обов'язковим? Так, це було обов'язковим, оскільки шах мусив керувати світом. Кілька років він усіх повчав, давав поради шведам і єгиптянам, але тепер потребував ще й реальної сили. Іранське село тонуло в болоті і палило лайном худоби, але яке це мало значення, якщо у шаха визріли світові амбіції?

Фотографія (11)

Власне, це не фотографія, а репродукція олійної картини, на якій художник-панегірист представив шаха в позі a la Наполеон (коли імператор Франції, сидячи на коні, керує однією зі своїх переможних битв). Знімок цей поширювало міністерство інформації (нотабене кероване Саваком), отже, він мусив бути схвалений монархом, який любив такого роду порівняння. Добре скроєний мундир, що підкреслює зграбну, спортивну фігуру Могаммеда Рези, приголомшує багатством позументу, кількістю орденів і вигадливим візерунком розвішаних на грудях шнурів. На цій картині ми бачимо шаха в його найулюбленішій ролі — командувача армії. Адже шах, звісно, піклується про підданих, займається прискореним розвитком і т.п., але це — лише обтяжливі обов'язки, які випливають із того факту, що він — батько нації, натомість його справжнім гоббі, його правдивою пристрастю є саме армія. Ця пристрасть не була цілком безкорисливою. Армія завжди становила головну підпору трону, а з роками усе більше перетворювалася на єдину підпору. В момент, коли армія розсипалася, шах перестав існувати. Втім, я вагаюся, чи взагалі варто вживати визначення «армія», оскільки воно тягне за собою помилкові асоціації. У нашій традиції армія була спілкою людей, які проливали кров за вашу і нашу свободу, захищали кордони, боролися за незалежність, здобували перемоги, вкриваючи славою бойові знамена, чи зазнавали трагічних поразок, після яких починалися роки страждань для всієї нації.

Нічого подібного не можна сказати про армію обох шахів Паглаві. Вона мала єдину нагоду виступити в ролі захисника вітчизни (1941 року), але саме тоді на вигляд першого ворожого солдата квапливо показала спину і розбіглася по домах. Натомість до і після цього іранська армія охоче показувала свою силу в цілковито інших обставинах, а саме — влаштовуючи різню національним меншостям (часто беззахисним) і таким же беззахисним народним маніфестаціям. Одне слово, армія ця була нічим іншим, як інструментом внутрішнього терору, різновидом поліції в казармах. І як історію нашого війська визначали колись битви під Ґрюнвальдом, Цецорою, Рац-лавицями чи Ольшинкою Ґроховською, так історію армії Могаммеда Рези визначають великі бійні, вчинені власному народові (Азербайджан — 1946, Тегеран — 1963, Курдистан — 1967, увесь Іран — 1978 і т.д.). Тому будь-який розвиток армії народ сприймав із тривогою і жахом, вважаючи, що в такий спосіб шах плете ще грубший і болючіший батіг, який раніше чи пізніше впаде людям на плечі. Навіть розмежування армії і поліції (було її вісім різновидів) мало суто формальний характер. На чолі усіх видів поліції стояли ґенерали армії — найближчі люди шаха. Армія, подібно до Саваку, мала всі привілеї. (Закінчивши навчання у Франції, розповідає один лікар, я повернувся до Ірану. Ми з дружиною пішли в кіно, стали в чергу. З'явився якийсь підофіцер, який, оминувши всіх, купив у касі квиток. Я зробив йому зауваження. Тоді він підійшов і вдарив мене в лице. Я мусив це стерпіти покірно, оскільки сусіди з черги застерегли мене, що будь-який протест може закінчитися в'язницею). Отже, шах найкраще почував себе в мундирі і найбільше часу присвячував своїй армії. Роками його улюбленим заняттям було переглядати часописи (яких на Заході виходить десятки), присвячені новим видам зброї, рекламованим різними фірмами і виробниками. Могаммед Реза усі ці часописи передплачував і уважно читав. Упродовж років, не маючи аж стільки грошей, щоб закупити кожну смертоносну іграшку, яка припала йому до смаку, він лише під час отих захопливих лектур міг зануритися в мрії і розраховувати, що американці дадуть йому то якийсь танк, то літак. Американці справді давали багато, проте завжди знаходився якийсь сенатор, котрий здіймав бучу і критикував Пентаґон, що шахові висилають забагато зброї, і тоді на якийсь період поставки припинялися. Однак тепер, коли шах отримав великі нафтові гроші, закінчилися усі проблеми! Передовсім ту запаморочливу суму в двадцять мільярдів доларів (щороку) він розділив більш-менш на дві половини: десять мільярдів — на економіку, ще десять — на армію (тут слід додати, що до армії належав заледве один відсоток населення). Відтак монарх ще глибше, ніж зазвичай, занурився у лектуру проспектів і часописів про озброєння, а у світ із Тегерана поплив струмінь найфантастичніших замовлень. Скільки танків має Великобританія? Півтори тисячі. Добре, каже шах, замовляємо дві тисячі. Скільки гармат має Бундесвер? Тисячу. Добре, замовляємо півтори тисячі. Але чому завжди більше, ніж Британська Армія і Бундесвер? Бо мусимо мати третю на світі армію. Нічого не поробиш, ані першої, ані другої мати не можемо, але третю — так, третю можемо і мусимо. І ось знову в бік Ірану пливуть кораблі, летять літаки і тягнуться вантажні авта, везучи найсучаснішу зброю, яку тільки винайшло і випродукувало людство. Незабаром (бо якщо з побудовою заводів були клопоти, то з доставкою танків справи виглядали якнайкраще) Іран перетворюється на велику виставкову територію всіляких типів зброї і військового устаткування. Це саме виставка, бо в країні немає складів, сховищ, ангарів, щоб це все заховати і забезпечити. Вигляд і справді небувалий. Коли сьогодні їдеш із Шираза до Ісфагана, в одному місці біля шосе, праворуч, у пустелі стоять сотні гелікоптерів. Завмерлі машини поступово засипає пісок. Ніхто не охороняє цієї території, та це й непотрібно: людей, які могли б урухомити гелікоптер, немає. Цілі поля покинутих гармат стоять під Комом, поля покинутих танків можна побачити біля Аг'яза. Однак ми випереджуємо події. Поки що в Ірані ще є Могаммед Реза, графік якого розписаний до останньої хвилини. Бо арсенал монарха росте з дня на день, постійно прибуває щось нове: то ракети, то радари, то винищувачі, то бронетранспортери. Цього всього дуже багато, заледве впродовж року воєнний бюджет Ірану зріс п'ятикратно, від двох до десяти мільярдів доларів, а шах уже обмірковує подальше збільшення. Монарх їздить, інспектує, оглядає, торкається. Приймає донесення, рапорти, слухає пояснення, для чого служить отой кран, а що станеться, коли натиснути оцю червону кнопку. Шах слухає, киває головою. Однак дивні обличчя виглядають з-під дашка бойового шолома, з-під овалу авіаційної і танкової пілотки. Якісь дуже білі, зі світлою щетиною, а часом — цілковито чорні, негритянські. Але ж так, це ж просто американці! Бо ж цими літаками хтось таки мусить літати, хтось мусить керувати радаром, хтось наводити приціл, а ми знаємо, що в Ірані немає великого особового складу техніків — не лише цивільних, але й військових. Купуючи найдобірні-ше обладнання, шах мусив запросити дорогих американських військових спеціалістів, здатних цим усім послуговуватися. Останнього року його панування їх перебувало в Ірані близько сорока тисяч. Кожне третє прізвище в офіцерській відомості про зарплатню було американським. У багатьох технічних частинах іранських офіцерів можна було полічити на пальцях. Але навіть американська армія не мала такої кількості експертів, якої домагався шах. Котрогось дня монарх, оглядаючи проспекти фірм-продуцентів зброї, впав у захват від вигляду найновішого авіаносця Спрюенс. Ціна одного екземпляра становила триста тридцять вісім мільйонів доларів. Шах негайно замовив чотири. Авіаносці допливли до порту Бандар-Аббас, але американські команди мусили повернутися на батьківщину, оскільки Сполучені Штати самі не мають достатньої кількості моряків для обслуговування цих суден. Тож ті нищівні авіаносці до сьогодні нищаться в порту Бандар-Аббас. Іншого дня захоплення шаха викликав прототип бомбардувальника-винищува-ча Ф-16. Шах відразу вирішує закупити велику партію. Але американці — це ж бідота, їх не стати ні на що порядне, тому вони вирішили відкласти виробництво бомбардувальника, оскільки його ціна видавалася їм занадто високою — двадцять шість мільйонів доларів за екземпляр. На щастя, шах врятував ситуацію і постановив підтримати своїх убогих друзів. Він вислав їм замовлення на сто шістдесят літаків, додавши чек на три мільярди вісімсот мільйонів доларів. Чому би від цих запаморочливих сум не відняти хоча б один мільйон на закупівлю кількох міських автобусів для мешканців Тегерана? Люди в столиці годинами чекають на автобус, а потім годинами їдуть на роботу. Міських автобусів? І яка ж така велич є у міському автобусі? Який блиск могутності може випромінювати такий автобус? Ну а якби з тих мільярдів один мільйон віддати на побудову в кількох селах криниць? А хто ж то буде їздити до тих сіл оглядати криниці? Ті села в горах, далеко, нікому не захочеться їх відвідувати і захоплюватися ними. Припустімо, ми зробимо альбом, що показує Іран як п'яту світову наддержаву. В альбомі умістимо знімок села, в якому стоїть криниця. Люди в Европі задумаються: що з цієї фотографії випливає? Нічого. Просто видно село, в якому стоїть криниця. Якщо ж ми натомість умістимо знімок монарха на тлі низки реактивних літаків (таких фотографій є багато), всі захоплено покивають головою і скажуть: справді, треба визнати, що той шах зробив щось небувале! Тим часом Могаммед Реза перебуває у своєму штабному кабінеті. Я бачив по телевізору репортаж із цього кабінету. Одну стіну займає велетенська мапа світу. На значній віддалі від мапи стоїть глибокий, розлогий фотель, а поруч столик і три телефони. Примітно, що в усьому приміщенні немає жодних інших меблів. Немає ні фотелів, ні крісел. Тут він перебував сам. Сідав у фотель і приглядався до мапи. Острови в Ормузькій протоці. Вже здобуті, зайняті його військом. Оман. Там дислоковані його дивізії. Сомалі. Надав їм військову допомогу. Заїр. Також надав допомогу. Дав кредити Єгиптові і Марокко. Европа. Тут він мав капітали, банки, долі у великих концернах. Америка. Тут також викупив багато паїв, його слово дещо важило. Іран розростався, величні-шав, здобував позиції на всіх континентах. Індійський Океан. Так, настав момент, щоб зміцнити впливи в Індійському Океані. Цій справі він почав присвячувати все більше часу.

Фотографія (12)

Літак авіаліній Lufthansa на летовищі Меграбад у Тегерані. Все виглядає, як рекламний знімок, але у цьому випадку реклама зайва, квитки завжди продані. Цей літак щоденно вилітає з Тегерана і в полудень сідає в Мюнхені. Замовлені лімузини везуть пасажирів на обід до елеґант-них ресторанів. Після обіду тим самим літаком усі повертаються до Тегерана, де їх очікує вечеря вже у власних домівках. Ця розвага недорога — дві тисячі доларів з особи. Для людей, що потрапили в милість до шаха, така сума не має жодного значення. У Мюнхені обідає радше двірцевий плебс. Більш високопоставлені не завжди мають бажання завдавати собі труду виряджатися так далеко. Для них літаком Air France обід привозять кухарі й офіціанти із паризького ресторану Maxim. Але навіть такі забаганки не є нічим надзвичайним, оскільки коштують вони якісь дрібні мідяки порівняно з казковими маєтками, нагромаджуваними Могаммедом Резою та його людьми. В очах пересічного іранця Велика Цивілізація, або ж Революція Шаха і Нації, була передовсім Великим Пограбуванням, яким займалася еліта. Крали всі, хто мав владу. Коли хтось був на посаді і не крав, довкола нього ставало порожньо: такий викликав підозру. Інші говорили про нього: напевно, шпигун, засланий, щоб стежити і доносити, хто скільки краде, бо ці дані потрібні нашим ворогам. Якщо могли, його швидко позбувалися: такі люди псували гру.

Таким чином, усе стало з ніг на голову, вартості змінили знаки на протилежні. Того, хто хотів бути порядним, засуджували за те, що він нібито проплачений донощик. Коли хтось мав чисті руки, мусив їх глибоко ховати, у чистоті було щось ганебне, щось двозначне. Чим вище, тим кишеня повніша. Хто хотів збудувати фабрику, відкрити фірму або вирощувати бавовну, мусив частку бізнесу піднести в подарунок сім'ї шаха або одному із сановників. І охоче підносив, оскільки бізнес міг розвиватися лише тоді, коли мав підтримку двору. Маючи гроші і впливи, можна було подолати будь-яку перешкоду. Впливи можна було купити, а потім, користаючись ними, ще більше помножити статки. Важко собі уявити ту ріку грошей, яка пливе до скарбниці шаха, його сім'ї й усієї придворної еліти. Сім'я шаха брала хабарі по сто мільйонів доларів і більше. В самому Ірані вона обертала сумою, що коливалася від трьох до чотирьох мільярдів доларів, але головне її багатство містилося в закордонних банках. Прем'єри і ґенерали брали хабарі по двадцять і п'ятдесят мільйонів доларів. Що нижче, то гроші були менші, але були вони завжди! В міру того, як росли ціни, зростали розміри хабарів, прості люди скаржилися, що все більшу частину заробітків вони мусять призначати на годування молоха корупції. В давні часи в Ірані існував звичай продавати посади на аукціоні. Шах оголошував початкову ціну за посаду губернатора, і той, хто заплатив найбільше, ставав губернатором. Потім, уже як губернатор, він обдирав підданих, щоб відшкодувати (з лихвою) гроші, які взяв у нього шах. Тепер цей звичай ожив в іншій личині. Тепер монарх купував людей, висилаючи їх укладати значні контракти, особливо військові. При цьому вони отримували великі комісійні, частина з яких припадала сім'ї монарха. Це був рай для ґенералів (на Великій Цивілізації найбільший маєток збили армія і Савак). Ґенералітет напихав кишені без зайвих церемоній. Командувач військового флоту, контр-адмірал Рамзі Аббас Атаї, використовував свій флот для перевезення контрабанди з Дубаю до Ірану. З боку моря Іран був беззахисним — його морський флот стояв у порту Дубай, де контр-адмірал вантажив на бойові кораблі японські автомобілі.

Шах, зайнятий побудовою П'ятої Наддержави, Революцією, Цивілізацією і Проґресом, не мав часу займатися такими дрібними операціями, як його підвладні. Мільярдні рахунки монарха виникли у значно простіший спосіб. Він був єдиною людиною, котра мала доступ до бухгалтерії Іранського Нафтового Товариства, тобто вирішувала, як ділити нафтодолари, а межа між кишенею монарха і казною держави була невизначена. Додаймо, що шах, попри тягар такої кількості обов'язків, ані на мить не забував про приватну скарбницю і обдирав свою країну всіма можливими способами. Що робиться з тією величезною кількістю грошей, яку нагромаджують улюбленці шаха? Найчастіше вони вкладають свої статки в закордонні банки. Ще 1958 року в американському сенаті вибухнув скандал, бо хтось з'ясував, що гроші, які в той час давала Америка на допомогу багатостраждальному Ірану, повернулися до Сполучених Штатів у вигляді сум, внесених на приватні банківські рахунки шаха, його родини і довірених осіб. Але відколи Іран розпочав свій чудовий нафтовий бізнес, тобто від моменту великого підвищення цін, ніякий сенат уже не має права втручатися у внутрішні справи королівства, і потік доларів із країни може спокійно вливатися до чужих, але надійних банків. Щороку іранська еліта на свої приватні рахунки в тих банках переводила понад два мільярди доларів, а в роки революції вивезла їх понад чотири мільярди. Таким чином, це було пограбування власної країни в масштабах, які важко осягнути. Кожен міг вивезти стільки грошей, скільки мав, без жодного контролю і обмежень, досить було заповнити чек. Але це ще не все, бо на додачу вивозяться велетенські суми, аби тут-таки витратити їх на подарунки і розваги, а також для того, щоб у Лондоні чи Франкфурті, в Сан-Франциско чи на Лазуровому Березі викупити цілі вулиці будинків і вілл, десятки готелів, приватних лікарень, гральних закладів і ресторанів.

Великі гроші дозволили шахові покликати до життя не знаний давнішим історикам і соціологам новий клас — нафтову буржуазію. Це дивовижний суспільний феномен. Ця буржуазія нічого не продукує, а єдиним її заняттям є нестримне споживацтво. Піднятися до цього класу неможливо ані шляхом суспільної боротьби (з феодалізмом), ані через конкуренцію (промислову чи торговельну), а лише дорогою боротьби і конкуренції за ласку і прихильність шаха. Цей стрибок можна здійснити впродовж одного дня, впродовж однієї хвилини, вистачить слова монарха, вистачить його підпису. Підвищується той, хто вигідніший шахові, хто вміє йому краще і ревніше лестити, хто переконає його у своїй лояльності і вірнопідданстві. Інші вартості і переваги зайві. Це клас паразитів, який швидко привласнює собі значну частину нафтових доходів Ірану і стає власником країни. Їм усе дозволено, оскільки ці люди задовольняють найбільшу потребу шаха — потребу в лестощах. Також вони дають йому почуття безпеки, якого він так сильно прагне. Тепер він оточений озброєною до зубів армією і має довкола себе натовп, який на його вигляд видає вигуки захоплення. Він ще не усвідомлює, наскільки все це ілюзорне, фальшиве і крихке. Наразі царює нафтова буржуазія (яку становить предивна збиранина — вища цивільна і військова бюрократія, люди двору та їхні родини, верхня верства спекулянтів і лихварів, а також численна категорія непевних типів без професії і становища. Останніх важко класифікувати. Кожен із них має становище, маєток і впливи. Чому? — запитую. Відповідь завжди одна й та ж: він був людиною шаха. Цього досить). Прикметою цього класу, що викликала особливу лють у такому прив'язаному до родових традицій суспільстві, як іранське, була його денаціоналізація. Ці люди одягаються в Нью-Йорку і Лондоні (жінки радше в Парижі), вільний час проводять в американських клубах у Тегерані, діти їхні вчаться за кордоном.

Клас цей тією ж мірою відчуває на собі симпатію Европи й Америки, що й антипатію співвітчизників. Він приймає у своїх елеґантних віллах гостей, котрі відвідують Іран і формує їхню думку про країну (якої сам уже часто не знає). Має великосвітські манери і розмовляє европейськими мовами: чи ж не зрозуміло, що бодай із цієї причини европеєць саме з ним шукає контакту? Але наскільки ж оманливі ці зустрічі, наскільки ж далеким від тих вілл є справжній Іран, який уже незабаром подасть голос і приголомшить світ! Клас, про який ми говоримо, ведений інстинктом самозбереження, передчуває, що його кар'єра така ж блискуча, як і короткотривала. Тому від самого початку він сидить на валізках, вивозить гроші і купує нерухомість в Европі та Америці. Але позаяк грошей багато, частину маєтку можна призначити на зручне життя в самому Ірані. У Тегерані постають розкішні дільниці, комфорт і багатство яких можуть приголомшити будь-якого приїжджого. Ціни багатьох будинків сягають мільйонів доларів. Ці дільниці виростають у тому самому місті, де на інших вулицях цілі сім'ї туляться на кількох квадратних метрах, до того ж без світла й води. І якби ж хоч оте велике споживання й пожирання відбувалося якось потиху, потайки — взяв, сховав і нічого не видно, побенкетував, але заслонивши перед тим вікна фіранками, побудувався, але в глибині лісу, щоб не дратувати інших. Та де там! Тут звичай наказує засліпити і приголомшити, викласти все, як на вітрині, запалити всі світла, вразити, кинути на коліна, придавити, знищити! Навіщо ж узагалі мати? Аби тишком-нишком, бочком, десь там, щось там, нібито подейкують, хтось казав, хтось чув, але де, що? Ні! Так мати — це взагалі не мати! По-справжньому мати — це трубити, що маєш, скликати на оглядини, нехай дивляться і захоплюються, нехай їм очі вилазять з орбіт! І справді, на очах у мовчазного і дедалі ворожішого натовпу новий клас влаштовує демонстрацію іранського dolce vita, яке не знає міри у своїй розгнузданості, захланності і цинізмі. Він спровокує пожежу, в полум'ї якої загине сам разом зі своїм творцем і протектором.

Фотографія (13)

Це репродукція карикатури, що її якийсь опозиційний художник намалював у дні революції. Ми бачимо вулицю в Тегерані. Дорогою проїжджають кілька великих американських автомобілів, крейсерів автострад. На тротуарах стоять люди, вираз облич у них — розчарований. Кожен тримає в руках чи то клямку від автомобільних дверей, чи ремінь безпеки, чи важіль коробки передач. Під рисунком підпис: «Кожному Pey-kan!» (Peykan — це марка популярного в Ірані автомобіля). Коли шах отримав великі гроші, він пообіцяв, що кожен іранець зможе купити собі автомобіль. Карикатура показує, яким чином та обіцянка була виконана. Над цією вулицею, на хмарі, сидить розгніваний шах. Над його головою розвивається напис: «Могаммед Реза сердиться на народ, який не хоче зізнатися, що відчуває покращення». Цей цікавий рисунок розповідає про те, як іранці сприймали Велику Цивілізацію, а саме — як Велику Несправедливість. У суспільстві, яке ніколи не знало рівності, тепер утворилися ще більші прірви. Ясна річ, шахи завжди мали більше за інших, але їх важко було назвати мільйонерами. Вони мусили продавати концесії, щоб на сякому-такому рівні утримувати двір. Шах Наср-ед-Дін так заборгував у паризьких борделях, що заради відкупу і повернення на батьківщину, продав французам права на археологічні розкопки і вивезення знайдених старо-житностей. Але це було в минулому. Тепер, у середині сімдесятих років, Іран здобуває велике багатство. І що робить шах? Частину грошей розподіляє поміж елітою, половину маєтку призначає на свою армію, а решту — на розвиток. Але що це таке — розвиток? Розвиток не є категорією відстороненою й абстрактною, розвиток завжди відбувається в ім'я чогось і для когось. Може бути розвиток, який збагачує суспільство і робить його життя кращим, вільним і справедливим, але розвиток може мати й протилежний характер. Так стається у самодержавних системах, де еліта ототожнює свій інтерес з інтересом держави (її інструментом панування) і де розвиток, маючи на меті зміцнення держави та її репресивного апарату, посилює диктатуру, рабство, безплідність, невизначеність, порожнечу існування в розрекламованій упаковці Великої Цивілізації. Чи можна дивуватися іранцям, що, складаючи страхітливі жертви, вони повстали і зруйнували таку модель розвитку? Вони вчинили так не тому, що були темні й забиті (йдеться про народ, а не кількох ошалілих фанатиків), навпаки — оскільки були мудрі, мислячі й розуміли, що діється довкола них, розуміли, що ще кілька років такої Цивілізації, і не буде чим дихати, і вони можуть навіть припинити існування як нація. Боротьбу з шахом (тобто боротьбу проти диктатури) вели не тільки Хомейні і мулли. Так це представляла кмітлива (як виявилося) пропаганда Саваку: нібито темні мулли знищили світле і проґресивне творіння шаха. Ні! Цю боротьбу вели насамперед усі ті, хто втілював розум, сумління, честь, порядність і патріотизм Ірану. Робітники, письменники, студенти, вчені. Передовсім саме вони гинули у в'язницях Саваку і вони першими взялися за зброю, щоб боротися з диктатурою. Адже Велику Цивілізацію від самого початку супроводжували два явища, які розвивалися в не бачених досі у цій країні масштабах: ріст поліційних репресій та терору диктатури, а з другого боку — все більша кількість робітничих і студентських страйків та виникнення сильного партизанського руху. Його очолюють іранські федаїни (які нотабене нічого не мають спільного з муллами, навпаки — поборювані ними). Цей партизанський рух діє у значно більшому масштабі, ніж у багатьох країнах Латинської Америки, але загалом про його існування світ не знає, бо кого це обходить, якщо шах усім дає заробити? Тими партизанами є лікарі, студенти, інженери, поети — та іранська «темнота», котра виступає проти світлого шаха і його сучасної держави, яку всі хвалять і захоплюються нею. Впродовж п'яти років у боях гине кількасот іранських партизанів, а кількасот інших закатовує до смерті Савак. На той час таких великих жертв не мали на своєму сумлінні ані Сомоса, ані Стресснер. Серед тих, хто засновував іранський партизанський рух, серед його командирів і теоретиків, які стояли на чолі федаїнів, муджахеддинів та інших бойових угруповань, живим не залишилося жодного.

З нотаток (6)

Шиїт — це передовсім затятий опозиціонер. Спочатку шиїти становили маленьку групу друзів і прибічників Магометового зятя Алі, чоловіка його любої доньки Фатіми. Після смерті Магомета, який не залишив нащадка чоловічого роду і не назвав чітко свого наступника, серед мусульман почалася боротьба за спадщину пророка, за те, хто буде провідником (халіфом) сповідників Аллаха, першою особою в ісламському світі. Партія (бо власне це означає слово «шиа») Алі на це становище просуває свого провідника, стверджуючи, що Алі — єдиний представник сім'ї пророка, батько двох онуків Магомета — Гасана і Гусейна. Однак сунітська мусульманська більшість упродовж двадцяти чотирьох років іґнорує голос шиїтів, вибираючи трьома наступними халіфами Абу Бакра, Умара і Утмана. Врешті Алі здобуває халіфат, але лише на п'ять років, оскільки гине від руки вбивці, який отруєною шаблею розсікає йому голову. З двох синів, яких мав Алі, Гасан буде отруєний, а Гусейн поляже в битві. Смерть сім'ї Алі позбавляє шиїтів шансів на здобуття влади (яка дістається сунітській династії Омейядів, потому Аббасидів, нарешті — Османів). Халіфат, який, за уявленнями пророка, мав бути інституцією скромності і простоти, перетворюється на спадкову монархію. У цій ситуації плебейські, побожні й убогі шиїти, яких відштовхує впроваджений переможними халіфами нуворишів-ський стиль, переходять в опозицію.

Усе це діялося в середині сьомого століття, але й далі залишається живою і пристрасно відновлюваною в пам'яті історією. У розмові з побожним шиїтом на тему його віри він буде раз у раз повертатися до тих стародавніх подій і зі сльозами на очах розповідати всі подробиці вбивства під Кербелою, коли Гусейнові відтяли голову. Скептичний, іронічний европеєць подумає в цьому місці: Боже, яке ж це має значення сьогодні! Але якщо цю думку він висловить уголос, наразиться на гнів і ненависть шиїта.

По суті доля шиїтів є з кожного погляду трагічною, і це почуття трагізму, історичної кривди і безперервної трагедії, що їх супроводжує, глибоко закодоване у свідомості шиїта. Є на світі суспільства, яким століттями нічого не вдається, все якось розлазиться в руках, щойно зблисне промінчик надії — і тут же згасне, всі вітри дмуть в обличчя, словом, складається враження, що ці народи позначені якоюсь плямою фатуму. Саме так є у випадку шиїтів. Може, тому вони справляють враження смертельно серйозних, напружених, затятих у захисті своїх поглядів, тривожно і навіть грізно принципових, а також (звичайно, це лише враження) — сумних.

Від хвилі, коли шиїти (що становлять заледве одну десяту мусульман, решта є сунітами) переходять в опозицію, починаються їх переслідування. До сьогодні шиїти живуть спогадами про численні погроми, жертвами яких вони ставали упродовж віків. Отже, вони замикаються в ґетто, живуть у межах власної комуни, можуть порозумітися за допомогою тільки їм зрозумілих знаків і напрацьовують конспіративні форми поведінки. Але удари й далі падають на їхні голови. Шиїти горді, вони відрізняються від покірної сунітської більшості, вони протиставляються офіційній владі (яка від пуританських часів Магомета вже обросла пишнотою і багатством), вони виступають проти панівної ортодоксії, а отже, їх не терплять.

Поступово вони починають шукати безпечніших місць, які давали би більше шансів вижити. У ті часи складної і повільної комунікації, коли віддаленість, простір відігравали роль ефективного ізолятора, стіни-за-слони, шиїти намагаються перебратися якомога далі від владного центру (який знаходиться в Дамаску, а пізніше в Багдаді). Вони розпорошуються по світі, мандрують через гори і пустелі, крок за кроком сходять у підпілля. Таким чином постає збережена до сьогодні в ісламському світі шиїтська діаспора. Епопея шиїтів, сповнена актів нечуваних зречень, відваги і гарту духу, заслуговує на окрему книжку. Частина тих мандрівних шиїтських комун подається на схід. Вони переправляються через Тигр і Евфрат, через гори Заґрос і дістаються до пустельного іранського плоскогір'я.

У той час Іран, виснажений, винищений столітніми війнами з Візантією, був тільки-но захоплений арабами, які починають прищеплювати нову віру — іслам. Цей процес відбувається поволі і в атмосфері боротьби. Досі іранці мали офіційну релігію (зороастризм), пов'язану з панівним режимом (Сасанідів), а тепер їм намагаються накинути іншу офіційну релігію, пов'язану з новим (до того ж чужим) панівним режимом — сунітський іслам. Так би мовити, з-під дощу та під ринву.

Але саме у цей момент в Ірані з'являються втомлені, бідні, нещасні шиїти, на яких видно сліди усієї пережитої геєни. Тепер іранці довідуються, що шиїти — це теж мусульмани, до того ж (як вони самі твердять) — єдині справжні мусульмани, єдині носії чистої віри, за яку вони готові віддати життя. Ну добре, запитують іранці, а ці ваші брати араби, які нас підкорили? Брати? — з обуренням вигукують шиїти, — та ж то суніти, узурпатори, наші переслідувачі. Вони вбили Алі і захопили владу. Ні, їх ми не визнаємо. Ми в опозиції! Після цих пояснень шиїти питають, чи можуть вони відпочити після довгих мандрівних поневірянь, і просять дзбан холодної води.

Це зізнання босоногих прибульців скеровує думки іранців на дуже важливий шлях. Ага, себто можна бути мусульманином, але не обов'язково мусульманином провладним. Ба більше, з того, що вони говорять, випливає, що можна бути мусульманином опозиційним! І що в такому разі навіть стаєш ліпшим мусульманином! Їм подобаються ці бідні й покривджені шиїти. Іранці у той час також є бідними і чуються покривдженими. Вони зруйновані війною і в їхній країні панують загарбники. Тож вони швидко знаходять спільну мову з вигнанцями, які шукають тут сховку і сподіваються на гостинність, та починають прислухатися до їхніх проповідників і врешті приймати їхню віру.

У цьому спритному маневрі, який здійснюють іранці, проявився весь їхній розум і незалежність. Їм притаманна особлива здатність зберігати незалежність в умовах залежності. Впродовж сотень років Іран був жертвою загарбань, агресії, поділів, віками ним правили чужинці або залежні від чужих держав місцеві режими, а все-таки зберіг свою культуру і мову, свою неповторну індивідуальність і стільки духовної сили, що у сприятливих обставинах зміг відродитися і постати з попелу. Впродовж двадцяти п'яти століть своєї писаної історії іранці завжди, раніше чи пізніше, обводили довкола пальця тих, хто вважав, що буде безкарно над ними панувати. Часом з цією метою вони мусять послуговуватися зброєю повстань і революцій, і тоді платять трагічну данину кров'ю. Часом застосовують тактику пасивного опору, але застосовують її у нечувано послідовний, екстремальний спосіб. Коли нестерпна влада вже стає їм поперек горла, і далі вони рішуче не хочуть її зносити, тоді вся країна завмирає, весь народ зникає, мовби западається під землю. Влада наказує, але слухати немає кому, насуплює брови, але ніхто на це не дивиться, кричить, але це волання в пустелі. І тоді влада розсипається, як картковий будиночок. Однак найчастіше застосовуваним ними методом є принцип поглинання, дієвої асиміляції, яка означає перековування ворожої зброї на власні мечі.

Так само вони вчинили, коли їх захопили араби. Хочете мати іслам, кажуть вони окупантам, будете мати іслам, але в нашій національній формі, в незалежному, бунтівничому вигляді. Це буде віра, але віра іранська, в якій знайде вираження наш дух, наша культура і наша самостійність. Ця філософія лежить в основі рішення іранців, коли вони приймають іслам. Вони його приймають, але у шиїтському різновиді, який у той час є вірою покривджених і переможених, інструментом протесту й опору, ідеологією непокірних, котрі готові страждати, але не відступлять від принципів, оскільки хочуть зберегти свою окремішність і гідність. Шиїзм стане для іранців не лише їхньою національною релігією, але й політичним притулком і сховком, формою національного виживання, а також — у відповідні моменти — боротьби і визволення.

Іран перетворюється на найнеспокійнішу провінцію мусульманської імперії. Тут постійно хтось плете змови, постійно якісь повстання, крутяться замасковані емісари, кружляють таємні листівки і газети. Представники окупаційної влади — арабські губернатори — сіють терор, але його наслідки протилежні до задуманих. У відповідь на офіційний терор іранські шиїти приступають до боротьби, але не фронтальної, оскільки для цього вони заслабі. Одним із елементів шиїтського суспільства стає відтоді — якщо можна вжити таке визначення — терористичний марґінес. До сьогоднішнього дня ці законспіровані, малі, але безстрашні і безжальні терористичні організації сіють страх в Ірані. Половина вбивств у Ірані, які приписують аятоллам, насправді виконується за вироком цих угрупувань. Узагалі, вважається, що шиїти перші в історії світу створили теорію і застосували на практиці індивідуальний терор як метод боротьби. Згаданий марґінес є продуктом ідеологічних битв, що століттями точаться в лоні шиїзму.

Як і кожне приречене на ґетто переслідуване суспільство, що бореться за виживання, шиїти характеризуються затятістю, ортодоксальним, маніакальним, фанатичним піклування про чистоту доктрини. Переслідувана людина, щоб вижити, мусить зберегти непохитність віри в правильність свого вибору і пильнувати вартості, які визначають цей вибір. Отож, усі схизми, яких шиїзм пережив десятки, мали один спільний знаменник: це були (сказали б ми) ультраліві схизми. Завше знаходилася якась фанатична течія, яка атакувала решту одновірців, звинувативши їх у зменшенні ревності, легковаженні постулатів віри, сибаритстві й опортунізмі. Наставав розкол, після чого найревніші серед схизматиків хапалися за зброю і йшли розправлятися з ворогами ісламу, аби змити кров'ю (бо часто самі гинули) зраду і лінивство своїх оспалих братів.

Іранські шиїти впродовж восьмисот років живуть у підпіллі, в катакомбах. Їхнє життя нагадує муки й поневіряння перших християн у Римі, яких кидали на поїдання левам. Часом здавалося, що їх винищать остаточно і дощенту. Роками вони переховуються в горах, живуть у печерах, вмирають з голоду. Їхні пісні, що збереглися з тих років, переповнені жалем і розпачем, заповідають кінець світу.

Але бувають і спокійніші часи: тоді Іран стає політичним притулком для всіх опозиціонерів у мусульманській імперії, які стягуються сюди з цілого світу, аби серед змовників-шиїтів знайти сховок, підбадьорення і порятунок. Тут можна також пройти курс навчання у великій школі шиїтського підпілля — наприклад, опанувати принципи маскування (такія), які полегшують виживання. Такія дозволяє шиїтові, якщо він опиниться перед сильнішим противником, зовні прийняти панівну релігію, оголосити себе її послідовником, аби лише вберегти існування — своє та своїх найближчих. Можна опанувати принципи дезорієнтації противника (кітман), які дозволяють шиїтові у загрозливій ситуації відмовитися в живі очі від усього, що він говорив хвилину тому, вдавати дурня. Отже, Іран стає в середньовіччі Меккою усілякого типу бунтівників, повстанців, заколотників, найдивніших пустельників, пророків, навіжених, єретиків, стигматиків, містиків, ворожбитів, які сходяться сюди всіма дорогами і навчають, медитують, моляться і віщують. Усе це створює в Ірані таку характерну для цієї країни атмосферу релігійності, екзальтації і містики. «У школі я був дуже побожний, — говорить іранець, — і всі діти вірили, що мою голову оточує променистий ореол». Уявімо собі европейського правителя, який оповідає, що, їдучи на коні, він упав у прірву, але якийсь святий простягнув руку, схопив його у повітрі і таким чином урятував йому життя. Тим часом шах описує таку історію у своїй книжці — і всі іранці сприймають це серйозно. Віра в чудеса тут глибоко закорінена. А також віра в цифри, знаки, символи, ворожбу і об'явлення.

У XVI столітті володарі з іранської династії Сефевідів підносять шиїзм до ранґу офіційної релігії. Тепер шиїзм, який був релігією народної опозиції, стає ідеологією опозиційної держави — іранської держави, яка протистоїть домінуванню сунітської імперії Османів. Та з плином часу стосунки між монархією і шиїтським духовенством усе більше псуватимуться.

Річ у тім, що шиїти не лише відкидають владу халіфів, але й будь-яку світську владу ледве терплять. Іран становить унікальний випадок країни, в якій суспільство вірить тільки в панування своїх релігійних провідників — імамів, з яких, до того ж, останній — згідно з раціональними, а не шиїтськими критеріями — покинув цей світ у IX столітті.

Тут ми сягаємо сутності шиїтського вчення, головного акту віри його сповідників. Шиїти, позбавлені шансів на халіфат, назавжди повертаються спиною до халіфів і відтоді визнають провідників тільки власного визнання — імамів. Першим імамом є Алі, другим і третім — його сини Гасан та Гусейн, і так — аж до дванадцятого. Усі ці імами загинули насильницькою смертю, вбиті або отруєні халіфами, які вбачали в них очільників небезпечної опозиції. Однак шиїти вірять, що останній, дванадцятий імам — Могаммед — не загинув, а зник у печері великої мечеті в Самаррі (Ірак). Сталося це 878 року. Це Прихований, Очікуваний імам, котрий з'явиться у відповідний час як Магді (ведений Богом) і встановить на землі царство справедливості. Потім настане кінець світу. Шиїти вірять, що якби той імам не існував, якби він не був присутній, світ загинув би на місці. Віра в існування Очікуваного є джерелом духовної сили шиїтів, з цією вірою вони живуть і за неї помирають. Це дуже людська туга скривдженого і стражденного суспільства, яке в цій ідеї знаходить утіху і передовсім — сенс життя. Ми не знаємо, коли той Очікуваний прийде, але він може з'явитися кожної миті, хоч би й сьогодні. А тоді закінчаться сльози, і кожен дістане місце при столі благоденства.

Очікуваний — це єдиний провідник, якому шиїти готові підпорядкуватися цілковито. Своїх релігійних проводирів — аятолл — вони вже визнають меншою мірою, а ще меншою — шахів. Якщо Очікуваний є предметом культу, Улюбленим, то шах може бути хіба що Стерпним.

Від часів Сефевідів в Ірані існувало своєрідне двовладдя — монархії і шиїтського духовенства. Стосунки між обома силами складалися по-різному, але занадто дружньо — ніколи. Однак якщо рівновага цих сил порушується, якщо шах намагається накинути тотальну владу (та ще й за допомогою чужинецьких протекторів), тоді народ скупчується в мечетях і розпочинає боротьбу.

Мечеть для шиїтів — це щось більше, ніж місце культу, вона є також пристанню, в якій можна пересидіти бурю, а навіть врятувати життя. Це територія, яку оберігає імунітет, влада не має туди права доступу. В Ірані давніше існував звичай: якщо переслідуваний поліцією бунтівник ховався в мечеті, він був урятований, звідти його вже ніхто не міг витягнути.

Навіть у конструкціях християнської церкви і мечеті можна зауважити суттєву різницю. Церква є замкнутим приміщенням, місцем молитви, зосередження і тиші. Якщо хтось почне розмовляти, інші зроблять йому зауваження. В мечетях інакше. Найбільшу частину об'єкта становить відкритий внутрішній двір, де можна молитися, але й прогулюватися та дискутувати чи навіть провести віче. Тут точиться бурхливе товариське і політичне життя. Іранець, якого поганяють на роботі, за яким всюди стежить поліція, який в установах зустрічає лише буркотливих бюрократів, що витягують з нього хабарі, приходить до мечеті, щоб віднайти рівновагу і спокій, щоб повернути собі гідність. Тут ніхто його не підганяє, ніхто не обзиває. Тут зникають ієрархії, всі рівні, всі брати, а позаяк мечеть є також місцем розмови, місцем діалогу, людина може взяти слово, висловити свою думку, поскаржитися і послухати, що говорять інші. Яке ж це полегшення і як же це кожному потрібно! Тому в міру того, як диктатура затискає обруч, і на роботі й на вулиці западає щораз більша мовчанка, мечеті заповнюються людьми і гамором. Не всі, хто сюди приходить, є ревними мусульманами, не всіх приводить раптовий приплив побожності; приходять, оскільки хочуть віддихатися, хочуть відчути себе людьми. На терені мечеті навіть Савак має обмежене поле для маневру. Щоправда, арештовують і катують багатьох священнослужителів, тих, які відкрито засуджували зловживання влади. Гине в тортурах аятолла Саїді: помирає під час припалювання його на електричному столі. Аятолла Азаршарі вмирає кілька днів потому, коли саваківці занурюють його в казан із киплячою олією. Аятолла Телеґані вийде з тюрми, але такий скатований, що вже довго не проживе. У нього немає повік. Саваківці в його присутності ґвалтували доньку, і Телеґані, щоб не бачити цього, закривав очі. Тож йому пропалювали сигаретами повіки, щоб він мав їх розплющеними. Все це діється у сімдесятих роках нашого століття. Втім, у своєму ставленні до мечеті шах добряче заплутався в суперечностях. З одного боку, він переслідує духовну опозицію, з другого — постійно дбаючи про популярність — проголошує себе побожним мусульманином, постійно ходить на прощі до святих місць, заглиблюється у молитви і просить у мулл благословення. Як же йому оголосити відкриту війну мечетям?

Але є й інша причина, з якої мечеті користуються відносною свободою. Американці, які керують шахом (що для монарха обертається суцільними нещастями, оскільки вони не знають Ірану і не розуміють до кінця, що у ньому діється), вважають, що єдиним противником Могаммеда Рези є комуністи, партія Туде. Відтак увесь вогонь Саваку скеровується проти комуністів. Але комуністів у той час небагато, їх винищили, вони загинули або живуть в еміґрації. Режим так зайнятий переслідуванням справжніх і вигаданих комуністів, що не зауважує: у зовсім іншому місці і під іншими гаслами виросла сила, яка повалить диктатуру.

Шиїт ходить до мечеті ще й тому, що вона завжди поблизу, по сусідству, по дорозі. У самому Тегерані є тисяча мечетей. Недосвідчене око туриста зауважить лише кілька найпоказніших. Тим часом більшість мечетей, особливо у бідних кварталах, це убогі приміщення, які важко розрізнити на тлі злиденної забудови, де гніздиться плебейський світ. Вони збудовані з тієї самої глини і так втоплені у монотонну картину вуличок і провулків, що проходячи там, ми багато тих святинь проминаємо, навіть не зауваживши їх. Це створює між шиїтом та його мечеттю атмосферу звичності, інтимності. Не треба робити кілометрових виправ, не треба святково одягатися, мечеть — це щоденність, саме життя.

Перші шиїти, які дісталися до Ірану, були людьми міськими, це дрібні купці й ремісники. Вони замикалися у своїх ґетто, будували там мечеть, а поряд — ятки і крамнички. У тому самому місці ремісники відкривали свої майстерні. Оскільки мусульманин повинен помитися перед молитвою, тут почали діяти також лазні. А оскільки після молитви мусульманин хоче випити чаю, кави або щось з'їсти, то має під рукою також ресторан і кав'ярню. Так постає феномен іранського міського життя — базар (цим словом окреслюється ота барвиста, людна, гомінка, містично-торгово-купівельна місцина). Якщо хтось каже: «йду на базар», — це не означає, що він мусить брати з собою сітку на закупи. На базар можна йти, щоб помолитися, щоб зустріти друзів, залагодити якусь оборудку, посидіти в кав'ярні. Можна піти, щоб послухати плітки і взяти участь у зборах опозиції. В одному місці — на базарі — не бігаючи містом, нікуди не йдучи, шиїт задовольняє усі потреби тіла і духу. Тут він знайде все необхідне для земного існування і тут же, через молитви і пожертви, забезпечить собі життя вічне.

Найстарші купці, найталановитіші ремісники та мулли базарної мечеті творять еліту базару. До їхніх вказівок і думок дослухається уся шиїтська громада, оскільки вони приймають рішення про життя на землі й на небесах. Якщо базар оголосить страйк і замкне свої брами, люди повмирають з голоду, а також не матимуть доступу до місця, де можна зміцнити дух. Тому союз мечеті з базаром є найбільшою силою, яка здатна розправитися з будь-якою владою. Так було й у випадку останнього шаха. Коли базар виніс йому вирок, долю монарха було вирішено.

У міру посилення боротьби шиїти дедалі більше почувалися у своїй стихії. Талант шиїта виявляє себе в боротьбі, а не в праці. Вроджені ворохобники і бунтарі, люди великої гідності і честі, невтомні опозиціонери, стаючи до бою, знову опинилися на звичному для них ґрунті.

Для іранців шиїзм завжди був тим, чим для наших конспіраторів у добу повстань шабля, схована за бантиною на горищі. Якщо життя було відносно стерпним, а сили ще не організовані, шабля лежала у сховку, загорнута в проолієне шмаття. Але коли лунав бойовий сигнал, коли надходила пора піднятись на битву, то було чути скрипіння сходів, які вели на горище, а потім — тупіт коней і свист леза, що розтинає повітря.

З нотаток (8)

Магмуд Азарі повернувся до Тегерана на початку 1977 року. Вісім років він жив у Лондоні, заробляючи перекладами книжок для різних видавництв і термінових текстів для рекламних аґентств. Він був старшим, самотнім чоловіком, який вільний від праці час любив проводити у прогулянках і розмовах зі своїми земляками. Під час цих зустрічей вони дискутували в основному про труднощі, які переживають англійці, оскільки навіть у Лондоні Са-вак був усюдисущою інституцією, тож належало уникати розмов на іранські теми.

Під кінець перебування він отримав із Тегерана кілька переказаних приватним шляхом листів від брата. Адресант заохочував його повертатися, пишучи, що наближаються цікаві часи. Магмуд боявся цікавих часів, але в їхній родині брат завжди мав над ним владу, тому він спакував валізи і повернувся до Тегерана.

І не міг упізнати міста.

Колись спокійна пустельна оаза перетворилася на оглушливе стовпище. П'ятимільйонний натовп людей намагався щось робити, щось говорити, кудись їхати, щось їсти. Мільйон автомобілів протискалося вузькими вуличками, а їхній рух прямував до нуля, оскільки колона, що їхала в одному напрямку, зіштовхувалася з колоною, що їхала в напрямку протилежному, на додачу одну і другу атакували, прорізали, розбивали колони, що напирали з боків, справа і зліва, з північного сходу і південного заходу, складаючись у гігантські зірчасті створіння, що димлять і сигналять, ув'язнені у тісних завулках, як у клітках. Тисячі автомобільних сирен завивало від світанку до ночі без жодного сенсу і користі.

Він зауважив, що люди, колись такі спокійні і ввічливі, тепер сваряться за найменшої нагоди, вибухають злістю з найменшого приводу, впиваються один одному в горлянку, верещать і лаються. Ці люди нагадували йому дивних, сюрреалістичних роздвоєних монстрів, одні члени яких послужливо вгиналися перед кимось важливим і владним, а інші у той самий час топтали і молотили когось слабкого. Видно, завдяки цьому вони віднаходили якусь внутрішню рівновагу, щоправда, жалюгідну і нікчемну, але потрібну, щоб утриматися на поверхні і вижити.

Його охопили побоювання: чи зіткнувшись уперше з таким монстром, він буде в стані передбачити, які члени зреагують першими — прогинальні чи топтальні. Але незабаром переконався, що активнішими є топтальні, вони мовби постійно вириваються вперед і відступають лише під натиском важливих обставин.

На першу прогулянку він пішов до парку. Сів на лавку, зайняту якимось чоловіком, і спробував зав'язати з ним розмову. Але той без слова підвівся і поспішно пішов собі. Він повторив спроба за хвилю — заговорив до іншого перехожого. Той поглянув на нього таким переляканим поглядом, ніби побачив божевільного. Тож Магмуд дав йому спокій і вирішив повернутися до готелю, в якому зупинився відразу по приїзді.

На рецепції заспаний, сердитий тип сказав йому, що слід зареєструватися в поліції. Він уперше за вісім років відчув страх і тієї миті усвідомив, що це відчуття, яке ніколи не старіє: те саме раптове прикладання льодяної брили до голої спини, так добре знане з давніх років, та сама важкість у ногах.

Поліція займала паскудний, затхлий будинок у кінці тієї ж вулиці, на якій стояв готель. Магмуд став у довгу чергу понурих, апатичних людей. По той бік балюстради сиділи поліціянти і читали газети. У великому, переповненому людьми приміщенні панувала цілковита тиша: поліціянти були зайняті читанням, і ніхто з черги не відважувався сказати слово. Невідомо, з якої причини раптом почалося виконання службових обов'язків. Тепер поліціянти човгали стільцями, порпалися в шухлядах і картали відвідувачів, обзиваючи їх останніми словами.

Звідки всюди стільки хамства? — дивувався стривожений Магмуд. Коли надійшла його черга, він отримав анкету, яку слід було заповнити на місці. Він вагався над кожним пунктом і зауважив, що всі підозріло приглядаються до нього. Переляканий, він почав писати нервово, незграбно, так, ніби був напівграмотним. Відчув, що піт виступає у нього на чолі, а коли виявив, що забув хусточку, спітнів іще сильніше.

Здавши анкету, він квапливо вийшов і, йдучи в задумі вулицею, зіткнувся з якимось перехожим. Той почав його голосно лаяти. Біля них зупинилося кілька осіб. Таким чином Магмуд спричинив правопорушення, оскільки своєю поведінкою викликав збіговисько. Це суперечило закону, який забороняв організовувати будь-які несанкціоновані зібрання. Надійшов поліціянт. Магмуд мусив довго пояснювати, що сталося випадкове зіткнення і що в процесі всього інциденту не лунали вигуки проти монархії. Попри це поліціянт записав його персональні дані і здер з нього тисячу ріалів.

До готелю Магмуд повернувся пригнічений. Він усвідомив, що його вже записали, причому записали двічі. Почав роздумувати, що станеться, коли ці записи десь перетнуться. Потім розрадив себе надією, що все — можливо — пропаде у бездонному безладі.

Зранку прийшов брат, і Магмуд, привітавшись, сказав, що його вже записали. Чи не буде розважливіше йому повернутися до Лондона. Брат колись керував серйозним видавництвом, яке знищив Савак. Савак цензурував книжки щойно після друку цілого накладу. Якщо книжка викликала підозри, всі примірники доводилося пускати під ніж, а витрати видавцеві ніхто не компенсував. У такий спосіб було зруйновано більшість видавництв. Інші боялися і в країні з населенням тридцять п'ять мільйонів тираж більшим за тисячу примірників видавати не ризикували. Бестселлер Великої Цивілізації — «Як дбати про свій автомобіль» — вийшов п'ятнадцятитисячним накладом, але на цьому друк припинили, оскільки в розділах про зіпсований двигун, погану вентиляцію і розряджений акумулятор Савак побачив алюзію на ситуацію в уряді.

Брат хотів з ним порозмовляти, але, вказавши на жирандоль, телефон, розетки і нічний світильник, запропонував вийти з кімнати і запросив його на прогулянку за місто. Вони вирушили старим, розбитим автомобілем у бік гір. Був березень, віяв крижаний вітер і всюди лежав сніг. Вони стояли, заховавшись за високий валун, і тремтіли від холоду.

(«Тоді брат сказав мені, що я мушу залишитися, бо почалася революція і я буду потрібний. Яка революція, запитав я, ти що, ошалів? Я боявся всіляких заворушень, взагалі не зношу політики. Щоденно займаюся йогою, читаю поезію і перекладаю. Навіщо мені політика? Але брат заявив, що я нічого не розумію, і почав пояснювати ситуацію. Вихідним пунктом є Вашинґтон, там вирішується наша доля. Саме у Вашинґтоні Джиммі Картер тепер говорить про права людини. Шах не може цього іґнорувати! Він мусить припинити тортури, випустити частину людей із тюрем і впровадити бодай видимість демократії. А для початку нам цього вистачить! Він дуже гарячкував, я його втихомирював, хоча довкола не було живої душі. Під час цієї зустрічі він дав мені машинопис обсягом понад двісті сторінок. Це було звернення нашого письменника Алі Аскара Джаваді — відкритий лист до шаха. Джаваді писав у ньому про тотальну кризу, про залежність країни і неподобства монархії. Про корупцію, інфляцію, репресії і моральний занепад. Брат сказав, що цей документ кружляє з рук у руки і що завдяки пере-друкам існує щораз більше копій. Тепер, додав він, ми чекаємо на реакцію шаха. Чи Джаваді сяде у в'язницю, чи ні. Наразі він отримує телефонні погрози, але на цьому закінчується. Він буває у кав'ярні, ти зможеш з ним порозмовляти. Однак я відповів, що боюся зустрічей з людиною, за якою напевно слідкують»).

Вони повернулися до міста. Магмуд, замкнувшись у кімнаті, цілу ніч читав лист. Джаваді звинувачував шаха у знищенні народного духу. Всіляка думка, писав він, переслідується, а найсвітліші люди приречені на мовчанку. Культура опинилася за ґратами або мусила зійти у підпілля. Він застерігав, що поступ не можна міряти кількістю танків і машин. Мірою проґресу є людина, її почуття свободи і гідності. Магмуд читав, прислухаючись, чи хтось не йде коридором.

Наступного дня він непокоївся, що зробити з машинописом. Узяв його з собою, не бажаючи залишати в кімнаті. Проте, йдучи вулицею, усвідомив, що така папка паперу може викликати підозру. Він купив газету і вклав звернення досередини. Попри це побоювався, що кожної миті його можуть затримати і обшукати. Найгірше було на рецепції. Він не мав сумніву, що там повинні були звернути увагу на пакунок, який він завжди тримав під пахвою. Про всяк випадок він вирішив обмежити виходи і повернення.

Поступово він почав віднаходити давніх друзів, приятелів зі студентських років. На жаль, частина вже не жила, багато перебувало в еміґрації, а кілька у тюрмах. Врешті-решт він встановив-таки низку дійсних адрес. Пішов до університету, де зустрів Алі Каїді, з яким колись вибирався у спільні гірські мандрівки. Каїді був тепер професором ботаніки, спеціалістом із вічнозелених рослин субтропічного лісу. Магмуд обережно запитав його про ситуацію в країні. На хвилину задумавшись, Каїді відповів, що вже багато років займається виключно субтропічним лісом. Потім почав розвивати цю тему, мовляв, території, на яких росте субтропічна рослинність, відзначаються своєрідним кліматом. Узимку там йдуть дощі, натомість літо сухе і гаряче. Узимку, пояснював він, найкраще розвиваються ефемеридні види, тобто однорічники і геофіти, натомість улітку радше ксерофіти, оскільки вони мають властивість обмежувати транспірацію. Магмуд, якому ці дефініції нічого не говорили, в загальних виразах запитав приятеля, чи можна тут очікувати на великі події. Каїді знову замислився, а за якийсь час почав говорити про чудову крону атлантичного кедра (Cedrus atlantica). Однак, пожвавився він, недавно я досліджував гімалайський кедр (Cedrus deo-dara), який росте у нас, і мушу з радістю сказати, що він ще гарніший!

Іншого дня Магмуд зустрів приятеля, з яким ще у школі пробував спільно написати драму. Приятель тепер був мером міста Карадж. Під кінець обіду, який на запрошення мера вони їли у доброму ресторані, Магмуд запитав його про настрої у суспільстві. Але мер не хотів виходити поза справи свого міста. В Караджі, сказав він, тепер асфальтують головну вулицю. Почали будувати каналізацію, якої навіть у Тегерані немає. Лавина цифр і термінів приголомшила Магмуда, він відчув недоречність свого запитання. Однак вирішив не відступати і запитав приятеля, про що найчастіше розмовляють мешканці його міста. Той задумався. А чи я знаю? Про свої справи. Ці люди не думають, їм усе одно, вони ліниві, аполітичні, дбають тільки про власне подвір'я. Справи Ірану! Що їм до того? І далі вже говорив і говорив, як тут збудували завод паральдегіду і тепер заллють тим паральдегідом цілу країну. Але Магмуд не знав, що означає ця назва, і відчув себе невігласом, людиною, яка залишилася десь позаду. У тебе взагалі немає турбот? — запитав він здивовано свого приятеля. Та де! — сказав той і, схилившись над столиком, тихо додав: продукцію цих нових заводів можна викинути на смітник. Халтура і металобрухт. Люди не хочуть працювати і все роблять абияк. Усюди якась апатія, якийсь невиразний опір. Уся країна сидить на мілині. Але чому? — запитав Магмуд. Не знаю, відказав приятель, підводячись і киваючи офіціантові, мені важко сказати. І пригнічений Магмуд зауважив, що щира душа нереалізованого шкільного драматурга, вигулькнувши на мить, щоб проговорити кілька тих незвичних слів, знову швиденько сховалася за барикадою ґенераторів, транспортерів, реле і накидних ключів.

(«Для цих людей конкретика стала політичним притулком, криївкою, навіть спасінням. Кедр, так, це конкретика, асфальт — це теж конкретика. На конкретну тему завжди можна виступити, висловитися якнайвільніше. Перевагою конкретики є те, що вона має чітко визначену межу, облаштовану сигналізаційними дзвониками. Якщо зайнята конкретикою свідомість почне наближатися до цієї межі, дзвоники попередять її, що далі починається поле ризикованих загальних думок, небажаних реф-лексій і синтезу. На звук цього сигналу передбачлива свідомість відступить і знову зануриться у конкретику. Увесь цей процес ми можемо спостерігати, дивлячись на обличчя нашого співрозмовника. Ось він у дуже жвавій манері розмірковує, викладаючи цифри, відсотки, назви і дати. Ми бачимо, що він міцно сидить у конкретиці, як у сідлі. Тоді ми ставимо йому запитання: ну добре, але чому люди якісь такі не надто, сказати б, задоволені? У цей момент ми бачимо, як змінюється обличчя співрозмовника (у ньому озвалися сигналізаційні дзвіночки: увага! за мить ти перетнеш межу конкретики). Співрозмовник замовкає і гарячково шукає виходу з ситуації, яким, звичайно, є повернення до конкретики. Задоволений, що уникнув пастки, що не дав зловити себе, полегшено зітхнувши, він знову жваво розмірковує, просторікує, трощить нас конкретикою, якою може бути предмет, річ, істота чи явище. Однією з прикмет конкретики є те, що сама по собі вона не має властивості поєднуватися з іншими конкретиками і спонтанно утворювати цілісні картини. Наприклад, одна неґативна конкретика може існувати поруч з іншою неґативною конкретикою, але вони не утворюють єдиної картини, допоки їх не згуртує людська думка. Однак ця думка, затримувана дзвінком сигналізації на межі кожної конкретики, неспроможна виконати свого завдання, тому окремі неґативні конкретики довгий час можуть існувати, не складаючись у жодну тривожну панораму. Коли вдається зробити так, щоб кожна людина замкнулась у межах своєї конкретики, тоді постає атомізоване суспільство, складене з енної кількості конкретних індивідів, нездатних поєднатися в злагоджену спільноту»).

Однак Магмуд вирішив відірватися від справ приземлених і поширяти у світі уяви і зворушення. Він віднайшов друга, про якого знав, що той став визнаним поетом. Гасан Резвані прийняв його у комфортабельній, сучасній віллі. Вони сиділи на краю басейну в старанно доглянутому садочку (вже почалося спекотне літо) і попивали із покритих інеєм склянок джин з тоніком. Гасан скаржився на втому, оскільки лише вчора повернувся з турне, яке охопило Монреаль, Чикаґо, Париж, Женеву й Атени. Він їздив читати лекції про Велику Цивілізацію, про Революцію Шаха і Нації. Неприємне заняття, зізнався він, оскільки його діймали галасливі провокатори, які заважали говорити і не шкодували образ. Гасан показав Магмудові свій новий томик поезій, присвячених шахові. Перший вірш мав назву «Куди гляне — квіти зацвітуть». Якщо шах, говорилось у вірші, лише кине кудись оком, там відразу ж виросте і зацвіте гвоздика або тюльпан.

А куди подивиться він знову,

Там зійде троянда пурпурова.

Інший вірш мав назву «Куди стане — джерело проб'ється». У цьому вірші автор запевнював, що там, де ступить нога монарха, почне бити джерело кришталевої води.

А якщо бодай мить зачека,

Там поплине широка ріка.

Вірші читалися по радіо і на урочистих зборах. Сам монарх висловлювався про них вельми похвально, а Гасанові надали стипендію Фонду Паглаві.

Одного разу Магмуд, йдучи вулицею, побачив людину, яка стояла під деревом. Коли він підійшов ближче, то впізнав (хоч і насилу) Могсена Джалавера, разом із яким вони колись дебютували у студентській газетці. Магмуд знав, що Могсена катували і тримали в тюрмі, оскільки у своєму помешканні він переховував приятеля-муджа-хеддина. Він зупинився і хотів подати йому руку. Той подивився на нього відсутнім поглядом. Магмуд пригадав йому своє прізвище. Могсен не ворухнувшись відповів: мені байдуже. Він далі стояв зіщулений і дивився в землю. Йдемо кудись, сказав Магмуд, я хочу порозмовляти. Мені байдуже, повторив той, залишаючись нерухомим, із опущеною головою. Магмуд почув, що йому стає холодно. Слухай, спробував він знову, а може, домовмося на інший день? Могсен не відповідав, аж раптом ще більше зіщулився і тихо, приглушеним шепотом сказав: забери щурів.

За якийсь час Магмуд винайняв у середмісті скромне помешкання. Він ще розпаковував валізи, коли до нього прийшли троє чоловіків і, привітвши його як нового мешканця дільниці, запитали, чи є він членом партії шаха — Растакхіз. Магмуд відповів, що ні, оскільки щойно повернувся після кількох років, проведених в Европі. Це викликало їхню підозру, бо ті, хто міг, радше виїжджали, ніж поверталися. Вони почали випитувати про причину його повернення, а один із прибулих усе нотував у зошиті. Магмуд із тривогою збагнув, що таким чином він уже втретє записаний. Прибулі вручили йому заяву про вступ, але Магмуд відповів, що не хоче записуватись, оскільки все життя був людиною аполітичною. Чоловіки подивилися на нього остовпіло, позаяк — усвідомили вони — новий мешканець не розумів, що говорить. Тож дали йому прочитати листівку, де великими літерами були надруковані слова шаха: «Хто не буде належати до партії Растакхіз, є або зрадником, чиє місце у в'язниці, або не вірить у Шаха, Націю і Батьківщину, а отже, не повинен очікувати, що до нього ставитимуться нарівні з іншими». Однак Магмуд проявив достатньо відваги і попросив дня відстрочки, пояснивши, що він мусить поговорити з братом.

Брат сказав: у тебе немає іншого виходу. Всі належать до партії! Вся нація як один мусить належати. Магмуд повернувся додому і під час наступного візиту активістів написав заяву про вступ до партії. Таким чином він став бійцем Великої Цивілізації.

Невдовзі він отримав запрошення до будівлі Растак-хізу, яка містилася неподалік його дому. Там відбувалися збори митців, які своїми творами мусили вшанувати тридцять сьому річницю вступу монарха на трон. Усі річниці, пов'язані з особою шаха та його найбільшими звершеннями — Білою Революцією і Великою Цивілізацією, — святкувалися урочисто і галасливо, усе життя імперії крокувало від річниці до річниці в піднесеному, вишуканому і гідному ритмі. Численні штаби людей слідкували з календарем у руці, щоб не проґавити дня народження монарха, його останнього шлюбу, коронації, приходу на світ наступника трону та інших щасливо народжених нащадків. А до традиційних свят постійно дописували нові й нові. Ледве закінчилася одна річниця, а вже готували наступну, в атмосфері вже відчувалася гарячка і піднесення, зупинялася будь-яка робота, всі готувалися до чергового дня, який промине у гучному бенкетуванні, нагородженнях, вітаннях і піднесеному богослужінні.

Цього разу під час зборів обговорювали проекти нових пам'ятників шахові, які мали відкрити у день річниці. Головуючий, звертаючись до близько ста осіб, зібраних у залі, кожного разу підкреслював, що вони — видатні. Однак жодне зі згаданих прізвищ нічого Магмудові не говорило. Хто ось ті, запитав Магмуд сусіда, що сидять попереду в атласних фотелях? Це особливо відзначені, прошепотів сусід, колись вони отримали від шаха його книжку з автографом.

Головував на зборах скульптор Куруш Лашаї, з яким Магмуд колись познайомився у Лондоні. Лашаї провів багато років у Лондоні й Парижі, намагаючись зробити там мистецьку кар'єру. Однак йому нічого не вдавалося, у нього не було хисту і він не здобув визнання. Після кількох невдач розчарований, ображений він повернувся до Тегерана. Але — як людина амбіційна — не міг змиритися з поразкою, шукав компенсації. Вступив до Растакхізу і відтоді спинався все вгору й вгору. Незабаром став головою журі Фонду Паглаві, почав вирішувати долю нагород, вважався теоретиком імперського реалізму. Існувала думка, що слово Лашаї вирішує все, кружляв поголос, що він є радником шаха у питаннях культури.

Коли Магмуд виходив зі зборів, до нього підійшов письменник і перекладач Ґолям Касемі. Вони не бачилися багато років: Магмуд жив за кордоном, а Ґолям сидів у країні і писав оповідання, що славили Велику Цивілізацію. Жив чудово, мав вільний вступ до палацу, його книжки видавали у шкіряних палітурках. Ґолям хотів сказати щось важливе і силою затягнув його до вірменської кав'ярні, де розклав на столі якийсь тижневик і з гордістю в голосі сказав: дивись, що мені вдалося надрукувати! Це був його переклад вірша Поля Елюара. Магмуд кинув оком на вірш і запитав: ну, і що в цьому такого? Як, обурився Ґолям, ти нічого не розумієш? Перечитай уважно. Магмуд уважно перечитав, але ще раз запитав: ну, і що ж у цьому надзвичайного? Чим ти так пишаєшся? Чоловіче, розгнівався Ґолям, чи ти осліп? Подивися:

Погода огидна і ніч безпросвітна,

Сліпого — і того не виженеш з хати...

Читаючи, він кожне слово підкреслював нігтем на папері. Скільки мені коштувало зусиль, кричав він, збуджений, аби це опублікувати, аби переконати Савак, що це можна друкувати! У цій країні, де все повинно пахнути оптимізмом, квітнути, усміхатися, раптом — «ніч безпросвітна»! Ти можеш собі таке уявити? Ґолям мав міну переможця, він пишався своєю відвагою.

Щойно в цю мить, дивлячись на зморщене, лукаве обличчя Ґоляма, Магмуд уперше повірив у недалеку революцію. Йому здавалося, що він раптом зрозумів усю ситуацію. Ґолям передчуває наближення катастрофи. Він розпочав свої хитрі маневри, змінює фронт, намагається очиститись, складає данину прийдешній силі, грізні кроки якої вже відбиваються глухою луною в його стривоженому і зворохобленому серці. Поки що на пурпурову подушку, на яку сідає шах, Ґолям крадькома поклав кнопку. Це не бомба, ні. Шах від цього не загине, натомість Ґолям почується краще: він виступив проти! Тепер він буде показувати цю кнопку, розповідати про неї, шукати серед найближчих визнання і похвали, тішитися, що проявив незалежність.

Але увечері Магмуда обсіли давні сумніви. Вони з братом гуляли по спорожнілих вулицях. Проминали стомлені, погаслі обличчя. Зморені перехожі спішили до домівок або стояли мовчки на зупинках. Якісь чоловіки сиділи під стіною, дрімали, спираючи голови на коліна. Хто буде робити ту твою революцію? — спитав Магмуд, показуючи на них рукою. Таж тут усі сплять. Ті самі люди, відповів брат. Ті самі, яких ти тут бачиш. Одного дня у них виростуть крила. Але Магмуд не міг собі цього уявити.

(«Проте раннього літа я сам почав відчувати, що щось змінюється, щось у людях, в повітрі оживає. Цей настрій дуже невиразний, трохи схожий на пробудження зі страшного сну. Наразі американці змусили шаха звільнити з в'язниці частину інтелектуалів. Проте шах крутив, одних випускав, інших замикав. Але найважливіше, що йому довелося хоча б на крок відступити, що у жорсткій системі з'явилася перша тріщина, перша щілина. Це використала група людей, які хотіли відродити Спілку Письменників Ірану. Шах розпустив її у шістдесят дев'ятому році. Взагалі, будь-які, найневинніші організації були заборонені. Існував лише Растакхіз або мечеть. Tertium non datur. Але уряд надалі не погоджувався, щоб літератори мали свою спілку. Відтак почалися таємні зібрання в приватних домах, найчастіше в старих двориках під Тегераном, оскільки там можна було найкраще законспіруватися. Ці зібрання називалися культурними вечорами. На початку читали поезію, а потім розгорталася дискусія про поточну ситуацію. Під час дискусій говорили, що вся вигадана шахом і покликана йому ж служити програма розвитку остаточно розвалилася, що все перестає функціонувати, що ринок порожніє, а життя дорожчає, що квартплата поглинає три чверті заробітків, що бездарна, але жадібна еліта грабує країну, що іноземні фірми вивозять велетенські гроші, що половину доходів з нафти з'їдають бездумні озброєння. Про все це говорилося все відкритіше і чіткіше. Пам'ятаю, що на одному з цих вечорів я вперше побачив людей, які недавно вийшли із в'язниці. Це були письменники, науковці, студенти. Я вдивлявся в їхні обличчя, хотів розгледіти, який слід на людині залишає великий страх і велике страждання. У мене склалося враження, що в їхній поведінці було щось ненормальне. Вони рухалися невпевнено, приголомшені світлом і присутністю інших. Стосовно оточення вони насторожено зберігали дистанцію, ніби побоюючись, що наближення іншої людини може закінчитися для них побиттям. Один із них виглядав жахливо, у нього були шрами від опіків на обличчі й долонях, він ходив із ціпком. Був студентом юридичного факультету, під час обшуку у нього знайшли листівки федаїнів. Пам'ятаю, як він розповідав, що саваківці завели його до великого залу, де одна стіна була залізною, розпеченою добіла. На підлозі лежали рейки, на рейках стояло металеве крісло з коліщатами, до якого його прив'язали пасками. Саваківець натиснув кнопку і крісло почало рухатися в бік розжареної стіни. Це був повільний, але стрибкоподібний рух, щохвилини на три сантиметри вперед. Студент підрахував, що шлях до стіни триватиме дві години, але вже за годину не міг витримати температури, почав кричати, що у всьому зізнається, хоча зізнаватися не мав у чому, ті листівки він знайшов на вулиці. Всі слухали мовчки, студент плакав. Пам'ятаю, він кричав: Боже, за що ти покарав мене тим страшним каліцтвом, яким є мислення! Навіщо навчив мене думати, замість того, щоб навчити тваринної покори! Врешті він знепритомнів, його мусили винести до іншої кімнати. Проте решта тих, хто повиходив із підвалів, найчастіше мовчала, не говорила ні слова»).

Але Савак швидко вистежив місця цих зібрань. Однієї ночі, коли вони покинули дворик і йшли стежкою до шосе, Магмуд раптом почув шурхіт у придорожніх кущах. За мить виникла метушня, донеслися крики, темнота стрімко загусла, він відчув жахливий удар в потилицю. Заточився, впав обличчям на кам'яну стежку і втратив свідомість. Отямився в обіймах брата. Спухлими, залитими кров'ю очима він насилу розгледів у сутінках його сіре, побите обличчя. Почув зойки, хтось кликав на допомогу, у певний момент він розпізнав голос студента, який, певно, пережив шок, бо десь, наче з-під землі, повторював: навіщо ти навчив мене думати! Навіщо ти покарав мене цим страшним каліцтвом! Магмуд тепер бачив, що у когось поряд звисала зламана рука, бачив чоловіка навколішках, у якого з рота текла кров. Вони помалу щільною групою почали просуватися в бік шосе, вмираючи зі страху, що катування почнуться знову.

Уранці він лежав у своєму ліжку з обмотаною головою і зашитим чолом. Сторож приніс йому газету, в якій Магмуд прочитав опис нічної події: «Минулої ночі в околиці Кан неодноразово карані покидьки суспільства організували в одному з місцевих двориків огидну оргію. Патріотичні місцеві мешканці кілька разів звертали їм увагу на недоречність і відразливість їхньої поведінки. Але звиродніла банда, замість дослухатися до справедливих зауважень місцевих патріотів, кинулася на них, озброївшись каменями і палицями. Люди, на яких напали, були змушені вдатися до самозахисту і відновити порядок, що панував тут досі!». Магмуд стогнав, відчував, що має гарячку, голова йому йшла обертом.

Увечорі його провідав брат. Він був схвильований, збуджений. Не звертаючи уваги на рани Магмуда і ніби забувши про нічний напад, він витягнув із портфеля грубий машинопис і підсунув його хворому для читання. Магмуд насилу одягнув окуляри. Знову лист, — сказав він з відразою і відклав машинопис, — дай мені спокій! Але ж, чоловіче, — напоумив його обурений брат, — придивися добре, це серйозна справа! І Магмуд, змушений попри зболену голову читати, за хвилю визнав, що це дійсно була серйозна і незвична справа. Перед ним була копія листа, адресованого трьома найближчими людьми Моссадека шахові. Магмуд перечитав підписи: Карім Санджабі, Шагпур Бахтіяр, Дарій Форугар. Великі імена, подумав він, великі авторитети. Всі у різні роки були в'язнями шаха, Бахтіяр був в'язнем шість разів.

«Від 1953 року, — читав Магмуд, — Іран живе в атмосфері терору і страху. Всіляку опозицію придушують у зародку, а коли вона і вийде на денне світло, її топлять у крові. Спогад про дні, коли можна було дискутувати на вулиці, коли вільно продавали книжки, коли у період Моссадека було дозволено маніфестувати, перетворився з плином років на все віддаленіший сон, який уже затирається у пам'яті. Будь-яка діяльність, якщо вона хоча б найменшою мірою не подобалася двору, виявилася забороненою. Народ приречений на мовчанку, йому не можна й слова сказати, висловити думку, вчинити протест. Залишилася тільки одна дорога — підпільної боротьби».

Магмуд заглибився у розділ під назвою «Тривожна економічна, суспільна і моральна ситуація Ірану». Там йшла мова про розклад економіки, про страхітливу суспільну нерівність, про знищення сільського господарства, про свідоме одурманення населення і моральну депресію, в яку загнали народ. «Та мовчанку й оманливу смиренність народу, — читав він, — не слід сприймати за байдужість чи, тим паче, за згоду з наявним станом речей. Спротив може набувати різних форм, і тільки маси зуміють вибрати форму, що відповідає даній ситуації». Лист був витриманий у рішучому тоні, звучав як ультиматум. Закінчувався він вимогою реформ, демократії і свободи. Ці люди сядуть до цюпи, подумав зболений і виснажений Магмуд, відкладаючи лист, і відчув у скронях вогонь гарячки.

За кілька днів брат прийшов у товаристві чоловіка, якого Магмуд не знав. Це був робітник з інструментального заводу в Караджі. Він сказав, що всюди спалахує щораз більше страйків. Їх ніколи не було стільки, як цього року. Страйки заборонені і придушуються, сказав він, але люди не мають іншого виходу, життя стало нестерпним. Савак керує професійними спілками і розпоряджається заводом, робітник є рабом. Зарплата росте, та ціни ростуть ще швидше, дедалі важче звести кінці з кінцями. Його сильні руки здійснили в повітрі такий рух, ніби хотіли зустрітися, але якась сила відштовхнула їх одну від одної. Він сказав, що робітники Караджа вирушили в бік Тегерана, аби в міністерстві праці домагатися вищих заробітків. Їм назустріч виїхало військо і відкрило по них вогонь. Обабіч дороги — гола пустеля, не було куди втікати. Ті, хто це пережив, повернулися, забираючи полеглих і поранених. Загинуло сімдесят людей, а двісті отримали поранення. Місто ходить у жалобі і чекає на годину помсти.

Дні шаха полічені, сказав рішучим голосом брат. Не можна роками страчувати беззбройний народ. Полічені? — здивувався Магмуд, підводячи забинтовану голову. Ти здурів? Ти бачив його армію? Ясна річ, брат бачив, питання було риторичним. Магмуд постійно оглядав дивізії шаха по телевізору і в кінотеатрах. Паради, маневри, винищувачі, ракети, дула гармат, націлені прямо в серце Магмуда. Він з відразою дивився на шеренги підстаркуватих генералів, які силувано виструнчувались перед монархом. Цікаво, думав він, як би вони повелися, коли б поблизу вибухнула справжня бомба. Мабуть, дістали би інфаркт! З кожним місяцем екран телевізора все більше заповнювався танками і мінометами. Магмуд вважав, що це страшна сила, яка зламає будь-яку перешкоду, все оберне на пил і кров.

Почалися спекотні літні місяці. Пустеля, яка оточує з півдня Тегеран, дихала жаром. Магмуд уже почував себе добре і вирішив вечорами робити прогулянки. Уперше за багато часу він вийшов на вулицю. Вже було пізно. Він кружляв маленькими, темними провулками поблизу гігантської, понурої споруди, яку закінчували в поспіху. Це була нова будівля Растакхізу. Йому здавалося, що у темноті він бачить рухливі постаті і чує, як хтось виходить із кущів. Але ж тут немає ніяких кущів, намагався заспокоїти себе він. Попри це, наляканий, звернув у найближчу поперечну вулицю. Він відчув, що боїться, хоча знав, що його переляк не мав жодної конкретної причини. Йому стало холодно, і він вирішив повернутися додому. Йшов вулицею, яка спускалася в долину, в бік середмістя. Раптом почув кроки людини, яка йшла за ним. Він здивувався, оскільки був переконаний, що вулиця порожня, що не бачив поблизу нікого. Мимоволі він пришвидшив крок, але той позаду пришвидшив також. Якийсь час вони йшли нога в ногу, ритмічно, як двоє вартових. Магмуд вирішив іти ще швидше. Тепер він йшов коротким, стрімким кроком. Той зробив те саме, а навіть почав наближатися. Краще пригальмувати, вирішив Магмуд, шукаючи виходу з пастки. Але страх був сильніший за розум, і Магмуд, щоб відірватися, видовжив крок. Він відчував, як у нього терпне шкіра. Боявся спровокувати переслідувача. Магмуд думав, що таким чином відтягне момент, коли отримає удар. Але той ззаду був уже зовсім близько, він чув його дихання, в тунелі вулиці відлунювали тільки їхні кроки. Магмуд не витримав і побіг. Тоді той кинувся навздогін. Магмуд мчав, його піджак майорів у повітрі, як чорна хоругва. Раптом він усвідомив, що до того приєднуються інші, він чув за собою стугоніння десятків ніг, які насувалися на нього з гуркотом лавини. Він біг далі, але йому почало бракувати повітря, він був мокрий, безтямний, відчув, що за мить звалиться на землю.

Залишками сил він прибився до найближчих дверей і вчепився в опущені жалюзі. Думав, що зараз у нього розірветься серце. Мав враження, що чужий кулак перебив йому ребра, вдерся досередини і завдає болісних, оглушливих ударів, сіє спустошення.

Врешті до нього почала повертатися рівновага. Він розглянувся. На вулиці не було ані душі, під стіною прокрадався сірий кіт. Поволі, тримаючись за серце, Магмуд поволікся додому, розбитий, пригнічений, переможений.

(«Усе почалося з того нічного нападу навесні, коли ми виходили зі зборів. Відтоді я вже боявся, відчував страх. Страх часто атакував мене у найнесподіваніший момент, наздоганяв, коли я був цілковито неготовий. Мені було соромно, але я не міг дати собі з цим раду. Мені це почало дуже заважати. Я з жахом думав про те, що, носячи в собі страх, мимоволі став частиною системи, заснованої на страхові. Саме так, постав якийсь страхітливий, але нероздільний зв'язок між мною і диктатором, якийсь патологічний симбіоз. Через свій страх я став підпорою системи, яку ненавидів. Шах міг на мене розраховувати, тобто міг розраховувати на мій страх, на те, що переляк мене не підведе, а отже, і я не підведу монарха в його розрахунках — у тих, що на голос зверху відповім судомою страху. Так, режим спирався на мене, я не можу цього заперечити. Якби я міг спекатися страху, то підкопав би фундамент, на якому стояв трон, принаймні підкопав би у тому місці, в якому мій страх його підпирав і навіть творив, але я ще не міг цього зробити»).

Упродовж цілого літа він почував себе погано, байдуже сприймав новини, які приносив йому брат.

Тим часом усі вже жили на вулкані, кожна іскра могла спричинити пожежу. В місті Керманшах ошалілий кінь напав на людей. Якийсь селянин приїхав на ньому до міста і прив'язав його до дерева на головній вулиці. Кінь перелякався автомобілів, зірвався з прив'язі і поранив кількох осіб. Врешті-решт його застрілив якийсь солдат. Довкола вбитої тварини зібрався натовп. Прийшла поліція і почала всіх розганяти. У натовпі озвався чийсь голос: а де була поліція, коли кінь топтав людей? І почалася бійка. Поліціянти відкрили вогонь. Але натовп наростав. Місто кипіло, люди почали споруджувати барикади. Приїхало військо, комендант міста оголосив поліційну годину. Думаєш, — запитав Магмуда брат, — багато бракувало, аби там вибухнуло повстання? Але той, як завжди, вважав, що брат усе перебільшує.

На початку вересня, йдучи алеєю Рези Хана, Магмуд помітив на вулиці метушню. Перед головним входом до університету він здалеку побачив військові вантажівки, шоломи, автомати, солдатів у зелених камуфляжних куртках. Солдати ловили студентів і відводили їх до вантажівок. Магмуд почув крики, бачив, як вулицею втікали молоді люди. Так виглядали урочистості з нагоди початку навчального року.

Він відступив назад і звернув у бічну вулицю. Побачив приклеєну до стіни листівку, яку читали кілька перехожих. Це була копія депеші, висланої адвокатом Мустафою Бахером до прем'єра Амузеґара:

«Ви напевно знаєте, що впродовж останніх двадцяти років усі по черзі уряди, порушуючи принципи свободи, призвели до того, що наші університети перестали бути місцем навчання. Їх перетворили на військові фортеці, обнесені засіками з колючого дроту і керовані поліцією. Це могло викликати лише гнів і розчарування молодих, мислячих людей. Отже, важко дивуватися, що впродовж цих років університети в Тегерані і в провінціях були або закриті, або діяли тільки частково».

Люди читали листівку і без слова розходилися.

Раптом пролунало виття сирен, і Магмуд побачив, як вулицею проїжджають військові вантажівки, повні студентів. Вони стояли в кузовах, оточені солдатами, затиснуті, їхні руки були зв'язані мотузками. Очевидно, кого треба вже затримали, і Магмуд вирішив піти до брата сказати йому, що військо влаштувало в університеті облаву. В помешканні брата він застав молодого чоловіка, це був гімназійний учитель Ферідун Ґанджі. Магмуд пригадав собі, що вперше зустрів його на культурному вечорі, після якого їх побила поліція. Брат колись згадував, що наступного дня Ґанджі з'явився в школі, але директор, попередньо отримавши дзвінок із Саваку, вигнав його з роботи, обізвавши хуліганом і авантюристом, якого він соромиться показати учням. Довший час той був безробітним і тинявся у пошуках заняття.

Брат вирішив, що вони підуть на базар пообідати. В тісних і задушливих завулках поблизу базару Магмуд зауважив багато затуманених опіумом молодих людей, які йшли хитаючись і заточуючись. Декотрі сиділи на хідниках, дивлячись перед собою скляними, невидющими очима. Інші зачіпали перехожих, лаяли їх і погрожували кулаком. Як поліція може це терпіти? — запитав брата Магмуд. Може, — відповів брат, — час від часу це товариство стає дуже корисним. Завтра вони дістануть якийсь гріш, дрючки і підуть бити студентів. Пізніше преса напише про здорову патріотичну молодь, яка на заклик партії дає відсіч заколотникам і суспільним покидькам, що звили гніздо в стінах університету.

Вони зайшли до ресторану і зайняли столик посеред залу. Ще доки чекали на офіціанта, Магмуд зауважив, що за сусіднім столиком сидять двоє плечистих, розімлілих типів. Саваківці! — майнуло у нього в голові. Знаєте, сказав він братові й Ферідунові, ходімо ближче до дверей.

Вони змінили місце, тут же підійшов офіціант. Але коли брат замовляв страви, погляд Магмуда наткнувся на двох кокетливо вбраних красунчиків, що сиділи обік і трималися за руки. Саваківці, які вдають гомиків! — подумав він зі страхом і огидою. Я би радше сів під вікном, запропонував він братові, хочу побачити, як живе базар. Вони перейшли до нового столика. Однак щойно почали їсти, як до залу зайшли троє чоловіків. Без слів, ніби наперед домовилися, чоловіки розмістилися біля того самого вікна, з якого Магмуд мав вид на базар. За нами стежать, сказав він пошепки і водночас зауважив спрямовані в його бік підозріливі погляди офіціантів, увагу яких привернуло те, що Магмуд із супутниками вже втретє змінили місце. Він подумав, що ймовірно саме їх офіціанти вважають саваківцями, які пересідають з одного кінця залу в інший у пошуках жертви. Магмуд втратив апетит, їжа застрягала у нього в горлі. Він відсунув тарілку і кивнув головою на вихід.

Вони дісталися до братового дому і звідти вирішили поїхати автом у гори, щоб на хвилю вирватися з гнітючого міста і дихнути свіжим повітрям. Вони їхали на північ через Шеміран — дільницю скоробагатьків, яка ще пахла цементом, минали комфортабельні ресторани і будинки моди, просторі сади, ексклюзивні клуби з басейнами і тенісними кортами. У цьому місці кожен квадратний метр пустелі (бо довкола розпростерлася пустеля) коштував сотні, якщо не тисячі доларів, та й то його важко було купити. Це був зачарований світ двірської еліти, інша земля, інша планета. Певної миті вони вперлися у колону нерухомих автомобілів. Десь попереду, але де саме — не було видно, мабуть, виникла якась перешкода. Стояли довго, без надії поїхати далі.

Знову війна бульдозерів! — сказав брат. Вони припаркували автомобіль на узбіччі і далі пішли пішки. За чверть години повільної ходи побачили в перспективі вулиці хмари пилу, що здіймалися в повітря. Вздовж вулиці стояли заґратовані поліційні авта, а далі було видно лише чорний рухливий натовп. Магмуд почув крики і стогони. Проїхала вантажівка, і він побачив, що вона везе прикриті ганчір'ям два трупи. До нього долинули сухі звуки пострілів. Коли вони підійшли ближче, то понад головами натовпу побачили, як п'ять жовтих, масивних бульдозерів руйнують дільницю мазанок. Потім побачили жінок, які з криком кидалися під бульдозери, безпорадних шоферів, які щохвилі зупиняли машини, і поліціянтів, які відганяли кийками людей, котрі власними тілами закривали свої вбогі мазанки.

(«Оце власне і є війна бульдозерів, сказав мені тоді брат, вона триває вже кілька місяців. Виганяють бідноту, оскільки тут хоче будуватися еліта. Тут найкраще повітря у місті, і цю дільницю охороняють казарми. Ділянки, на яких стоять ці нетрі, вже поділені, треба тільки вигнати мешканців і зруйнувати їхні будинки. В такий спосіб Ше-міран розіб'є кільце злиднів довкола себе, і супердільни-ця зможе розвиватися далі, на користь людям, що стоять найближче до трону. Але попри все, додав брат, їм це зробити не так легко. Серед мешканців цих мазанок фе-даїни організували справжній рух опору. Побачиш: саме звідси почнеться перший наступ на палац»).

Але Магмуд вважав брата ентузіастом і не вірив цим пророцтвам. Вони повернулися до авта і спробували виїхати в гори бічними вуличками. Врешті прибули на місце і заглибилися у скельні завали. Вони сіли в тіні похилої скелі, і тоді Ґанджі вийняв із торби магнітофон, вставив у нього касету і натиснув пластмасову кнопку. Магмуд почув низький, безбарвний голос:

«В ім'я Аллаха, всемилостивого і всемилосердного!

Люди!

Прокиньтеся!

Десять років шах говорить про розвиток. Але весь народ позбавлений найфундаментальніших речей. Шах сьогодні складає обіцянку на наступних двадцять п'ять років. Але народ знає, що обіцянки шаха є порожнім звуком. Сільське господарство зруйноване, погіршилася ситуація робітників і селян, незалежність економіки є фікцією. І ця людина насмілюється говорити про революцію! Що це за революція, яка паралізувала сили народу, яка узалежнила народ і його культуру від чужої для нього диктатури? Я закликаю студентів, робітників, селян, купців і ремісників підніматися на боротьбу, створювати рух опору, і хочу вас запевнити, що цей режим скоро впаде.

Люди!

Прокиньтеся!

В ім'я Аллаха, всемилостивого і всемилосердного!».

У динаміку запала тиша. Чий це голос? — запитав Маг-муд. Це говорить Хомейні, — відповів Ґанджі.

Ґанджі воскресив для Магмуда світ, який у його свідомості давно затерся. Мечеті, мулли, Коран, іслам, Мекка. Магмуд, як і його друзі та знайомі, вже багато років не був у мечеті. Він вважав себе раціоналістом і скептиком, всіляке лицемірство викликало в ньому відразу, він не молився і не вірив.

(«Під час тієї зустрічі Ґанджі сказав нам, що він займається контрабандою касет. Він належав до групи людей, які провозили касети з відозвами Хомейні. Хомейні у той час перебував у вигнанні в малому іракському містечку Наджаф. Учителював у тамтешньому медресе. Там же записували на касети його відозви. Раніше Ґанджі нічого про це не знав, хоч так тривало роками, все було добре законспіровано. У своїх відозвах Хомейні критикував кожен виступ, кожну дію шаха. Це були короткі коментарі, на кілька речень, висловлені простою, влучною мовою, зрозумілі для всіх і легкі для запам'ятовування. Кожна відозва починалася і закінчувалася звертанням до Аллаха, а також формулою: «Люди, прокиньтеся!». Ці касети контрабандою провозили через кордон, часто кружним шляхом, через Париж і Рим. Ґанджі тоді розповів, що для введення в оману Саваку багато з тих відозв уміщали наприкінці стрічок із записами біт-груп. Касети переправляли довіреним людям, одним із них був власне Ґанджі.

Вони заносили їх до мечетей і віддавали муллам. Таким чином мулли отримували інструктаж: що говорити під час богослужінь і як діяти. Можна би було написати ціле дослідження про роль магнітофонної касети в іранській революції. Для мене все це було тоді сенсацією, я не усвідомлював масштабів шиїтського підпілля, і гадаю, шах також не міг собі цього уявити, навіть якщо до нього доходили на цю тему якісь відомості. Того дня я зрозумів, що поряд зі мною існує якийсь інший, потаємний світ, якого і про який я майже нічого не знаю»).

Вони повернулися до міста.

У наступні тижні з'явилися нові маніфести і листи протесту. Відбувалися таємні лекції і дискусії. В листопаді постав комітет захисту прав людини і підпільні студентські спілки. Магмуд час від часу відвідував довколишні мечеті, бачив у них юрби людей, але панівний там клімат ревної побожності залишився для нього чужим, він не міг нав'язати з цим світом жодного емоційного контакту. З іншого боку, говорив він сам собі, до кого ці люди мали б звернутися, куди піти? Більшість із них навіть читати й писати не вміла. Рік тому, а може й місяць, вони прийшли до великого міста із загублених у пустелі чи в горах сіл, де за тисячу років нічого не змінилося. Вони опинилися у незрозумілому й ворожому для них світі, який їх ошукує і визискує, який погорджує ними. Вони шукають для себе сховку, шукають полегшення і захисту. І знають одне: у цій новій і зовсім неприхильній дійсності тільки Аллах — той самий, що й у селі, що всюди, що завжди.

Тепер він багато читав, перекладав перською Джека Лондона й Редьярда Кіплінґа. Пригадуючи собі лондонські роки, він думав про те, наскільки Европа відмінна від Азії, і повторював слова Кіплінґа: «Захід є Захід, а Схід є Схід, і їм не зійтися удвох». Не зійтися і не порозумітися. Азія відторгне кожен імплантат з Европи як чужорідний. Европейці можуть обурюватися, але це мало що змінить. В Европі епохи змінюються, нова витісняє попередню, земля періодично очищується від минулого, людині нашого століття важко зрозуміти своїх предків. Тут інакше, тут минуле таке ж живе, як сучасність, непередбачуваний і жорстокий вік колотого каменю співіснує з холодним, заснованим на розрахунку віком електроніки, вони живуть в одній і тій же людині, яка рівною мірою є нащадком Чинґіз-Хана й учнем Едисона — якщо, звичайно, зі світом Едисона вона взагалі коли-небудь перетнулася.

Однієї ночі, на початку січня, Магмуд почув стукіт у двері. Він зіскочив з ліжка.

(«Це був мій брат. Я бачив, що він надзвичайно схвильований. Ще у коридорі він сказав єдине слово: бійня! Брат не захотів сісти, ходив по кімнаті, говорив дуже хаотично. Сказав, що на вулицях Кома поліція стріляла в людей. Назвав кількість — п'ятсот убитих. Загинуло багато жінок і дітей. Почалося зі справи, яка здавалася незначною. У щоденній газеті «Етела'ат» з'явилася стаття проти Хомейні. Її написав хтось із палацу чи уряду. Автор статті називав Хомейні іноземцем, що у наших уявленнях має зневажливий відтінок. Коли газета дійшла до Кома, яке є містом Хомейні, люди почали збиратися на вулицях і обговорювати справу. Потім вони пішли на головну площу, яку відразу ж оточила поліція. Поліціянти з'явилися також на дахах. Упродовж певного часу нічого не діялося, можливо, тривали консультації з Тегераном. Потім якийсь офіцер закликав людей розходитися, але ніхто не поворухнувся. Запанувала тиша. У цій тиші з дахів і вулиць, які виходили на площу, пролунали постріли, бійці відкрили вогонь. На площі виникла паніка, люди хотіли втікати, але не мали куди, вулиці були заблоковані стріляючою поліцією. Уся площа всіяна трупами, говорив брат. Із Тегерана надійшла підмога, і тепер у місті тривають арешти. Загинули цілком невинні люди, сказав він, єдиним їхнім злочином було те, що вони стояли на площі. Пам'ятаю, наступного дня весь Тегеран був розворушений, відчувалося, що надходять якісь чорні, страшні дні»).

Мертве полум'я

Дорогий Господи Боже,

чому Ти не залишаєш сонця на ніч,

коли воно найбільше нам потрібне?

Барбара[5]

Край пануванню шаха поклала революція. Вона зруйнувала палац і поховала монархію. Ця подія почалася з незначної на перший погляд помилки, яку здійснила імператорська влада. Влада зробила хибний крок і таким чином прирекла себе на знищення.

Зазвичай причин революції шукають в об'єктивних умовах: у повсюдній бідності, в утисках, в обурливих зловживаннях. Але такий погляд, хоч і слушний, є однобічним. Адже подібні умови існують у ста країнах, а однак революції вибухають рідко. Потрібне усвідомлення бідності й усвідомлення утисків, переконання, що бідність і утиски не є природнім порядком світу. Цікаво, що у цьому випадку самого досвіду, нехай і найболючішого, зовсім не достатньо. Доконечним є слово, обов'язковою є пояснювальна думка. Тому більше, ніж вибухів і стилетів, тирани бояться слів, над якими вони не мають контролю, слів, що вільно кружляють, підпільних, бунтівних, слів, не одягнених у парадні мундири, не освячених офіційною печаткою. Але буває, що власне слова в мундирах і з печаткою викликають революцію.

Слід відзрізняти революцію від бунту, путчу, палацового перевороту. Переворот чи путч можна запланувати, революцію — ніколи. Її вибух, мить цього вибуху всіх застає зненацька, навіть тих, хто її прагнув. Вони стоять здивовані перед стихією, яка раптово з'явилася і руйнує все на своєму шляху. Руйнує так безжально, що в самому кінці може знищити гасла, які покликали її до життя.

Помилковим є судження, що народи, скривджені історією (а таких більшість), живуть постійною думкою про революцію і вбачають у ній найпростіше вирішення. Кожна революція є трагедією, а людина інстинктивно уникає трагічних ситуацій. Навіть коли вона опиняється у такій ситуації, то гарячково шукає з неї виходу, прагне спокою і найчастіше — повсякденності. Тому революції ніколи не тривають довго. Вони є зброєю остаточною, і якщо народ наважується за неї взятися, то лише тому, що тривалий досвід навчив його: іншого виходу не залишилося. Усі інші спроби закінчилися програшем, усі інші засоби себе не виправдали.

Кожній революції передує стан загального виснаження і на цьому тлі — розбудженої аґресії. Влада не зносить народу, який її дратує, народ не терпить влади, яку він ненавидить. Влада вже розтринькала усю довіру, у неї більше нічого немає за душею, народ утратив рештки терпцю і стискає кулаки. Панує напружена атмосфера й дедалі гнітючіша задуха. Ми починаємо піддаватися психозові жаху. Надходить розрядка. Ми відчуваємо це.

Якщо говорити про техніку боротьби, історія знає два типи революцій. Перший — це революція штурму, другий — революція облоги. У випадку революції штурму її майбутню долю, її успіх вирішує глибина проникнення першого удару. Вдарити і зайняти якнайбільшу територію! Це важливо, оскільки революція цього типу, будучи найстрімкішою, водночас є найбільш поверховою. Ворог побитий, але, відступаючи, він зберіг частину сил. Він буде контратакувати, змушувати переможців до відступу. Відтак: чим глибше проникає перший удар, тим більшу територію — попри відступ — можна буде втримати. У революції штурму перший етап є найрадикальнішим.

Наступні етапи — це вже повільний, але й постійний відступ до того пункту, в якому обидві сили — бунтівна і реакційна — досягнуть остаточного компромісу. Інакше — у випадку революції облоги. Тут перший удар зазвичай слабкий, ми ледве здогадуємося, що він обіцяє великий катаклізм. Але незабаром події набирають темпу і драматизму. У них бере участь усе більше людей. Мури, за якими ховається влада, поступово стають крихкими і дають тріщини. Успіх революції облоги залежить від наполегливості повстанців, їхньої сили волі і витривалості. Ще один день! Ще одне зусилля! Кінець кінцем брами не витримують. Натовп вривається всередину і святкує перемогу.

Революцію провокує влада. Звісно, вона не робить цього свідомо. Однак стиль її життя і спосіб управління врешті-решт перетворюються на провокацію. Це настає тоді, коли серед людей еліти укорінюється почуття безкарності. Нам усе дозволено, ми все можемо. Це ілюзія, але не позбавлена раціональних підстав. Справді, впродовж деякого часу схоже на те, ніби вони все можуть. Неподобство за неподобством, одне беззаконня за іншим — усе їм сходить з рук. Народ мовчить, він терплячий і обережний. Він боїться, ще не відчуває власної сили. Але водночас веде детальний реєстр кривд — і в певний момент підбиває підсумок. Вибір цього моменту є найбільшою загадкою історії. Чому він припав на цей день, а не на інший? Чому його прискорила ця подія, а не інша? Адже вчора влада дозволяла собі гірші ексцеси, а однак ніхто не реагував. Та що ж я такого вчинив, питає здивований володар, що вони так раптово збісилися? Отож, вчинив: зловжив терпінням народу. Але де проходить межа цього терпіння, як її визначити? У кожному випадку відповідь буде інакшою, якщо тут взагалі щось можна встановити. Певним є тільки те, що володарі, які знають про існування такої межі і вміють її поважати, можуть розраховувати на довге панування. Але таких небагато.

Яким чином шах переступив цю межу і підписав сам собі вирок? Почалося зі статті в газеті. Необережне слово може висадити в повітря найбільшу імперію, влада повинна про це знати. Зрештою, вона ніби й знає, ніби й пильнує, але в якийсь момент її зраджує інстинкт самозбереження: самовпевнена і зарозуміла, вона діє нахабно — і гине. 8 січня 1978 року в урядовій газеті «Ете-ла'ат» з'явилася стаття проти Хомейні. У той час Хомейні перебував в еміґрації, звідти вів боротьбу з шахом. Переслідуваний деспотом, потім вигнаний з країни, він був кумиром і сумлінням народу. Знищити міт Хомейні означало знищити святиню, зруйнувати надію скривджених і принижених. І саме таким був задум статті.

Що слід написати, аби добити противника? Найкраще довести, що це — людина чужа. З цією метою ми створюємо категорію справжньої сім'ї. Ми тут, ти і я, влада і народ, ми є справжньою сім'єю. Ми живемо у злагоді, нам добре і затишно. Маємо спільний дах, спільний стіл, ми можемо порозумітися, один одному завжди допоможе. На жаль, ми не самі. Довкола повно чужих, котрі хочуть збурити наш спокій і зайняти наш дім. Хто такий чужий? Чужий — це передовсім хтось гірший і водночас хтось небезпечний. Якби він був тільки гіршим, але поводився пасивно! Де там! Він буде каламутити, ворохобити і нищити. Буде зіштовхувати, затуманювати і розбивати. Чужий чигає на тебе, він є причиною твоїх нещасть. У чому сила чужого? У тому, що за ним стоять чужі сили. Чужі сили можуть бути названі або не названі, але одне є певним: вони — потужні. Тобто вони потужні, якщо ми їх легковажимо, натомість коли ми пильні і ведемо боротьбу, ми сильніші від них. А тепер гляньте на Хомейні. Це — чужий. Його дідусь походить з Індії, отже, можна запитати: чиїм інтересам служить онук того дідуся-чужоземця? Це була перша частина статті. Друга присвячена здоров'ю. Як це добре, що ми здорові! Бо наша справжня родина є також родиною здоровою. Здоровою тілом і духом. Кому ми цим завдячуємо? Завдячуємо нашій владі, яка забезпечила нам добре, щасливе життя і тому є найкращою владою під сонцем. Таким чином, хто ж може противитися такій владі? Тільки той, хто несповна розуму. Оскільки це найліпша влада, треба бути божевільним, щоби з нею боротися. Здорове суспільство мусить знешкоджувати таких безумців, висилати їх у місця ізоляції. Як добре, що шах викинув Хомейні з країни, інакше його треба було би замкнути в будинку для душевнохворих.

Коли газета з цією статтею дісталася до Кома, людей опанував гнів. Вони почали збиратися на вулицях і площах. Хто умів читати, читав уголос іншим. Роздратовані люди творили дедалі більші групи, кричали і дискутували: пристрастю іранців є безконечні дискусії у будь-якому місці, будь-якої пори дня і ночі. Групи, найсильніше розпалені цими дискусіями, почали діяти, як магніт, притягувати щоразу нових роззяв і слухачів, врешті на головній площі зібрався великий натовп. А це власне те, чого найдужче не любить поліція. Хто дав дозвіл на такий великий натовп? Ніхто. Такого дозволу не було. Хто дав дозвіл на якісь крики? Хто дозволив вимахувати руками? Поліція знає наперед, що це риторичні запитання і що вона має просто взятися до роботи.

І ось настає найважливіша мить, яка вирішить долю країни, шаха і революції. Висланий з відділку поліціянт наближається до людини, яка стоїть на краю натовпу, і підвищеним тоном наказує йти додому. І поліціянт, і чоловік із натовпу — це звичайні, анонімні люди, однак їхня зустріч має історичне значення. Обоє вони — люди дорослі, щось пережили, мають свій досвід. Досвід по-ліціянта: якщо я на когось крикну чи замахнусь кийком, той заклякне від жаху, а потім почне втікати. Досвід людини з натовпу: побачивши, що наближається поліціянт, я перетворююсь на страх і починаю втікати. На підставі цього досвіду складаємо подальший сценарій: поліціянт кричить, людина утікає, за нею дають драла інші, площа порожніє. Проте цього разу все відбувається інакше. Поліціянт кричить, але чоловік не втікає. Стоїть і дивиться на поліціянта. Це погляд насторожений, ще з дрібкою переляку, але водночас твердий і нахабний. Саме так! Чоловік з натовпу нахабно дивиться на одягнену в мундир владу. І не рухається з місця. Потім розглядається довкола, бачить погляди інших. Вони подібні: насторожені, ще з дрібкою переляку, але вже тверді і непоступливі. Ніхто не втікає, хоча поліціянт продовжує кричати, аж врешті настає момент, коли він замовкає і на мить западає тиша. Ми не знаємо, чи поліціянт і чоловік із натовпу вже усвідомили те, що відбулося. Що чоловік із натовпу перестав боятися, і що саме це і є початком революції. З цього вона починається. Дотепер, скільки разів ці люди наближались один до одного, між ними негайно з'являвся хтось третій. Це був страх. Страх з'являвся як союзник поліціянта і ворог чоловіка з натовпу. Накидав свій закон, все вирішував. А тепер ці двоє опинилися один на один — страх зник, провалився під землю. Досі стосунок між ними був переповнений емоціями. Це була мішанина аґресії, зневаги, шалу і переляку. Але тепер, коли страх відступив, цей двоєдушний і ненависний зв'язок раптово розпався, щось вигоріло, згасло. Ці двоє стали байдужими один одному, навзаєм непотрібними, кожен може піти у свій бік. Тож поліціянт розвертається і тяжким кроком йде в бік відділку, натомість чоловік із натовпу залишається на площі і деякий час проводжає поглядом зникаючого ворога.

Страх: жадібний, ненажерливий звір, який сидить у нас. Не дає про себе забути. Постійно обезвладнює нас і мучить. Постійно домагається страви, ми постійно мусимо його годувати. Ми самі дбаємо, щоб корм був найліпшим. Його улюблені страви — це похмурі плітки, погані новини, панічні думки, моторошні картини. З-поміж тисяч пліток, новин і думок ми завжди вибираємо найгірші, тобто ті, котрі найбільше любить страх. Аби його задовольнити, аби задобрити монстра. Ось ми бачимо чоловіка, який, слухаючи іншого, має бліде обличчя і весь неспокійно ворушиться. Що відбувається? Він годує свій страх. А якщо у нас немає жодної поживи? Ми її гарячково вигадуємо. А якщо не можемо вигадати (що трапляється рідко)? Мчимо до інших, шукаємо людей, запитуємо, слухаємо і збираємо новини так довго, аж доки знову задовольнимо наш страх.

Усі книжки про всі революції починаються розділом, в якому йдеться про гнилизну поваленої влади або про злидні і страждання народу. А мали би починатися розділом із галузі психології — про те, як пригнічена, залякана людина раптом долає страх, перестає боятися. Слід описати весь цей незвичний процес, що часом перебігає за одну мить — як потрясіння, як очищення. Людина позбувається страху, почувається вільною. Без цього не було би революцій.

Поліціянт повертається до відділку і доповідає комендантові. Комендант висилає снайперів і наказує їм зайняти позиції на дахах будинків, що оточують площу. Сам він їде автомобілем до центру міста і в гучномовці закликає натовп розійтися. Однак його ніхто не хоче слухати. Тоді він відступає у безпечне місце і дає наказ відкрити вогонь. Злива куль з автоматичної зброї падає на голови людей. Вибухає паніка, зчиняється безлад, хто може — втікає. Потім стрілянина вщухає. На площі залишаються вбиті.

Невідомо, чи шахові показали знімки цієї площі, зроблені поліцією за хвилину після бійні. Припустімо, показали. Припустімо, не показали. Шах дуже багато працював, міг не мати часу. Його день починався о сьомій ранку, а закінчувався опівночі. Власне, відпочивав він тільки взимку, коли їздив на лижі до Санкт-Моріца. Але й там він дозволяв собі заледве два чи три спуски, а потім повертався до резиденції і працював. Згадуючи цю історію, Мадам Л. говорить, що дружина шаха поводилася в Санкт-Моріці дуже демократично. Як доказ вона демонструє мені фотографію, на якій дружина шаха стоїть у черзі до підйомника. Ось так, запросто, стоїть, спершись на лижі, граційна, приємна жінка. А у них же, говорить Мадам Л., було стільки грошей, що вона могла розпорядитися побудували підйомник тільки для неї!

Померлих тут загортають у білі простирадла і кладуть на дерев'яні мари. Люди, які несуть мари, йдуть швидким кроком, часом підбігають підтюпцем, складається враження великого поспіху. Вся процесія квапиться, чути крики і лемент, серед жалобників панує неспокій і знервованість. Неначе померлий дратує їх своєю присутністю, неначе вони негайно хочуть віддати його землі. Потім на могилі розкладають їжу і відбувається жалобна учта. Хто проходить повз, буде запрошений, отримає страву. Якщо не голодний, отримає тільки фрукт — яблуко чи помаранчу, але щось з'їсти він повинен.

Наступного ранку розпочинається поминальний період. Люди говорять про життя померлого, його добре серце і шляхетну вдачу. Це триває сорок днів. На сороковий день до дому померлого сходиться родина, друзі й знайомі. Довкола дому збираються сусіди, ціла вулиця, ціле село, натовп людей. Це натовп поминальний, натовп голосільний. Біль і жаль сягають своєї пронизливої кульмінації, свого жалобного, розпачливого крещендо. Якщо це була смерть природна, згідна з плином людської долі, на цій тризні, яка може тривати цілу добу, за кілька годин екстатичних, надривних голосінь запанує настрій збайдужілого і покірного відчуження. Але якщо це була смерть раптова, смерть від чиїхось рук, людей охоплює дух відплати, прагнення помсти. В атмосфері розшаліло-го гніву і роз'ятреної ненависті лунає прізвище вбивці — винуватця нещастя. І хоча він може бути далеко від цього місця, з'являється віра, що в цей момент він дрижить від страху: так, його дні вже полічені.

Народ, гноблений деспотом, зведений до ролі об'єкта, деґрадований, шукає для себе сховку, шукає місця, в якому він міг би окопатися, відгородитися, бути собою. Йому це необхідно, щоб зберегти свою окремішність, свою тотожність, навіть просто — свою нормальність. Але весь народ не може еміґрувати, тому він здійснює свою мандрівку не у просторі, а в часі, повертається до минулого, яке на тлі турбот і загроз довколишньої дійсності починає здаватися втраченим раєм. І він віднаходить свій сховок у давніх звичаях, таких давніх і через це таких святих, що влада боїться з ними боротися. Тому за ширмою кожної диктатури настає — проти неї і всупереч їй — поступове відродження давніх звичаїв, вірувань і символів. Вони набирають нового сенсу, нових, викличних значень. Спершу це процес несміливий і часто потаємний, але в міру того, як диктатура стає щораз нестерпнішою і дошкульнішою, зростає його сила і засяг. Можна почути критичні думки, що це повернення до середньовіччя. Буває й так. Але найчастіше це форма, в якій народ демонструє свою опозиційність. Оскільки влада проголошує, що вона є символом поступу і мо-дерності, ми покажемо, що наші вартості — інші. У цьому більше політичної перекірливості, ніж бажання повернутися до забутого світу предків. Щойно життя покращиться — старий звичай відразу втратить свій емоційний зміст і стане тим, чим був: ритуальною формою.

Звичаєм, який під впливом духу наростаючої опозиційності раптом перетворився на політичний акт, став згаданий обряд спільного поминання померлих на сороковий день від їхньої смерті. Родинно-сусідська церемонія почала трансформуватись у протестне віче. На сороковини подій у Комі в мечетях багатьох міст Ірану зібралися люди, щоб пом'янути жертв бійні. З цієї нагоди в Тебрізі виникла така напруга, що в місті вибухнуло повстання. Натовп рушив на вулиці, домагався смерті шаха. Втрутилася армія, яка втопила місто в крові. Загинуло кількасот людей, тисячі були поранені. Через сорок днів міста вкриваються жалобою — настав час поминання загиблих у тебрізькій бійні. В одному з них — Ісфагані — охоплений розпачем і гнівом натовп виходить на вулиці. Військо оточує маніфестантів і відкриває по них вогонь. Знову падають убиті. Минає наступних сорок днів — і вже в десятках міст збираються жалобні натовпи поминати тих, хто поліг в Ісфагані. Знову маніфестації і бійні. Потім, через сорок днів, те саме повторюється в Мешхеді. Потім у Тегерані. Врешті-решт — практично в усіх містах.

Таким чином, іранська революція розвивається у ритмі вибухів, що настають раз на сорок днів. Раз на сорок днів — вибух розпачу, гніву і крові. Кожного наступного разу вибух усе жахливіший — кожного наступного разу все більші натовпи і все більше жертв. Механізм терору починає діяти у зворотному напрямку. Терор застосовують для того, щоб залякати. Тим часом терор влади спонукає народ до дальшої боротьби, до нових штурмів.

Реакція шаха була типовою для кожного деспота: спочатку вдарити і притлумити, а вже потім думати, що далі. Спочатку показати м'язи, показати силу, а потім — можливо — доводити, що маєш також і голову. Деспотичній владі залежить на тому, щоб її вважали сильною, і значно менше — щоб захоплювалися її мудрістю. Зрештою, чим у розумінні деспота є мудрість? Умінням застосовувати силу. Мудрим є той, хто знає, як і коли вдарити. Ця постійна демонстрація сили необхідна, оскільки опорою всілякої диктатури є найнижчі інстинкти підвладних, які вона випускає на волю: переляк, аґресія проти ближнього, лакейство. Ці інстинкти найефективніше пробуджує страх, а джерелом страху є переляк перед силою.

Деспот переконаний, що людина — істота ница. Ниці люди заповнюють його двір, становлять його оточення. Затероризоване суспільство впродовж тривалого часу поводить себе як бездумний і покірливий мотлох. Досить їх годувати — і будуть слухняні. Треба дати їм розваги — і будуть щасливі. Арсенал політичних прийомів дуже убогий, він не змінюється тисячоліттями. Звідси стільки аматорів у політиці, стільки переконаних, що вони зможуть керувати, тільки дайте їм владу. Але трапляються й речі дивовижні. Раптом нагодований і розвеселений натовп перестає бути слухняним. Починає домагатися чогось більшого від розваг. Хоче свободи, жадає справедливості. Деспот здивований. Дійсність вимагає, щоб він побачив людину в усій її повноті, в усьому багатстві. Але така людина загрожує диктатурі, є її ворогом, і тому диктатура накопичує сили, щоби цю людину знищити.

Диктатура, хоч і зневажає народ, але намагається здобути з його боку визнання. Попри те, що вона є беззаконням, а радше — оскільки вона є беззаконням, то дбає про свою леґітимність. На цьому пункті вона є надзвичайно враразливою, хворобливо чутливою. До того ж, їй докучає (щоправда, глибоко приховуване) почуття непевності. Відтак диктатура не шкодує старань, щоб довести собі й іншим, якою підтримкою і схваленням народу вона користується. Навіть якщо це тільки видимість підтримки — вона все одно відчуватиме втіху. І що з того, що видимість? Весь світ диктатури сповнений видимості.

Шах також відчував потребу визнання. Тим-то, коли у Тебрізі поховали останніх жертв бійні, у місті організували демонстрацію на підтримку монарха. На великих луках зібрали активістів партії шаха — Растакхіз. Вони несли портрети свого лідера з намальованим над головою монарха сонцем. На трибуні з'явився весь уряд. До зібраних звернувся прем'єр Джамшид Амузеґар. Промовець запитав, як це так, що кілька анархістів зуміли похитнути єдність нації і скаламутити її спокійне життя. Він наголошував на маленькій кількості тих бунтівників: «Їх так мало, що навіть важко говорити про групу. Це жменька людей». На щастя, сказав він, з усієї країни надходять слова засудження на адресу тих, хто хоче зруйнувати наші домівки і наш добробут. Після чого було ухвалено резолюцію на підтримку шаха. По закінченні демонстрації її учасники крадькома пробиралися додому. Більшість відвезли автобусами до сусідніх міст, звідки їх спеціально й привозили до Тебріза.

Після цієї демонстрації шах почувся краще. Здавалося, він починає ставати на ноги. Досі він грав картами, крапленими кров'ю. Тепер вирішив зіграти чистими. Задля завоювання симпатій народу шах усунув кількох офіцерів, які командували частинами, що стріляли в мешканців Тебріза. Серед ґенералів почулося невдо-волене бурчання. Щоб заспокоїти ґенералів, він наказав стріляти у мешканців Ісфагана. Народ відповів вибухом гніву й ненависті. Бажаючи заспокоїти народ, він усунув шефа Саваку. Савак огорнула паніка. Щоб задобрити Са-вак, шах дозволив їм арештовувати кого вони захочуть. І ось так, кругами й зиґзаґами, петляючи й звертаючи, він крок за кроком наближався до прірви.

Шахові закидають, що він не продемонстрував рішучості. Політик, кажуть, повинен бути рішучим. Але рішучим у чому? Шах рішуче хотів утриматися на троні і випробовував задля цього всі можливості. Пробував стріляти і пробував демократизувати, то замикав, то випускав на свободу, одних усував, інших просував, то погрожував, то хвалив. І все даремно. Люди просто більше не хотіли шаха, не хотіли такої влади.

Шаха згубило його марнославство. Він вважав себе батьком нації, а тим часом нація виступила проти нього. Шах дуже з цього приводу переживав, його це зачепило. За будь-яку ціну (на жаль, і за ціну крові) він хотів повернути давню, роками виплекану картину щасливого народу, який б'є вдячні поклони своєму благодійникові. Але він забув, що ми живемо в часи, коли народи домагаються прав, а не милості.

Можливо, його занапастило ще й те, що він сприймав себе занадто дослівно, занадто серйозно. Напевно, він вірив, що народ його обожнює, вважає своєю найвищою і найкращою частинкою. Аж раптом побачив народ збунтований. Для нього це було несподівано і незрозуміло. Його нерви не витримали, він вважав, що мусить негайно реагувати. Тому його рішення такі різкі, істеричні, шалені. Йому забракло певної частки цинізму. Він міг би тоді сказати: «Маніфестують? Добре, хай маніфестують! А як довго збираються маніфестувати? Пів року? Рік? Думаю, що протримаюсь. У кожному разі з палацу не вийду». І люди, розчаровані і зневірені, хоч-не-хоч розійшлися би врешті по домівках, оскільки важко очікувати, аби хтось погодився провести все життя в маніфестаціях. Але він чекати не вмів. А в політиці треба вміти чекати.

Також його згубило незнання власної країни. Усе життя він провів у палаці. А коли й покидав його, то з таким відчуттям, з яким ми з теплої хати виставляємо голову на мороз. Визирнути на мить і швидко назад! Тим часом життям усіх палаців керують однакові — викривлені й руйнівні — закони. Так було споконвіку, так є і так буде. Можна збудувати десять нових палаців, але в них негайно запанують ті ж закони, які існували в палацах, зведених п'ять тисяч років тому. Єдиний вихід — сприймати палац як місце тимчасового перебування, так, як ми сприймаємо трамвай чи автобус. Сідаємо на зупинці, якийсь час їдемо, але потім усе ж таки виходимо. І дуже важливо вийти на потрібній зупинці, не проїхати її.

Найважче: живучи в палаці, уявити собі інше життя. Наприклад, власне життя, але без палацу, поза ним. Людині завжди буде важко уявити собі таку ситуацію. Однак врешті-решт знайдуться ті, хто захоче їй у цьому допомогти. На жаль, інколи в такій ситуації гине багато людей. Проблема честі в політиці. Де Ґолль — людина честі. Програв референдум, упорядкував письмовий стіл, покинув палац і більше до нього не повертався. Він хотів правити лише за умови, що його приймає більшість. Тієї миті, коли більшість відмовилася його визнавати, він пішов. Але скільки є таких? Інші будуть плакати, але не ворухнуться, замучать народ, але не відступлять. Вигнані в одні двері, повернуться іншими, скинуті зі сходів, заповзуть знову. Будуть виправдовуватися, плазувати, брехати й кокетувати — тільки б залишитися або повернутися. Будуть показувати руки: дивіться, на них немає крові. Але сам факт, що ті руки треба показувати, вже вкриває найбільшою ганьбою. Будуть вивертати кишені: дивіться, там зовсім мало. Але сам факт вивертання кишень — яке ж це приниження. Шах, коли покидав палац — плакав. На летовищі — знову плакав. Потім пояснював в інтерв'ю, скільки у нього грошей і що їх у нього менше, ніж думають. Яке ж це все жалюгідне, яке нікчемне.

Цілими днями я тинявся Тегераном. Власне, без сенсу, без мети. Утікав від пустки моєї втомливої кімнати, а також від набридливої відьми — моєї прибиральниці. Вона постійно вмагала грошей. Брала мої чисті, випрасувані сорочки, які я отримував із пральні, кидала їх у воду, м'яла, вішала на мотузку і вимагала грошей. За що? За те, що знищила мені сорочки? З-під чадри весь час з'являлася її простягнута, худа рука. Я знав, що у неї немає грошей. Але у мене теж не було. Вона не могла цього зрозуміти. Чоловік, який приїхав з далекого світу, мусить бути багатим. Власниця готелю розводила руками: «Нічим не можу зарадити. Наслідки революції, мій пане, ця жінка тепер має владу!». Власниця сприймала мене за свого природного союзника, за контрреволюціонера. Вважала, що у мене ліберальні погляди, а ліберали — як центристи — були биті найбільше. Вибирай між Богом і Сатаною! Офіційна пропаганда домагалася від кожного чіткої декларації, адже починався період чисток і того, що називалося «дивитись кожному на руки».

У таких мандрівках містом минув мені грудень 1979-го. Надійшов переддень Нового року. Зателефонував колега, повідомив, що влаштовується спільна вечірка — справжня, хоч і секретно замаскована забава, і запросив прийти. Але я відмовив, сказав, що у мене інші плани. Які плани? — здивувався він, бо й справді: що можна було робити у Тегерані в такий вечір? Плани дивні, відказав я, і це було найближче до правди. Я вирішив, що у новорічну ніч піду під американське посольство. Подивлюся, як о такій порі виглядає місце, про яке в той час говорив цілий світ[6]. Так я і зробив. Вийшов із готелю об одинадцятій, а йти було недалеко, може, зо два кілометри зручної — у долину міста — дороги. Сояв пронизливий холод, дув сухий, морозний вітер, очевидно у горах лютувала хуртовина. Я йшов порожніми вулицями, ані перехожих, ані патрулів, лише на площі Валіагд сидів з лотком продавець горішків, закутаний у теплі шалі, як наші продавчині восени на Польній. Я взяв у нього мішечок горішків і дав йому жменю ріалів, багато, бо це був мій новорічний подарунок. Він не зрозумів. Відрахував що належиться, а решту повернув мені із серйозним, гідним виразом на обличчі. Таким чином, мій жест, який мав допомогти бодай на хвилю зблизитися з єдиною людиною, зустрінутою у вимерлому крижаному місті, був відкинутий. Тож я пішов далі, розглядаючи катастрофічно спорожнілі вітрини крамниць, звернув у Тахт-е-Джамшид, проминув спалений кінотеатр, спалений банк, порожній готель і темні офіси авіакомпаній. Врешті я дістався до посольства. Удень це місце нагадує великий ярмарок, рухливе кочовище, якийсь галасливий політичний луна-парк, де можна викричатись і розрядитись. Сюди можна прийти, облаяти сильних світу цього — і тобі нічого за це не буде. Тому-то охочих не бракує, тут товчуться великі юрби. Але тепер — а вже наближалася північ — не було нікого. Я ходив, мов по просторій, вимерлій сцені, яку давно покинув останній актор. Залишилися тільки недбало розставлені декорації і якась моторошна атмосфера покинутого людьми місця. Вітер шарпав клапті транспарантів і гупав великим малюнком, на якому орава чортів грілася при пекельному полум'ї. Десь далі Картер у зірчастому циліндрі потрясав лантухом золота, а обік нього одухотворений імам Алі готувався до мученицької смерті. На платформі, з якої екзальтовані оратори підігрівали гнів і обурення натовпу, стояв мікрофон і батарея гучномовців. Вигляд цих німих гучномовців тільки поглибив враження порожнечі і мертвотності. Я підійшов до головної брами. Як завжди, вона була замкнена на ланцюг і колодку, бо замок, який виламали під час штурму посольства, так ніхто й не відремонтував. Перед брамою, опершись на високу цегляну стіну, стояли двоє зіщулених від холоду молодих охоронців з автоматами на плечі — студенти лінії імама. Мені здалося, що вони дрімають. У глибині, між деревами, стояв освітлений будинок, в якому перебували заручники. Але хоч я і вдивлявся у вікна, в них ніхто не з'являвся, жодної постаті чи тіні. Я глянув на годинник. Була північ, у кожному разі північ у Тегерані, починався Новий Рік, десь на світі били годинники і пінилося шампанське, панувала радість і піднесення, в осяйних, кольорових залах тривав великий бал. Це відбувалося наче на іншій планеті, з якої сюди не долітали навіть невиразні відлуння, не пробивався жоден промінь світла. Стоячи тепер і мерзнучи, я раптом задумався, навіщо я її покинув і прийшов сюди, у це найпокинутіше і найгнітю-чіше місце. Не знаю. Просто сьогодні увечері я подумав, що повинен бути у цьому місці. Я нікого тут не знав — ані тих п'ятдесяти американців, ані тих двох іранців, я навіть не міг з ними порозумітися. Можливо, я думав, що тут щось станеться? Але не сталося нічого.

Наближалася річниця виїзду шаха і падіння монархії. З цієї нагоди по телевізору можна було оглянути десятки фільмів про революцію. Якимось чином усі вони були між собою подібні. Повторювалися ті самі картини і ситуації. Перша дія складалася зі сцен, що представляли величезну демонстрацію. Важко описати розміри такої демонстрації. Це ріка людей, широка, бурхлива, вона плине без кінця, протікає головною вулицею цілий день від світанку. Повінь, раптова повінь, що за мить поглине і затопить усе. Ліс здійнятих кулаків ритмічно погрожує, грізний ліс. Натовпи співають, натовпи кричать: смерть шахові! Мало крупних планів, мало портретів. Оператори захоплені картиною цієї напираючої лавини, вражені розміром явища, яке спостерігають, вони неначе опинилися біля підніжжя Евересту. Впродовж останніх місяців революції ці мільйонні демонстрації проходили вулицями всіх міст. Це були беззбройні натовпи, їхню силу становила чисельність і затята, непохитна рішучість. Усі вийшли на вулиці, це надзвичайне, одночасне роїння цілих міст було феноменом іранської революції.

Друга дія — найдраматичніша. Оператори стоять з камерами на дахах будинків. Сцену, яка допіру почнеться, зніматимуть згори, з висоти пташиного лету. Спочатку нам показують, що діється на вулиці. Отож, тут стоять два танки і два бронетранспортери. На дорозі і тротуарах солдати в шоломах і камуфляжних куртках уже зайняли позицію для стрільби. Чекають. Тепер оператори показують, що наближається маніфестація. Спочатку її ледь видно в далекій перспективі вулиці, але зараз ми побачимо її виразно. Так, це голова колони. Ідуть чоловіки, але йдуть і жінки з дітьми. Вони одягнені в біле. Одягнені в біле — це означає готові на смерть. Оператори показують нам їхні обличчя, ще живі. Їхні очі. Діти, вже втомлені, але спокійні, цікаві, що відбуватиметься. Натовп, який іде просто на танки і не сповільнює ходи, не зупиняється, натовп у гіпнозі? заворожений? сомнамбулічний? ніби нічого не бачить, ніби проходить безлюдною землею, натовп, який у той момент уже починає здійматися в небо. Тепер картинка тремтить, бо тремтять руки операторів, а в гучномовцях чути гуркіт, стрілянину, свист куль і крик. Крупним планом солдати, які замінюють магазини. Крупним планом башта танка, яка метається вправо і вліво. Крупним планом офіцер, комічний, шолом сповз йому на очі. Крупним планом дорога, потім раптове ковзання камери по стіні будинку навпроти, по даху, по комині, світлий простір, ще краєчок хмари, порожнеча — і темрява. Напис на екрані повідомляє, що це були останні кадри цього оператора, але що інші вціліли і залишили свідчення.

Третя дія — сцени з побоїща. Лежать убиті, хтось поранений повзе в бік брами, мчать швидкі допомоги, бігають якісь люди, жінка кричить, простягає руку, кремезний спітнілий чоловік намагається підняти чиєсь тіло. Натовп відступив, розпорошений, хаотичний, він відпливає бічними вуличками. Низько над дахами пролітає гелікоптер. Кількома вулицями далі вже почався нормальний рух, щоденне життя міста.

Пам'ятаю ще таку сцену: йде маніфестація. Коли вона проходить повз лікарню, у натовпі западає тиша. Демонстранти не хочуть тривожити хворих. Або інша картина: в кінці колони йдуть хлопці і збирають до кошиків сміття. Дорога, якою пройшла маніфестація, мусить бути чистою. Фраґмент фільму: діти повертаються зі школи. Вони чують стрілянину. Біжать просто під кулі, туди, де армія стріляє в маніфестантів. Виривають із зошитів аркуші й мачають їх у розлиту на тротуарі кров. Тримаючи ці аркушики у повітрі, діти біжать вулицею, показуючи їх перехожим. Це попереджувальний знак: обережно, там стріляють! Кілька разів повторювали фільм, знятий в Ісфагані. Великою площею проходить демонстрація, видно море голів. Раптом зі всіх боків армія відкриває вогонь. Натовп кидається навтьоки, паніка, крики, безладна біганина, врешті площа порожніє. І ось у момент, коли зникли останні втікачі, відслонивши голу гладінь велетенської площі, ми бачимо, що в самому центрі залишився безногий інвалід у візку. Він також хоче втікати, але одне колесо не рухається (у фільмі не видно, чому воно не рухається). Він розпачливо підштовхує руками візок, бо довкола свистять кулі, тож він інстинктивно ховає голову в плечі, але не може від'їхати, крутиться на місці. Ця картина так шокує, що солдати на мить перестають стріляти, ніби чекають особливого наказу. Западає тиша. Ми бачимо широкий, порожній план і лише вглибині ледь помітна, згорблена постать, з такої відстані — схожий на поранену, конаючу комаху, самотній чоловік, який ще бореться, обплутаний дедалі тіснішою павутиною. Це триває недовго. Вони знову стріляють, маючи тепер перед собою лише одну ціль, за хвилю цілком нерухому, яка залишиться посеред площі на годину чи дві, наче пам'ятник.

Оператори зловживають загальними планами. Тому вони гублять деталі. Але ж через деталі можна показати все. У краплі є цілий всесвіт. Детальне нам ближче, ніж загальне, з ним ми легше встановлюємо контакт. Мені бракує крупних планів людей, які вийшли на демонстрацію. Бракує розмов. Ось цей чоловік, який іде у колоні: скільки ж у ньому надії! Він йде, бо на щось розраховує. Він йде, вірячи, що залагодить якусь справу, навіть кілька справ. Він переконаний, що покращить свою долю. Йде, думаючи: ну, якщо ми виграємо, більше ніхто не буде ставитись до мене, як до пса. Він думає про черевики. Усій сім'ї він купить добрі черевики. Думає про житло. Якщо ми виграємо, я заживу по-людськи. Новий світ: він, звичайний чоловік, знатиме міністра і все через нього залагодить. Та що там міністр! Ми самі створимо комітет і візьмемо владу! У нього також є думки і плани, які не назвеш надто чіткими, надто виразними, але всі вони хороші, всі несуть розраду, бо мають найважливішу позитивну рису: вони здійсняться. Він почувається збудженим, відчуває, як наростає в ньому сила, оскільки йдучи ось так, він уперше тримає у своїх руках власну долю, уперше бере участь, на щось впливає, щось вирішує, він — є.

Колись я бачив, як виникає демонстрація. Вулицею, що веде до летовища, йшов чоловік і співав. Це була пісня про Аллаха: Аллах Акбар! У нього був гарний, сильний голос із чудовим, проникливим тембром. Він йшов, не звертаючи уваги ні на що і ні на кого. Я пішов за ним, хотів послухати той спів. За хвилю до нас долучилася зграйка дітей, які гралися на вулиці. Вони також почали співати. Потім якась група чоловіків, потім — збоку й несміливо — кілька жінок. Коли людей назбиралося вже близько ста, натовп почав швидко збільшуватися, дослівно у геометричній проґресії. Натовп притягує натовп, як зауважив Канетті. Вони тут люблять бути в натовпі, натовп їх зміцнює, додає вартості. Через натовп вони виражають себе, вони шукають натовпу, очевидно, у натовпі вони позбуваються чогось, що носять у собі, коли залишаються самі, і з чим почуваються недобре.

На тій самій вулиці (колись вона називалася Шаха Рези, тепер — Енґелаб) старий вірменин торгує приправами і сушеними фруктами. Оскільки крамниця всередині тісна і заставлена мотлохом, продавець розкладає свої товари на вулиці, на хіднику. Тут стоять мішки, кошики і слоїки родзинок, мигдалю, арахісу, фініків, оливок, імбиру, гранату, терену, перцю, проса і десятка інших делікатесів, ані назви, ані застосування яких я не знаю. Здалеку, на тлі сірих, обдертих стін, це виглядає як барвиста і багата палітра, як зроблена зі смаком і фантазією малярська композиція. На додачу продавець раз у раз змінює розташування кольорів: часом брунатні фініки стоять обік пастельного арахісу і зелених оливок, іншого разу білий, тендітний мигдаль займає місце м'ясистих фініків, а там, де стояло золотисте просо, червоніє стос стручків перцю. Я ходжу розглядати ці колористичні ідеї не лише задля вражень. Щоденні перипетії цієї виставки є для мене також джерелом інформації про те, що діятиметься в політиці. Адже Енґелаб — це бульвар демонстрантів. Якщо зранку виставки немає, це означає, що вірменин приготувався до гарячого дня: буде маніфестація. Він сховав свої приправи і фрукти, щоб їх не затоптала юрба. Тоді я мушу братися до роботи: з'ясувати, хто і за що буде маніфестувати. Якщо натомість, йдучи вулицею Енґелаб, я здалека бачу, що палітра вірменина яріє всіма кольорами, то знаю, що день буде звичайний, спокійний, без подій — і я з чистим сумлінням можу піти до Леона на склянку віскі.

Йдучи далі вулицею Енґелаб. Тут є пекарня, в якій можна купити свіжий, гарячий хліб. Хліб в Ірані має форму великого плаского коржа. Піч, у якій печуться ці коржі, є викопаним у землі триметровим колодязем із викладеними шамотом стінками. На дні горить вогонь. Якщо жінка зрадить чоловіка, її кидають до такої розпеченої криниці. В пекарні працює Разак Надері, йому дванадцять років. Хтось повинен зробити фільм про Ра-зака. У дев'ятирічному віці хлопець приїхав до Тегерана шукати роботи. У своєму селі, коло Занджана (тисяча кілометрів від столиці), він залишив маму, двох молодших сестер і трьох молодших братів. Звідси він повинен утримувати сім'ю. Разак встає о четвертій ранку і вклякає при пічному отворі. В печі гуготить вогонь, валить страшний жар. Довгим прутом Разак приліплює коржі до шамотових стін і слідкує, щоби вчасно їх вийняти. Так він працює до дев'ятої вечора. Зароблені гроші висилає матері. Його маєток: подорожня торба і коц, яким він накривається уночі. Разак постійно міняє місце праці і часто сидить без роботи. Він знає, що не може за це нікого винити. Просто через три-чотири місяці він починає дуже тужити за матір'ю. Якийсь час борюкається з цим почуттям, але потім сідає в автобус і їде до свого села. Він хотів би бути з матір'ю якнайдовше, але не може. Мусить працювати, він єдиний годувальник у сім'ї. Тож повертається до Тегерана, але там, де він працював, уже взяли на роботу когось іншого. Тому Разак іде на площу Ґомрука, де збираються безробітні. Це ринок дешевих робочих рук, хто сюди приходить, продається за найменші гроші. Але все одно Разак чекає тиждень або два, доки хтось візьме його на роботу. Цілий день він стоїть на площі, мерзне, мокне і голодує. Врешті з'являється якийсь чоловік і звертає на нього увагу. Разак щасливий — він знову працює. Та радість минає швидко, незабаром він починає тужити, тож знову їде до матері і знову повернеться на цю площу. Обік Разака існує великий світ — світ шаха, революції, Хомейні і заручників. Усі про нього говорять. Але ж світ Разака — більший. Він такий великий, що Разак блукає ним і не може знайти з нього виходу.

Вулиця Енґелаб восени і взимку 1978 року. Нею безперестанку проходять великі демонстрації протесту. Подібне відбувається у всіх великих містах. Бунт охоплює всю країну. Розпочинаються страйки. Страйкують усі, зупиняється промисловість і транспорт. Попри десятки тисяч жертв напір постійно дужчає. Але шах залишається на троні, палац не уступає.

Кожна революція — це змагання двох сил: структури і руху. Рух атакує структуру, прагне її руйнування, структура захищається, хоче знищити рух. Обидві ці сили, однаково потужні, мають різні властивості. Властивістю руху є його спонтанність, стихійна, динамічна експансивність і нетривалість. Натомість властивістю структури є інертність, відпірність, дивовижна, мало не інстинктивна здатність виживати. Структуру відносно легко створити, незрівнянно важче — знищити. Вона може значно пережити усі причини, з яких постала. Створено багато слабких, власне фіктивних держав. Але держава вже є структурою, і жодна з них не зникне з мапи. Існує мовби світ структур, вони підтримують одна одну. Нехай лише якась структура опиниться під загрозою, тут же інші, споріднені, вирушать їй на допомогу. Характерною рисою структури є також її корисна для виживання еластичність. Під напором, натиском, вона може звузитись, втягнути живіт і чекати, доки настане момент, коли знову можна буде розширитися. Цікаво, що повторне розширення відбувається точно у тих самих напрямках, звідки їй довелося відступати. Одне слово, кожна структура прагне повернення до статус-кво, яке вважається найліпшим, ідеальним. У цьому також виявляє себе інертність структури. Вона здатна діяти тільки згідно з раз і назавжди запрограмованим кодом. Якщо їй увести нову програму, вона ніяк не відреагує: чекатиме на попередню. Крім того, структура може поводитись, як ванька-встанька. Ніби впаде, але відразу ж підводиться назад. Рух, який не має цих властивостей структури, довго з нею борюкається, потім слабшає і врешті зазнає поразки.

Театр шаха. Шах був режисером, хотів створити театр найвищого, світового класу. Він любив публіку, хотів подобатися. Однак йому бракувало розуміння, що таке драма, що таке мудрість і уява режисера, він думав, що достатньо мати звання і гроші. До його послуг була велетенська сцена, дія на якій могла розгортатися у багатьох місцях одночасно. На цій сцені він вирішив поставити п'єсу під назвою «Велика Цивілізація». За шалені гроші він придбав закордонні декорації. Це були всілякого типу пристрої, машини, апарати, цілі гори цементу, кабелів і пластикових виробів. Значну частину декорацій становили військові реквізити — танки, літаки, ракети. Шах ходив по сцені задоволений і гордий. Чув, як із щільно розставлених гучномовців лунають слова визнання і похвали. Прожектори вихоплювали декорації, потім затримувалися на постаті шаха. Він стояв чи рухався в їхньому світлі. Це був театр одного актора, в якому актором і режисером був шах. Решту становили статисти. На найвищому рівні сцени рухалися ґенерали, міністри, вишукані дами, лакеї — великий двір. Далі йшли середні рівні. У самому низу юрмилися статисти нижчої категорії. Цих було найбільше. Вони напливали з бідних сіл до міст, зваблені надією на високі заробітки, шах обіцяв їм золоті гори. Шах увесь час перебував на сцені, наглядаючи за дією і керуючи грою статистів. На його жест ґенерали виструнчувалися, міністри цілували його в руку, дами схилялися в поклоні. Коли він сходив на нижчі рівні і кивав головою, до нього мчали чиновники, які чекали на нагороди і вищі посади. Рідко і тільки на хвилю він з'являвся у партері. Статисти, які заповнювали партер, поводилися найбільш апатично. Вони були загублені, дезорієнтовані, придавлені великим містом, ошукані і визискувані. Вони почувалися чужими серед незнаних їм декорацій, у неприхильному й аґресивному світі, який їх тепер оточував. Єдиним пунктом орієнтації в новому краєвиді була мечеть, бо в їхньому селі також була мечеть. Тому вони йшли до мечеті. Єдиною близькою їм особою в місті був мулла, його вони теж знали з села. На селі це найвищий авторитет: вирішує суперечки, розподіляє воду, перебуває з нами від народження до смерті. Отже, тут вони також горнулися до мулли, слухали його голосу, який був голосом їхнього дитинства, їхньої втраченої землі.

Дія розгортається на кількох рівнях одночасно, багато речей діється на сцені. Декорації починають рухатися і світитися, крутяться колеса, димлять комини, туди й назад їздять танки, міністри цілують шаха, чиновники мчать по нагороди, поліціянти морщать брови, мулли говорять, статисти мовчать і працюють. Щораз більша тиснява і рух. Шах ходить, тут махне рукою, там покаже пальцем. Увесь час у світлі прожекторів. Однак невдовзі на сцені виникає сум'яття, неначе всі забули, що вони повинні грати. Саме так, вони кидають сценарій до кошика і самі вигадують ролі. Бунт у театрі! Спектакль змінює свій вигляд, перетворюється на стрімке, жорстоке видовище. Статисти з партеру, віддавна розчаровані, погано оплачувані, зневажені, рушають на штурм, починають вдиратися на вищі рівні. Ті, що стояли посередині, також бунтують, долучаються до людей із партеру. На сцені з'являються чорні знамена шиїтів, з гучномовців лунає бойова пісня демонстрантів — Аллах Акбар! Танки їздять туди й назад, поліціянти стріляють. З мінарету чути протяжні крики муедзина. На найвищому рівні замішання! Міністри пакують торби з грошима й утікають, дами хапають скриньки з коштовностями і зникають, гасають безпорадні лакеї. З'явилися одягнуті в зелені куртки фе-даїни і муджахеддини. Вони вже мають зброю — захопили арсенали. Солдати, які досі стріляли в натовп, тепер братаються з народом і носять червоні гвоздики, встромлені в дула автоматів. Сцена засипана цукерками. З нагоди загальної радості торговці розкидають у натовпі кошики цукерок. Попри полудень усі автомобілі з увімкненими фарами. На цвинтарі велике скупчення людей. Усі прийшли оплакувати полеглих. Промовляє мати, син якої вчинив самогубство, бо — як солдат — не хотів стріляти у братів-маніфестантів. Промовляє старий аятолла Теле-гані. Поступово гаснуть прожектори. У фінальній сцені з найвищого рівня, який уже цілковито спорожнів, у партер спускається павиний трон — трон шахів, інкрустований тисячею каменів. Він виблискує сліпучою загравою. На троні предивна постать великих розмірів, величава, монументальна. Вона також проміниться яскравим, вражаючим світлом. До її рук і ніг, до голови і тулуба приєднані якісь кабелі, дроти і шнури. Вигляд цієї постаті викликає у нас жах, ми боїмося її, інстинктивно хочемо впасти на коліна. Але на сцені з'являється група монтерів, вони від'єднують кабелі і перерізають дріт за дротом. Сяєво від постаті починає гаснути, сама вона стає щораз меншою і звичайнішою. Врешті монтери відступають убік, а з трону встає худорлявий, похилий чоловічок, такий собі чоловічок, якого можна зустріти в кінотеатрі, в кав'ярні чи в черзі. Тепер він обтріпує костюм, поправляє краватку і покидає сцену, щоб вирушити на летовище.

Шах створив систему, здатну тільки захищатися, але нездатну приносити людям задоволення. Це була її найбільша слабкість і справжня причина остаточної поразки. Психологічною основою такої системи є зневага, яку відчуває володар до власного народу, переконання, що свій темний народ завжди можна ошукати, щось йому постійно обіцяючи. Але іранське прислів'я твердить: обіцянки мають вартість лише для тих, хто у них вірить.

Хомейні повернувся з еміґрації і, перш ніж поїхати до Кома, ненадовго зупинився в Тегерані. Усі прагнули його побачити, кілька мільйонів людей хотіло потиснути йому руку. Будинок школи, де він зупинився, облягали юрмища. Кожен вважав, що має право зустрітися з аятоллою. Адже вони боролися за його повернення, проливали кров. Панував настрій ейфорії, великого піднесення. Люди ходили, плескали один одного по плечах, так, ніби хотіли один одному сказати: бачиш? Ми все можемо!

Як же рідко народ переживає такі хвилі! Але тепер це відчуття перемоги здавалося природним і обґрунтованим. Велика Цивілізація шаха лежала в руїнах. Чим вона була за своєю сутністю? Чужим імплантатом, який не прижився. Це була спроба накинути певну модель життя суспільству, прив'язаному до цілком інших традицій і вартостей. Вона була примусом, хірургічною операцією, в якій більше йшлося про те, щоб вдалася сама операція, ніж щоб пацієнт залишився живим, а передовсім — аби залишився собою.

Відторгнення імплантата — яким же невблаганним є цей процес, коли він уже почався. Досить суспільству впевнитися, що накинута йому форма існування приносить більше зла, ніж користі. Воно тут же почне виявляти свою відразу — спочатку приховано і пасивно, потім щораз відкритіше і жорсткіше. І не заспокоїться, доки не очистить організму, доки не позбудеться цього силоміць прищепленого органа. Буде глухим до переконувань і арґументів. Буде затятим, нездатним до роздумів. Адже в основі Великої Цивілізації лежало багато шляхетних намірів, прекрасних ідеалів. Але народ бачив їх лише в карикатурному вигляді, тобто в тій формі, якої набував світ ідей на практиці. І тому навіть піднесені ідеї викликали сумнів.

А потім? Що сталося потім? Про що мені писати тепер? Про те, як закінчується велике переживання? Сумна тема. Бо бунт — це велике переживання, пригода серця. Гляньте на людей, коли вони беруть участь у бунті. Вони схвильовані, перейняті, готові пожертвувати собою. У цей момент вони живуть у монотематичному світі, обмеженому єдиною думкою — вони прагнуть досягти омріяної мети. Все підпорядковується їй, будь-яку незручність стає легко перетерпіти, жодна жертва не є завеликою. Бунт звільняє нас від власного «я», від буденного «я», котре тепер здається нам дрібним, невиразним і чужим. Здивовані, ми відкриваємо у собі незнані запаси енергії, ми здатні на такі шляхетні вчинки, що це викликає захват у нас самих. А скільки при цьому гордості: ми, виявляється, спроможні так високо злетіти! Скільки втіхи: ми виклалися на повну! Але настає мить, коли настрій гасне і все закінчується. Рефлективно, за звичкою, ми ще повторюємо жести й слова, ще хочемо, щоб було так, як учора, але вже знаємо (і це відкриття переповнює нас жахом): учора більше не повториться. Ми розглядаємося довкола і робимо нове відкриття: ті, що були з нами, також стали іншими, в них теж щось згасло, щось вигоріло. Раптом наша спільнота розпадається, кожен повертається до буденного «я», котре спочатку муляє нам, як погано скроєний одяг, але ми знаємо, що це наш одяг і що іншого у нас не буде. Ми неохоче дивимося один одному в очі, уникаємо розмов: ми перестали бути один одному потрібні.

Це падіння температури, ця зміна клімату належить до досвіду найприкрішого і найгнітючішого. Починається день, щось повинно статися. Але не стається нічого. Ніхто нас не кличе, ніхто не чекає, ми зайві. Ми починаємо відчувати велику втому, нас поступово огортає апатія. Ми говоримо собі: треба відпочити, треба позбиратися докупи, набратися сили. Ми дуже хочемо зачерпнути свіжого повітря. Хочемо зробити щось цілком буденне — поприбирати в помешканні, відремонтувати вікно. Все це — захисна діяльність, аби уникнути депресії, яка вже підступає. Отже, ми збираємося з силами і ремонтуємо вікно. Але нам не стає добре, ми не радіємо, бо відчуваємо тягар шлаку, який носимо в собі.

Мені теж передавався той настрій, який огортає нас, коли ми сидимо біля згаслого вогнища. Я ходив по Тегерану, в якому зникали сліди вчорашніх переживань. Зникали раптово, могло скластися враження, що тут нічого не відбувалося. Кілька спалених кінотеатрів, кілька знищених банків — символів іноземних впливів. Революція надає великої ваги символам, зносить одні пам'ятники і на їхнє місце ставить власні, оскільки хоче себе увічнити, хоче у такий метафоричний спосіб вистояти. А що сталося з людьми? Це знову були звичайні перехожі, вписані в нудний пейзаж сірого міста. Вони кудись йшли або стояли, гріючи руки при вуличних пічках. Вони знову були — кожен окремо, кожен сам по собі, замкнуті й маломовні. Може, ще чекали: раптом щось станеться, раптом усе-таки станеться якась надзвичайна річ? Не знаю, не можу сказати.

Все, що становить зовнішню, видиму частину революції, зникає швидко. Людина, окрема людина, має тисячу способів, якими може висловити свої почуття і думки. Вона є нескінченним багатством, світом, у якому ми постійно щось відкриваємо. Натомість натовп редукує особистість, людина в натовпі зводиться до кількох елементарних моделей поведінки. Форми, через які натовп висловлює свої прагнення, надзвичайно убогі і постійно повторюються: маніфестація, страйк, віче, барикада. Тому про людину можна написати роман, про натовп — ніколи. Коли натовп розпорошується, розходиться по домівках і більше не збирається, ми говоримо, що революція закінчилася.

Тепер я відвідував будівлі комітетів. Комітети — так називалися органи нової влади. У тісних і засмічених приміщеннях сиділи за столами неголені чоловіки. Їхні обличчя я бачив уперше. Приходячи сюди, я тримав у пам'яті прізвища осіб, які в епоху шаха діяли в опозиції або трималися на узбіччі. Саме вони, думав я логічно, повинні тепер керувати. Я запитував, де їх можна знайти. Чоловіки з комітетів не знали. У кожному разі тут їх не було. Всю довговічну систему, в якій один був при владі, другий — в опозиції, третій робив гроші, а четвертий критикував — усю цю складну, багаторічну конструкцію революція змела з поверхні, як картковий будинок. Для цих зарослих здоровил, що ледве вміють читати й писати, всі ті люди, про яких я запитував, не мали жодного значення. Яке їм було діло до того, що кілька років тому Гафез Фарман розкритикував шаха і втратив за це посаду, а Кульсум Кітаб поводився як негідник і робив кар'єру? Це було минуле, того світу вже не існувало. Революція винесла до влади цілком нових людей, ще вчора анонімних, нікому не знаних. Цілими днями бородані з комітету сиділи і проводили наради. З яких питань? З питань, що робити. Так, бо ж комітет мусить щось робити. Вони по черзі брали слово. Кожен хотів висловитися, хотів виступити. Відчувалося, що для них це суттєво, що цьому вони надають велику вагу. Кожен потім міг сказати сусідам: я виступав. Люди могли питати один одного: ти чув, як він виступав? Коли такий проходив вулицею, його могли зупинити, щоб шанобливо сказати: ти цікаво виступав! Поступово почала утворюватися неформальна ієрархія: вершину займали ті, хто завжди виступав добре, натомість унизу громадилися інтроверти, люди з вадами дикції, цілі ватаги тих, хто не міг подолати мандраж, зрештою, ті, хто вважав, що безконечна балаканина позбавлена сенсу. Наступного дня знову проводилися наради, ніби вчора тут нічого не діялося, ніби вони все мусили починати спочатку.

Іран — це була двадцять сьома революція, яку я бачив у Третьому Світі. Посеред гуркоту й диму змінювалися володарі, падали уряди, у кріслах засідали нові люди. Але одне було незмінним, незнищенним, боюся сказати — вічним: безпорадність. Як же ці іранські комітети нагадували те, що я бачив у Болівії й Мозамбіку, в Судані й Беніні. Що робити? А ти знаєш, що робити? Я? Не знаю. Може, ти знаєш? Я? Я пішов би до кінця. Але як? Як піти до кінця? Так, це проблема. Всі згідні, що це проблема, над якою варто подискутувати. Задушливі, задимлені зали. Виступи — кращі і гірші, кілька справді блискучих. Після доброго виступу всі відчувають задоволення: адже вони взяли участь у чомусь справді вдалому.

Мене це так заінтриґувало, що я сів у будівлі одного з комітетів (вдаючи, ніби чекаю на когось, хто був відсутнім) і почав спостерігати, як виглядає залагодження якоїсь найпростішої справи. Врешті-решт життя полягає у залагодженні справ, а проґрес у тому, щоб залагоджувати їх справно і в загальних інтересах. За хвилю увійшла жінка — попросити довідку. Той, хто повинен був її прийняти, якраз брав участь у дискусії. Жінка чекала. Люди тут мають фантастичну здатність чекати, можуть перетворитися на камінь і залишатися нерухомими безконечно. Нарешті той чоловік прийшов, і почалася розмова. Жінка говорила, а він запитував, жінка запитувала, а він говорив. Поторгувалися і дійшли до порозуміння. Почалися пошуки шматка паперу. На столі лежали різні аркуші, але жоден із них не виглядав відповідним чином. Чоловік зник — мабуть, пішов шукати папір, хоча з таким же успіхом він міг вийти до бару навпроти попити чаю (стояла спека). Жінка чекала мовчки. Чоловік повернувся, задоволено витер губи (певно, пив чай), але приніс і папір. Тепер почалася найдраматичніша частина — пошуки олівця. Ніде не було олівця — ні на столі, ні в жодній із шухляд, ні на підлозі. Я позичив йому ручку. Він усміхнувся, жінка зітхнула з полегшенням. Тепер він сів писати. Але, почавши писати, усвідомив, що не дуже знає, що саме він має засвідчити. Знову почалася розмова, чоловік кивав головою. Врешті документ був готовий. Тепер його мусив підписати хтось вищий. Та вищого не було. Вищий дискутував у іншому комітеті, зв'язатися з ним не вдалося, бо телефон не відповідав. Залишалося чекати. Жінка знову перетворилася на камінь, чоловік зник, а я пішов на чай.

Згодом цей чоловік навчиться виписувати довідки й умітиме багато інших речей. Але за кілька років настане переворот, чоловік, якого ми вже знаємо, відійде, на його місце прийде інший і почне шукати папір та олівець. Та сама або інша жінка, перетворившись на камінь, буде чекати. Хтось позичить свою ручку. Вищий буде зайнятий дискусією. Усі вони, як і їхні попередники, знову переміщатимуться зачарованим колом безпорадності. Хто створив це коло? В Ірані його створив шах. Шах вважав, що ключем до модерності є місто і промисловість, але це було помилкою. Ключем до модерності є село. Шах упивався виглядом атомних електростанцій, керованих комп'ютерами конвеєрів і великої нафтохімії. Але у відсталій країні це лише бутафорія модерності. У такій країні більшість людей живе у бідному селі, з якого втікає до міста. Вони творять молоду, енергійну силу, яка мало вміє (часто це люди некваліфіковані, неписьменні), але має великі амбіції і готова за все боротися. У місті вони знаходять усталену систему, так чи інакше пов'язану з чинною владою. Отже, спочатку вони розглядаються, трохи обживаються, займають вихідні позиції — і рушають на штурм. Для боротьби вони використовують ту ідеологію, яку винесли зі свого села: зазвичай нею є релігія. Оскільки вони становлять силу, якій по-справжньому хочеться службового росту, то часто перемагають. Тоді влада переходить у їхні руки. Але що з нею зробити? Вони починають дискусії, входять у зачароване коло безпорадності. Народ якось живе, бо мусить жити, вони натомість живуть щораз ліпше. Певний час вони живуть спокійно. Їхні наступники ще гасають степом, пасуть верблюдів і стережуть овечі отари. Але незабаром вони підростуть, прийдуть до міста і почнуть боротьбу. Що у цьому найсуттєвіше? Те, що нові привносять більше амбіцій, ніж уміння. В результаті з кожним переворотом країна мовби повертається до вихідного пункту, починає з нуля, оскільки ґенерація переможців мусить від початку вчитися всього, що так важко опанувало розгромлене покоління. Чи це означає, що переможені були справними й мудрими? Зовсім ні. Ґенеза попереднього покоління була такою ж, як того, що прийшло на його місце. Як вийти з цього зачарованого кола? Тільки через розвиток села. Доки село є відсталим, доти відсталою є країна, хоч би в ній було п'ять тисяч заводів. Доки осілий у місті син відвідуватиме рідне село як екзотичну місцевість, доти народ, до якого він належить, не буде модерним.

У дискусіях, які точилися в комітетах на тему «що робити далі», усі погоджувалися в одному: передовсім помститися. Отже, почалися страти. Вони мають якийсь особливий смак до цього заняття. На перших сторінках газет уміщують знімки людей із зав'язаними очима і хлопців, які в них ціляться. Довго і детально описують весь процес. Що засуджений сказав перед смертю, як він поводився, що написав у прощальному листі. В Европі ці страти викликали велике обурення. Однак тут такі претензії мало хто розумів. Для них принцип помсти був старим як світ. Він сягав непам'ятних часів. Шах правив, потім йому відтинали голову, приходив наступний, відтинали голову йому. Як же інакше позбутися шаха? Адже сам він не відійде. Залишити шаха або його людей живими? То вони відразу ж почнуть організовувати армію і відвоюють владу. Посадити їх у в'язницю? Підкуплять вартових і вийдуть на свободу, почнуть катрупити тих, хто їх переміг. У цій ситуації вбивство є мовби елементарним проявом інстинкту самозбереження. Це світ, де закон розуміють не як засіб захисту людини, а як інструмент знищення противника. Так, це звучить жорстоко, але в цьому є якась жахлива, невблаганна безумовність. Аятолла Халхалі розповідав нам, групі журналістів, як після засудження на смерть колишнього прем'єра Го-вейди він раптом засумнівався в людях із розстрільного взводу, котрі мали виконати вирок. Аятолла побоювався, що того можуть випустити. Отож, він узяв Говейду у своє авто. Було це вночі, вони сиділи в автомобілі, Халхалі стверджує, що й розмовляли. Але не сказав нам, про що. Чи він не боявся, що той втече? Ні, нічого такого йому не спало на думку. Час минав, Халхалі розмірковував, у чиї довірені руки він міг би віддати Говейду. Довірені руки означає такі, які напевно виконають вирок. Нарешті він пригадав собі людей з одного комітету, поблизу базару. Халхалі завіз до них Говейду і там його залишив.

Я намагаюся їх зрозуміти, але щоразу потрапляю в затемнений простір і починаю в ньому блукати. Вони інакше ставляться до життя і смерті. Інакше реагують на вигляд крові. Вигляд крові викликає у них збудження, захоплення, вони впадають в якийсь містичний транс, я бачу їхні пожвавлені жести, чую їхні вигуки. Під моїм готелем зупинився новий автомобіль власника сусіднього ресторану. Це був пригнаний просто з автосалону гарний, золотистий Pontiac. Зчинилася метушня, над подвір'ям здійнявся крик різаних курей. Їхньою кров'ю люди спочатку поливали один одного, а потім мастили нею кузов автомобіля. Це було освячення Pontiac'a. Там, де є кров, вони тиснуться, щоб умочити в неї руки. Пояснити мені, навіщо їм це потрібно, вони не могли.

Упродовж кількох годин на тиждень вони демонструють фантастичну дисципліну. Діється це у п'ятницю, під час спільної молитви. Зранку на велику площу приходить перший, найбільш ревний мусульманин, розгортає килимок і вклякає на його краєчку. Після нього приходить наступний і розгортає свій килимок обік першого (хоча ціла площа вільна). Потім з'являється наступний вірний і наступний. Потім тисячі інших, потім мільйон. Розгортають килимки і вклякають. Вони стоять навколішках рівними, військовими рядами, мовчки, обличчя повернені в бік Мекки. Близько полудня ведучий п'ятничної молитви розпочинає обряд. Усі встають, схиляються у семиразовому поклоні, випрямляються, нахил тіла до стегон, падіння на коліна, падіння обличчям униз, позиція сидячи навпочіпки, знову падіння обличчям униз. Довершений, нічим не порушуваний ритм мільйона тіл є картиною, яку важко описати, а для мене — ще й трохи грізною. На щастя, коли молитва закінчується, шеренги відразу ж починають розпадатися, стає гамірно і виникає приємний, вільний, розслаблений безлад.

Невдовзі у таборі революції почалися суперечки. Усі були проти шаха і хотіли його усунути, але майбутнє кожен уявляв собі по-своєму. Частина людей вірила, що у країні запанує така демократія, яку вони знали з перебування у Франції і Швайцарії. Але у боротьбі, що розпочалася після виїзду шаха, саме такі програли найпершими. Були це люди інтеліґентні, розумні, але слабкі. Вони відразу опинилися у парадоксальній ситуації: демократію не можна нав'язати силою, за демократію мусить висловитися більшість, тим часом більшість хотіла того, чого прагнув Хомейні — ісламської республіки. Після відходу лібералів залишилися ті, що були за республіку. Але незабаром і між ними спалахнула боротьба. У цій боротьбі жорстка, консервативна лінія поступово брала гору над лінією світлою і відкритою. Я знав людей з одного і другого табору, і коли думав про тих, на чиєму боці була моя симпатія, мене огортав песимізм. Ватажком світлих був Банісадр. Худорлявий, трохи згорблений, завше в тенісці, він ходив, сперечався, постійно вступав у дискусії. Мав тисячі ідей, багато, занадто багато говорив, безкінечно розмірковував і писав книжки важкою, незрозумілою мовою. У таких країнах інтеліґент у політиці — це завжди людина недоречна. Інтеліґентові властивий надмір уяви, він переживає внутрішні розлади, метається від однієї крайності до іншої. Яка користь від провідника, який сам не знає, чого триматися? Бегешті (жорстка лінія) діяв інакше. Він збирав свій штаб і диктував інструкції. Всі були йому вдячні, бо знали, як чинити, що робити. У руках Бегешті був шиїтський апарат, у Баніса-дра були друзі й прихильники. Базу Банісадра становили інтеліґенція, студенти, муджахеддини. Базу Бегешті — натовп, готовий діяти на заклик мулл. Було зрозуміло, що Банісадр мусить програти. Але й Бегешті досягла рука Всемилостивого і Всемилосердного.

На вулицях з'явилися бойовики. Це були групи молодих, сильних людей, із задніх кишень у них виглядали ножі. Вони нападали на студентів, автівки швидкої допомоги вивозили з університету поранених дівчат. Почалися маніфестації, натовп погрожував кулаками. Але цього разу — проти кого? Проти чоловіка, який писав книжки важкою, незрозумілою мовою. Мільйони людей сиділи без роботи, селяни й далі жили у злиденних мазанках, але яке це мало значення? Люди Бегешті були зайняті чимось іншим — боролися з контрреволюцією. Так, вони нарешті знали, що робити, що говорити. Не маєш що їсти? Не маєш де жити? Ми покажемо тобі винуватця твоєї недолі. Ним є контрреволюціонер. Знищ його — і почнеш жити по-людськи. Але ж який він контрреволюціонер, ми ж учора разом боролися проти шаха! Це було вчора, а сьогодні він — твій ворог. Вислухавши це, розпалений натовп рушає у наступ, не надто замислюючись, чи це справжній ворог, але натовп важко у чомусь звинувачувати, оскільки ці люди справді хочуть жити краще і, віддавна цього прагнучи, не знають, не розуміють, чому так діється на світі, що попри постійні пориви, жертви і зречення краще життя й далі залишається за горами.

Серед моїх друзів панувало пригнічення. Вони говорили, що насувається катаклізм. Як завжди, коли наближалися важкі часи, вони, інтеліґентні, втрачали сили і віру. Вони рухалися в густому мороку, не знали, в який бік звертати. Вони були переповнені страхом і фрустрацією. Вони, хто колись не пропускав жодної маніфестації, тепер почали боятися натовпу. Розмовляючи з ними, я думав про шаха. Шах їздив по світі, часом у газетах з'являлося його обличчя, щоразу худіше. Він до кінця думав, що повернеться на батьківщину. Не повернувся, але багато з того, що він зробив — залишилося. Деспот відходить, але з його відходом жодна диктатура не закінчується цілковито. Умовою існування диктатури є темнота натовпу, тому диктатори дуже про неї дбають, завжди її культивують. І потрібні цілі покоління, щоби це змінити, щоби внести світло. Доки це настане, часто ті, хто повалив диктатора, мимоволі і всупереч собі діють як його спадкоємці, своєю поставою і способом мислення продовжуючи епоху, яку вони самі знищили. Це річ настільки мимовільна і підсвідома, що коли їм на неї вказати, вони вибухнуть найсвятішим обуренням. Та чи можна в усьому винити шаха? Шах застав певну традицію, він діяв у межах комплексу звичаїв, що існували сотні років. Дуже важко переступити такі межі, дуже важко змінити минуле.

Коли я хочу покращити собі настрій і приємно провести час, то йду на вулицю Фердоусі, на якій пан Фердоусі займається продажем перських килимів. Пан Фердоусі, який ціле життя провів у спілкуванні з мистецтвом і красою, дивиться на довколишню дійсність як на другосортний фільм у дешевому й засміченому кінотеатрі. Все є справою смаку, — говорить він мені, — найважливіша річ, скажу я вам — це мати смак. Світ виглядав би інакше, якби трохи більше людей мало трохи більше смаку. Усі жахіття (він називає це жахіттями) — як от брехня, зрада, злодійство, на-вушництво — зводяться до спільного знаменника: такі речі роблять люди, позбавлені смаку. Він вірить у те, що народ усе переживе і що краса незнищенна. Треба пам'ятати, — говорить він мені, розгортаючи черговий килим (який я не куплю, і він це знає, але йому хочеться потішити ним мої очі), — те, що дозволило персам залишитися персами впродовж двох з половиною тисяч років, те, що дозволило нам залишитися собою попри стільки воєн, вторгнень і окупацій, — це наша духовна, а не матеріальна сила, наша поезія, а не техніка, наша релігія, а не заводи. Що ми дали світові? Ми дали йому поезію, мініатюру і килим. Як бачите, з виробничого погляду — самі лише неужиткові речі. Але саме у цьому ми себе виразили. Саме ми дали світові цю чудову, неповторну неужитковість. Те, що ми дали світові, полягало не у полегшенні життя, а в його оздобленні, якщо, звісно, таке розрізнення має сенс. Бо, наприклад, килим є для нас життєвою потребою. Ви розкладаєте килим у страшній, випаленій пустелі, лягаєте на нього і відчуваєте, що лежите на зеленій луці. Так, наші килими нагадують квітучі луки. Ви бачите квіти, сад, ставочок і фонтан. Поміж кущами проходжаються пави. А килим — річ довговічна, добрий килим збереже колір назавжди. Таким чином, живучи у голій, одноманітній пустелі, ви живете ніби у вічному саду, який не втрачає ні барви, ні свіжості. А ще можна собі уявити, що цей сад пахне, можна почути дзюркотіння струмка і спів птахів. І тоді ви почуваєтеся добре, ви почуваєтеся вибраним, ви поблизу раю, ви — поет.

Примітки

[1] «Листи дітей до Господа Бога», Pax, 1978

[2] Op. cit.

[3] «Невидимий уряд».

[4] «Іран: революція в ім'я Бога».

[5] Op. cit.

[6] У листопаді 1979 року іранські студенти захопили посольство США в Тегерані і взяли в заручники 52-х його співробітників, визволити яких вдалося лише в січні 1981 р.