Гуніллі

Жовта книга

І
Пісня про ампутовану

1

«Amor Omnia Vincit» — любов усе перемагає — написала вона на обкладинці коричневої папки, всередині якої лежали три книги записів; заголовок «КНИГА ЗАПИТАНЬ» написано вище, більшими друкованими літерами. Наче потрібно було випробувати два положення: зверху — міцне, оптимістичне і цілком нейтральне, а знизу — тендітне, обережне, ледь не благальне. Наче вона хотіла сказати, що це — вихідна точка, це може бути правдою, о якби ж лише так воно й було...

Любов усе перемагає. Може, нам і відомо, що це не так, але все ж. Серце стискається, коли бачиш написане: о, було б це правдою, якби це лише було правдою. Розповідь відсторонена, діловита і правильна, доки не надломлюється голос. Жовта книга, чорна — неповна або цензурована — і червона. Разом вони становлять «Книгу запитань», у якій мова йде про Бланш і Марі. Оце й усе.

З цим треба змиритися.

Любов усе перемагає — як робоча гіпотеза або глибока больова точка.

Через два роки після вручення Марі Склодовській-Кюрі другої Нобелівської премії — у 1911 році і цього разу з хімії — та у зв’язку з тим, що її коханець Поль Ланжевен повернувся до дружини Жанни й за її ж згоди почав постійний сексуальний зв’язок із власною секретаркою, Марі спіткала не цілком несподівана та все одно страшна втрата: одного ранку її подругу Бланш Віттман знайшли мертвою у паризькому помешканні Марі.

Бланш намагалася вибратися з ліжка і сісти у дерев’яний ящик на коліщатах. Їй не вдалося. Вона померла.

Причину смерті не встановили, однак ті, хто забирав тіло, зауважили, що воно було дуже коротке, а також, що Марі Склодовська-Кюрі наполягла на тому, що сама покладе скалічений торс у труну. Після цього вона, ніби прощаючись, сіла на стілець поруч із померлою і поклала руку на кришку труни; носильникам довелося годину прочекати у сусідній кімнаті. Марі нічого не пояснювала, лише бурмотіла: я ніколи не відступлюся від тебе.

Потім труну забрали.

В єдиному некролозі Бланш Віттман згадують як «легендарний феномен» і звертають увагу на її роль медіума професора Ж.-М. Шарко[1]. По ній залишилися три книги записів, про які стало відомо лише наприкінці 1930-х років; у повному обсязі їх ніколи не публікували.

У своїх мемуарах Марі Кюрі жодного разу не згадує про існування Бланш, як і про багато чого іншого.

Я її не звинувачую.

2

Хтозна, можливо, сама Бланш Віттман воліла, щоб її не згадували.

В історії медицини вона здобула певну відомість уже після смерті, та згадують її не поруч з іменем Марі Кюрі, а завжди як «медіума Шарко». В одній замітці лаконічно сказано, що Віттман закінчила життя як «мучениця» і «жертва» наукового дослідження радію. Після смерті Шарко Бланш два роки пропрацювала асистентом у рентген-відділенні лікарні Сальпетрієр[2] серед хаосу, що виник там у наукових напрямах лікування. Потім перейшла до лабораторії Марі Кюрі. Через кілька років там відкрили радій. Кому було під силу провести межу між смертельним рентгенівським випромінювання і смертельним радієм? Там, де завершувалось одне, починалося інше.

Як наслідок — мучениця і торс.

Після смерті Шарко 1893 року — ледь не абсолютна тиша. В останні роки життя Бланш мала намір написати книгу про любов. У стислому некролозі про це не згадують. Лише — «померла без рук і ніг», однак це не зовсім правильно: у неї була одна рука, права, якою вона й писала до останку.

Книгу Бланш не завершила. Залишилися три записники формату 30×20 сантиметрів, по сорок сторінок кожен. Вони зібрані всередині коричневої папки — «Книги запитань», як Бланш її називала. Першому записнику вона дала назву «Жовта книга», другому — «Чорна книга», третьому — «Червона книга».

На обкладинках записників — жодної барви. У цій книзі із трьох частин Бланш збиралася розповісти історію про природу любові. Та їй не вдалося. Натомість маємо історію про Бланш і Марі. Чи багато життів варті такого? Історія є у всіх, та про небагатьох написано.

Незрозумілій назві на обкладинці папки — «Книга запитань» — за якийсь час знаходимо просте пояснення. Вочевидь, Бланш вирішила, що кожен запис розпочинатиметься запитанням. І відповідь потрібно давати якомога раціональніше. Запитання мали бути «надзвичайно важливі»: Якого кольору була твоя перша сукня? Який твій перший номер телефону? Іноді траплялися неочікувані дивні відхилення: Що відчитувалося на обличчі батька, коли він робив мені аборт? або Хто сидів коло труни Шарко під час похорону?

Запитання завжди дуже конкретні. Часом вони здаються майже беззмістовними, однак лише доти, поки самому не закортить на них відповісти. Тоді все починає нагадувати гру, яка раптом перетворюється на реальність і жахає. Все залежить від тебе. Якщо продовжуєш, то втрачаєш рівновагу і контроль, стрілка компаса крутиться, ніби на Північному полюсі. Я вже намагався. На запитання про номер телефону можна дати коротку відповідь: «Шьон 3, Гьоґґбьоле»[3]. Потім усе значно ускладнюється. Коли потрібно пояснити щось само собою зрозуміле, відповідь виявляється надто довга і страхітлива. У «Книзі запитань» Бланш є щось загрозливе — щось, що вабить зробити крок у заборонене або відчинити двері до темної кімнати.

Короткі запитання, детальні відповіді, що не пов’язані безпосередньо із запитаннями.

Вона, напевно, боялася. Так поводяться, коли відчувають страх.

Залишилися три книжки нотаток — жовта, чорна і червона. Усе інше — те, що ззовні, — реконструкція.

Часом відповіді дуже стислі; можна припустити, що Бланш збиралася повернутись до них згодом, коли набереться відваги.

До прикладу, один запис починається лише словом: Коли?

Відповідь стосується її лікаря і коханця, професора Ж.-М. Шарко. Бланш описує короткий випадок. Ідеться про їхню першу зустріч. Вона пише, що першого разу Шарко побачив її крізь напівпрочинені двері: Бланш перебувала в одній з кімнат лікарні Сальпетрієр, де саме лікувалася. Лікаря, який проводив огляд і з вартою подиву прискіпливістю вивчав мене, хоча на той час я ще не мала слави, яку здобула згодом, звали Жуль Жане.

Бланш ретельно занотовує зовнішні деталі. Дві кімнати, передпокій, можливо, перевдягальня. До Сальпетрієра вона потрапила після перебування в кількох інших закладах, де її лікували від невідомої нам недуги, та це могла бути та сама хвороба, яку намагався вилікувати Шарко. Отже, істерія. Про це Бланш не згадує.

Вона одягалася після огляду.

Тоді й побачила Ш., який проходив коридором. Він озирнувся і почав її розглядати. Відстань між ними була менше чотирьох метрів. Вона знала, що він дивиться. Сповільнила рухи і почала одягатися дуже неспішно. Відвернула від нього обличчя, повільно розвернулася. Її груди напівоголені. Бланш була певна, що він дивиться на неї.

Тієї миті, пише вона, — так, ніби за багатьма деталями приховує найважливіше, — «мій образ залишився випаленим на ньому, як тавро залишає слід на тварині».

Про юні роки Бланш відомо небагато. Але вона була освічена. Цитата про таврування — з Расіна.

Її звали Бланш Віттман; коли вона померла, її зріст був 102 сантиметри, вага — 42 кілограми.

Вона виглядала як торс з дочіпленою головою. Їй ампутували ліву руку, ліву гомілку і праву ногу аж до стегна. Тому зріст став таким нікчемно малим. В іншому ж вона нічим не вирізнялася. Ті, хто бачили її до ампутацій, зауважували, що Бланш була дуже красива. З відомих причин до неї придивлялося немало людей, серед яких — багато тих, хто міг її описати, тобто письменників. Та, щоб скласти об’єктивну думку, нам залишилася лише одна фотокартка і кілька рисунків. І ще та відома картина[4], на якій Бланш намальована впівоберта.

Вона справді була вродлива.

І померла щасливою. Так написано в останній книзі записів — «Червоній книзі».

Отож таке незвично коротке тіло вона мала не від народження. Після шістнадцяти років (з 1878 до 1893) перебування у паризькій лікарні Сальпетрієр з діагнозом «істерія» Бланш несподівано одужала. У той час істерія була поширеною хворобою серед жінок, від неї потерпали близько десяти тисяч осіб. Але після смерті професора Шарко випадки захворювання стали не такими частими.

Хвороба справді відступила. Або її почали називати по-іншому.

Після років, проведених у дослідницькому відділенні Шарко у лікарні Сальпетрієр, Бланш перейшла на роботу до рентгенівського відділення лікарні, цього разу не з принуки; 1897 року вона почала працювати асистенткою в лабораторії польської дослідниці, фізика Марі Склодовської-Кюрі.

Бланш твердить, що роки, коли її лікували від істерії в Сальпетрієрі, були щасливими, а згодом вона почувалася нещасною. Потім починається період роботи у лабораторії мадам Кюрі, і до Бланш знову повертається відчуття цілковитого щастя, яке, напевно, потьмарили ампутації.

На понівечене тіло вона ніколи не скаржиться.

У «Книзі запитань» Бланш прагне розповісти свою історію, підсумувати і порівняти власний досвід, отриманий як під час експериментів з істерією в Сальпетрієрі, так і під час фізичних дослідів під керівництвом Марі Кюрі, щоб таким чином створити цілющий образ природи любові, яку вона порівнює з випромінюванням радію та істерією.

Цілющий?

У першій частині «Книги запитань» довгий час — лише діловитість і щастя.

3

Про ампутації Бланш Віттман відомо ось що. Спроби пояснити природу любові з ними не мають нічого спільного.

17 лютого 1898 року в лабораторії Марі Кюрі у Парижі вперше перевіряли дію випромінювання чорної, подібної на смолу, переробленої і «перевареної» в лабораторії руди, яку називали урановою смолкою; її добували у місцевості регіону Юахімшталь на кордоні з Чехословаччиною та майбутньою, а потім колишньою НДР. Уранову смолку століттями використовували в кераміці як додаток до глазурі для створення цікавих у мистецькому сенсі нюансів кольору. Зокрема, вона була важливим складником при виробництві відомого богемського кришталю: її основний елемент, уран, мав велике значення в індустрії скловиробництва.

Для проведення експериментів з урановою смолкою і отримання з неї певних компонентів урану витратили величезну кількість матеріалу — кілька тонн. Робота була виснажлива і брудна; працювали в порожньому каретному приміщенні поблизу лабораторії Марі та П’єра Кюрі в Парижі.

Туди Бланш і потрапила на роботу.

Того дня, 17 лютого 1898 року — цей день має особливе значення в історії наукової думки у фізиці, — Марі провела перші вдалі експерименти з урановою смолкою і зафіксувала появу сильного своєрідного та до того часу невідомого випромінювання. Тоді уже знали, що випромінювання торіуму — хімічного елемента-металу, що його відкрив швед Єнс Якуб Берцеліус 1829 року, — мало більший ефект, ніж випромінювання урану; тепер виявилось, що випромінювання уранової смолки навіть сильніше. Сильніше, ніж у чистого урану.

Однак ще треба було дослідити, чим насправді є це «випромінювання» і як воно виникає. Марі Кюрі припускала, що уранова смолка містить особливу та поки незнану речовину з невідомими властивостями.

Відкриття відбулося у тій маленькій лабораторії.

Насправді за лабораторію правила стара дерев’яна повітка, закинуте, збите з дощок каретне приміщення; його покритий склом дах був у такому жалюгідному стані, що дощ постійно затікав у цю нещасну повітку, яку колись давно медичний факультет використовував як приміщення для розтинів, однак потім її визнали непридатною для розміщення останків людей і навіть тварин. Підлоги там не було, лише шар асфальтового покриття, а усе майно складалося з кількох старомодних кухонних столів, чорної дошки і старої чавунної пічки із заіржавілими трубами. Саме до цієї жалюгідної споруди три роки тому прийшла звістка від професора Зюсса та австрійської держави, яка володіла шахтами у Санкт-Юахімсталі.

У повідомленні було сказано, що лабораторії можуть надати продукти відходів уранової смолки. У них і було виявлено радій.

Марі одразу ж написала звіт.

Її руки ще не втратили привабливості. Бланш описує Марі незрівнянною красунею, яку незбагненним чином заполонила магія досліджень. 18 червня 1898 року члени Французької академії мали змогу послухати доповідь приятеля і колись наставника Марі — Анрі Беккереля; згодом його іменем назвуть одиницю радіоактивного випромінювання з урахуванням кількості ядерних розпадів на секунду, яку використовували, наприклад, для вимірювання радіоактивного забруднення оленячого м’яса у регіоні Вестерботтен[5] після вибуху Чорнобиля. Отож він повідомив, що Марі Кюрі та її чоловік П’єр під час експериментів з урановою смолкою виявили щось нове і досі невідоме. Доповідь мала назву: «Про нову радіоактивну субстанцію, що міститься в урановій смоляній руді».

Вперше в історії було використано слово «радіоактивний».

Поки що — жодного історичного повороту, лише легка розгубленість.

Основне повідомлення доповіді Беккереля стосувалося того, що було виявлено речовину, яка в 400 разів активніша за уран і містить «метал» — можливо, досі невідомий хімічний елемент зі своєрідною здатністю до випромінювання.

Наприкінці року цей елемент отримав назву. Радій. Він мав незвичайні властивості; оскільки його добували щораз концентрованішим, невдовзі виявили, що він спонтанно і самовільно починає променитися.

У «Книзі запитань» Бланш неодноразово повторює слово «променитися».

Тоді в її мові відчутно мало не поетичний настрій. Бувало, коли мене хвалили під час показів у Сальпетрієрі, про враження, яке я справляла, казали, що я «променію»; та я навіть не здогадувалася, що це слово з’явиться знову, ніби за помахом чарівної палички, що воно знову виникне у світі фізики, науковому світі, в якому я докладатиму зусиль, щоб пояснити зв’язок між радієм, смертю, мистецтвом та любов’ю.

Радій, смерть, мистецтво і любов. Вона й гадки не мала, про що говорить. Та по-іншому, напевно, не можна. Хіба не так?

Мабуть, смерть і краса були надто близько одне до одного. Її треба пробачити.

Марі, пише Бланш, часто ходила пішки з дому до лабораторії на вулицю Ломонд, щоб перевірити свої угіддя. Бланш — на той час їй ще нічого не ампутували — часто зустрічала Марі під час цих «таємних» відвідин лабораторії.

Вона пише, що наші дорогі продукти, для яких навіть не знайшлося шафи, були викладені на столах і лавках; зусібіч ми бачили їхні ледь променисті обриси, і це мерехтливе сяйво, яке наче витало у темряві, щоразу зворушувало і зачакловувало нас.

Це слова Бланш. Привертає увагу вираз «наші дорогі продукти». Вона ж просто асистентка.

Згодом, відповідаючи на запитання: Коли Марі стала митцем?, Бланш пише, що між ними виникла велика приязнь, подібна до любові — любові, яка міцнішала через переживання краси, що струменіла від таємничого і барвистого випромінювання «радію». Перед її очима відкривалася брама до незнаного і загадкового світу, і з цього світу мерехтіли блакитним сяйвом сигнали, адресовані саме їй, саме Бланш з поки що не понівеченим тілом.

Здається, вона сприйняла ці сигнали за витвір мистецтва. Створений Марі. Про П’єра — ні слова.

«Книга запитань» містить, серед іншого, короткий уривок, що починається запитанням: Чим же є мистецтво у наш новітній час?

Відповідаючи на нього, Бланш детально і з якимсь дитячим ентузіазмом описує Всесвітню виставку в Парижі 1900 року. Текст сповнений захопленням революційними науковими здобутками століття, яке ще попереду, приголомшливими враженнями і можливостями. Ці знання вона отримала від Марі і центральне місце в них посідає радій.

Тому Бланш детально спиняється на Конгресі фізиків, що був частиною Всесвітньої виставки.

Навколо Ейфелевої вежі звели численні павільйони, зокрема Палац електрики, в якому демонстрували магічний флюїд (!) під назвою «електрика». Тут поєднувалися наука і мистецтво. Особливим атракціоном була американська танцівниця Лої Фуллер, що танцювала у спеціально зведеному магічному будинку, в кімнаті, яку освітлювали електричні промені, забарвлені за допомогою рухомих фільтрів. Пересувний тротуар, який рухався завдяки електриці, переміщав глядачів з одного місця в інше. Електрика, можна сказати, освітлювала прорив новітнього часу; Бланш пише про це напрочуд піднесено.

Однак вчених на Всесвітню виставку приваблювало щось інше, більш вражаюче.

Щойно відкритий елемент — радій — і радіоактивність. Учені з усього світу, пише Бланш, прибули до Парижа, і приїхали вони для того, щоб зустрітися з Марі та її чоловіком і колегою П’єром Кюрі. Тільки й мови було, що про радіоактивність. Усіх цікавило питання: чим були ці забарвлені сигнали з невидимого світу, які дехто продовжував називати «променями Беккереля» і які так ірраціонально поводилися: часом вони відхилялися під дією магніту, а часом — ні. Це якийсь флюїд, стверджували декотрі науковці й знову поверталися до розмов про Месмера; та все одно здавалося, що це щось інше, це був нібито нічний сон, коротка мить перед пробудженням, коли таємниче ще не зникло і здається реальністю, але потім ураз щезає.

Ці радіоактивні промені, які, можливо, існували в реальному просторі завжди! але ніхто їх не бачив! можливо, про них говорила Федра, коли відчула, що Гіпполіт залишився випаленим на ній, мовби вона була твариною, а він — тавром.

Такий вступ до «Жовтої книги». Жодних інших пояснень, окрім беззмістовно поетичних. Посилання на Расіна вкотре вражає.

З часом дослідження урану і радію зазнали деяких змін. Та це був прорив — зоряне коло розірвано (!) — або, можливо, це був замах на раціональність Просвітництва.

Ніхто не розумів, що це.

Промені проходили крізь щільні екрани, однак свинець їх зупиняв! Було відомо про їхню властивість зафарбовувати скло — уранова смолка забарвлювала красиві бокали з богемського кришталю століттями! століттями! — і тоді утворювалися мерехтливі блакитні відтінки, і цьому не знаходили раціонального пояснення.

Виникало багато запитань. Це хімічний елемент? У будь-якому разі, ця речовина могла викликати радіоактивність в інших речовинах; Бланш пише, що вона день у день простоювала в лабораторії поруч з Марі. Хвилина за хвилиною стежила, як та проводить вимірювання, і бачила майже неземну усмішку на її обличчі: тоді я зрозуміла, що вся кімната забарвлена радіоактивністю.

Ось так підсумовує все Бланш. Три роки роботи з урановою смолкою, з брудною кількатонною купою шлаку описано як метафізичний витвір мистецтва, створений одного пообіддя у Парижі.

Осяяна красою цієї незнаної речовини, Бланш разом зі своєю приятелькою Марі увійшла до новітнього ХХ століття.

Марі Кюрі, або «Марія», як її іноді називає Бланш у «Книзі запитань», якось спинилася, взяла Бланш за руку і заговорила до неї, чи то до самої себе. Не розумію, сказала Марі, я не розумію примхливості цього випромінювання; воно поводиться спонтанно — таке відчуття, наче я стою перед гладінню моря, і щось починає ворушитися, наростати, море ніби перетворюється на живу істоту, морську тварину або квітку, і я бачу, як до мене тягнуться пагони, і мені здається, що ця радіоактивність суперечить першому закону термодинаміки; але що є началом, джерелом цієї сили?

Спонтанна поведінка випромінювання, сказала вона Бланш — своїй ще красивій і не покаліченій асистентці в лабораторії, минуле котрої, як і кар’єра медіума у Сальпетрієрі, від самого початку зачаровували Марі, — це абсолютно незбагненна таємниця. Бланш докинула: як і любов! Але Марі обернулася з запитливою усмішкою, що відразу погасла, мовби вона спершу не була впевнена у такому нетиповому порівнянні, а тоді хотіла щось заперечити. Можливо, гадала Бланш, це через те, що Марі як науковець не любила поетичних метафор і ще не була готова ступити до світу мистецтва, який виснажує і роздирає на шматки.

Так вони розмовляли, і так відображаються уривки цих розмов у «Книзі запитань». Це було ще до того, як Бланш Віттман розпочала свій невдалий проект, намагаючись дати наукове і водночас чуттєве пояснення істинній сутності любові. Так думала і в цьому була впевнена Марі Кюрі поки, значно пізніше, їй не відкрилось інше розуміння — завдяки Бланш та «Книзі запитань». Це розуміння заполонило Марі також через те, що її цікавив любовний зв’язок Бланш Віттман з професором Шарко, причетність Бланш до його загибелі, як вона сама твердила, і прагнення осягнути любов, яка не веде до смерті та руйнування.

Любов усе перемагає.

Рік по тому Бланш уперше захворіла. Ніхто нічого не міг пояснити. Перша операція забрала у неї праву стопу.

Так усе й розпочалося.

Та ще довго Бланш Віттман пам’ятатиме те недільне пообіддя, коли вона і Марі, дві красиві жінки, самі у лабораторії, стояли рука в руку перед незбагненним чудом, оповиті загадковими барвами й випромінюванням, яке, і цього вони навіть не усвідомлювали, уособлювало вхід досягнень новітнього часу до храму любові — до ще цілком досконалих тіл цих двох жінок.

4

Сьогодні про це відомо усім.

І Бланш, і Марі судилося померти з вини загадкових, прекрасних, принадних радіаційних променів. Промені так таємниче мерехтіли, але стали відкриттям, яке, ніби відчинені двері до темної, сповненої загроз кімнати, повинно було перемінити світову історію.

Спершу Бланш. Потім — Марі.

Довгий час на це воліли не зважати й усе приховували.

Смертність серед працівників лабораторій була надзвичайно висока, більшість помирала від лейкемії, багатьом довелося зробити ампутації, як і Бланш. Та все одно випромінювання довгий час вважали оздоровлюючим: дуже популярними були радіоактивні мінеральні джерела, жваво продавалися пляшечки з радіоактивною «водою Кюрі», що нібито боролася з випадінням волосся. Засіб «Crema Activa» обіцяв «диво». Європейська фармакопея за 1929 рік прийняла вісімдесят патентів на медичні засоби із вмістом радіоактивних елементів, і всі вони були чудодійними: солі для ванн, мазі, супозиторії, зубні пасти і шоколадні праліне.

Однак уже 1925 року ситуація починала змінюватися. Того року Марґрет Карло — молода жінка, яка працювала колористкою на фабриці настінних годинників у Нью-Джерсі, — подала до суду на свого роботодавця «U.S. Radium Corporation». Марґрет розфарбовувала циферблати фарбою, що випромінювала світло.

Дев’ятеро працівників, які виконували ту ж саму роботу, вже померли. Першим симптомом у них були серйозні рани ротової порожнини: їм доводилося змочувати слиною гострий пензлик, і за відносно короткий час у них з’явилися ракові виразки, що збільшувались і ніяким сяянням не супроводжувалися. Потім випадали зуби, на щоках виникали рани, які не гоїлися, темніли язики, а чорні зяючі роти свідчили, що випромінювання цієї чудової сяючої фарби, можливо, смертельне.

Інші страждали від важкої анемії — згодом її назвуть «радієвий некроз». Але компанія, що виготовляла ці красиво розфарбовані годинники, заперечувала такий зв’язок і називала ці симптоми виявом «істерії». Бланш, яку нащадки величатимуть «королевою істеричок», мабуть, сприйняла б це як приниження або навіть іронію історії.

Та про це вона не дізналася, бо померла задовго до того. Ці події відбувалися вже значно пізніше. І вони пояснювали, чому Бланш поступово втратила обидві ноги і ліву руку. В історії, яку Бланш бажала розповісти, йдеться про Марі Кюрі, деякою мірою про Жанну Авріль, але перш за все — про саму Бланш і професора Шарко; мова йде саме про цих чотирьох осіб, а не про її власне отруєння і навіть не про повільне отруєння та смерть Марі. Щось інше було рушійною силою до написання «Книги запитань».

Можна сказати й так: відправна точка нашого бачення розповіді — торс.

Припускаю, Марі відчувала певну відповідальність за Бланш.

Тому вона дозволила їй жити у власному домі, доглядала за нею, розмовляла, слухала написане, читала «Книгу запитань». Такої я був думки, принаймні на початку. Та згодом зрозумів: у мадам Марі Склодовської-Кюрі, двічі лауреатки Нобелівської премії — з хімії і з фізики, — були інші причини цікавитися цією жінкою.

Адже Бланш прожила незвичайне життя.

Вона твердила, що вбила Жана-Мартена Шарко — всесвітньо відомого лікаря, якого любила. Бланш розповідала, що скоїла вбивство з любові, бо хотіла прокласти шлях для Марі — не спонукати її до ще одного вбивства, а показати дорогу до чіткого і наукового розуміння природи любові.

Чаклунство!

5

Так боляче зводитись на ноги і йти.

Якось Шарко показував Бланш Стріндберґу. Це — єдиний відомий мені зв’язок між Швецією та Бланш і Шарко. Експерименти з приступами істерії в лікарні Сальпетрієр були відкритими для публіки, щоправда, «публічність» спершу означала тільки прискіпливо відібране товариство науково зацікавлених осіб.

Згодом людей більшало.

Тоді експерименти перенесли до Аудиторії. Об’єктом ретельного наукового вивчення була не конкретна жінка, а Жінка та її природа.

Серед паризьких інтелектуалів про експерименти поширювалися різні чутки; подейкували — а мова йде про осінь 1886 року — про проведення деяких експериментів, які продемонстрували, що жінку «певним чином можна розглядати як механізм, що деякі емоції в жінок вдається викликати за допомогою механічної дії, тобто потрібна емоційна реакція виникає при натисканні на хитромудро продумані точки. Певні емоції вдавалося не лише викликáти, але й пригнічувати, тож приступи істерії і конвульсій тим самим доводили, що жінку, саме через її здатність до істерії і виходу з неї під науковим контролем, можна зрозуміти, розшифрувати її знаки і контролювати».

Уперше з’явилася можливість нанести на карту темний і незнаний жіночий континент, подібно як мандрівники-першовідкривачі — подібно до Стенлі[6]! — укладали карту частин Африки.

Образ мандрівника-першовідкривача з’являється постійно.

Отже, почали поширюватися чутки, підсилені свідченнями, що жінки в істеричному стані поставали оголеними перед глядачами, хоча це й було науково обґрунтовано і не прирівнювалося до аморальності.

Через це і виник загальний інтерес.

Та в одному чутки не відповідали дійсності. Шарко — і на це вказували його послідовники — не стверджував, що жінка є лише механізмом з кнопками керування, він вважав, що внутрішній світ людини можна відкрити! через такий механічний спосіб спостереження! це ніби спуститися в Геклу[7]! тунелем углиб! що довів відомий науковець Жуль Верн! Чи, може, він був письменником. Але до чого ці непохитні межі між мистецтвом та наукою?! Центр Землі нагадує центр людини — це так!

Експерименти були лише першим етапом довгої і вкрай небезпечної експедиції до оповитої темрявою таємниці — центру людини.

Професор Шарко наївним не був. Все-таки він перебував у всіх на виду. Такі люди-просвітителі не можуть дозволити собі наївності.

Експерименти були до певної міри публічними. Бланш дізналася, що серед присутніх — горезвісний, але вкрай цікавий пан Стріндберґ, і вона його помітила.

Він стояв позаду, напружений і неприязний.

Бланш не зважала на нього. Після показу письменник не підійшов до неї, щоб подякувати чи перемовитись кількома словами. Тому вона майже забула про нього, аж поки хтось розповів, що експерименти і сама Бланш справили на Стріндберґа таке сильне враження, що під впливом побаченого той написав дві театральні п’єси або, точніше, — вони набули нових барв.

Одна п’єса називалася «Злочин і злочин», а друга — «Інферно». Ні.

Назв вона не пам’ятала.

Зиґмунд, асистент Шарко, німець чи австрієць, страшенно розхвилювався, бо вважав цього шведського письменника майже таким поважаним, як Ібсен, другим за значущістю серед скандинавів. Стріндберґ теж активно вивчав природу жінки і любові. Але цей німецький чи то австрійський асистент звертав увагу Бланш, що Ібсен, у певному сенсі, завжди розглядав любов як боротьбу за владу і через це перетворився на вмілого, але нецікавого митця, мало не політичного публіциста. А пан Стріндберґ, який, вочевидь, сам був доволі неврівноваженою особою, часто умів виписати значно цікавіші пасажі з цього питання, ніж норвег.

Чому? — запитала Бланш.

Через власний страх перед жінкою і усвідомлення того, що вона є недослідженою територією, де потрібно відшукати невідому точку у великій історії людства, з якої постане логічним усе, що лякає, і все, що незбагненне, відповів Зиґмунд.

Експеримент склався напрочуд вдало. Пана Стріндберґа поміж глядачами майже не було видно.

Бланш легко досягнула третьої стадії кататонії, яку потім перервали. Коли все закінчилося, вона оглянула аудиторію, затримавши погляд на Стріндберґу. Якусь мить я дивилась, як він, затамувавши подих, розтулив губи, і його погляд вже не був таким пронизливим, але й не виражав якогось співчуття до мене, малої посестри, з якою трапилася велика біда. Я раптом подумала про брата, якого зазвичай не згадую, — настільки він відрізаний від моєї любові і моїх спогадів.

Це був єдиний раз, коли Бланш мала прямий контакт зі шведом або загалом зі скандинавом, але й він міг накласти відбиток на її сприйняття північних жителів у зв’язку з подіями, що стосувалися другої Нобелівської премії Марі і спробами шведів відкликати нагороду через її любов.

6

Із «Книги запитань» дізнаємося, що вже у шістнадцятирічному віці Бланш зачала дитину.

Тоді її батько — він був аптекарем і його любов до доньки виявлялася по-різному, — після наполегливих прохань Бланш зробив їй аборт.

Увівши всередину неї інструменти, він почав наспівувати мелодію, що нагадувала їй твори Верді.

І вона злякалася, бо зрозуміла, що батько, який лише до певної міри був відповідальний за те, що сталося, і врешті просто піддався на її слізні благання і заклики до його батьківських почуттів, також до смерті наляканий. Але його страх був інакшим, ніж страх пана Стріндберґа.

А взагалі про батька вона говорить дуже скупо.

Бланш не залишила по собі дітей. За рік до того, як потрапити в Сальпетрієр, і поміж двома перебуваннями в інших притулках для душевнохворих, вона вперше за тривалий час повернулася до батьківського дому — батько лежав при смерті. Він схуд і пожовтів, а раніше народився у Лондоні, — якось дивно зауважує Бланш. Він забажав, щоб донька цілу ніч сиділа на стільці коло його ліжка. Після такого прохання Бланш різко встала і вийшла з кімнати, і повернулася лише наступного дня. Чому? — запитав він; вона не відповіла. Принесла покривала, постелила на підлозі біля його ліжка і вклалася спати. Ти тут? — погукав він; відповіді не було. Я знаю, що ти тут, — повторив він за годину. Вона не відповіла. Дитино моя, якщо ти мене любиш, звільни мене від цих мук, затули мені рота і носа та припини мої страждання.

Наступну ніч вона просиділа коло ліжка і дивилася на його передсмертну агонію. Я знав, що ти прийдеш, — прошепотів він. Чому? — запитала вона. Тому що ти любиш мене і не можеш стати вільною, а тепер… прошу тебе. Тоді вона поклала руку йому на рота і не відпускала доти, доки він ледь не задихнувся. Чому? — запитала вона. Він не відповів, бо боявся її. Не бійся, — сказала Бланш, — я мушу дізнатися чому. Він похитав головою. Вона знову затулила йому рота, перекривши дихальні шляхи. Коли відпустила руку, було надто пізно. Їй здалося, що вона бачить слабку, але переможну усмішку на його щойно спочилому обличчі. Чому? — запитувала вона, сповнена відчаю і люті, але було надто пізно.

У «Книзі запитань» є один розділ, який починається запитанням Чому?, але у ньому переказано лише братовий опис смерті батька, без жодних драматичних деталей і натяків на її особисту роль у батьковій агонії.

Це також усе, що написано про брата, за винятком ще кількох туманних згадок.

Про матір Бланш написано трохи детальніше.

Насамперед обов’язкове запитання, цього разу: Коли я востаннє бачила матір? і відповідь розпочинається майже біблійним тоном. Коли я була дитиною, говорила, як дитина, і міркувала, як дитина, і не бачила усього так чітко, як зараз, моя матір упокоїлася, а тоді продовжується звичною розмовною мовою; від «я»-оповідача говорить сама Бланш.

Мені було п’ятнадцять років, пише вона, я мала брата, якому було шістнадцять, вже тоді моє ім’я було Бланш, але називали мене Ота. Ніхто не знає, чому. Та коли мені виповнилося шістнадцять і мене почали боятися, я вирішила взяти собі ім’я «Бланш», і ніхто не смів мені суперечити. Моя матір померла від прагнення любові і раку печінки — так я зазвичай казала жартома. Вона була незвично низькою, усього 150 сантиметрів — приблизно такого зросту, до якого я тепер поступово наближаюся. З огляду на це, Зиґмунд, напевно, узявся б стверджувати, що я завжди прагнула бути подібною на матір. Тепер я наближаюся до неї, а після наступної ампутації навіть пережену. Вона мала темні очі і часто шепотіла: cara, cara, cara[8]. Матір була корсиканкою. Брата я не пам’ятаю.

Моя ліва рука, якої нема, вже не відчуває болю, але пригадує пестощі. Я вважаю це протилежністю фантомному болю і називаю фантомною любов’ю. Рука пам’ятає не лише пестощі, але й шкіру, яку пестила. Рука не лише роздає ласку, але й приймає її. Якось я розповіла про це професору Шарко, він довго і пильно дивився на мене, наче почув якесь звинувачення; тепер руки вже нема, але пам’ять її не зникла.

Є й інше визначення — фантомне пожадання, але я надаю перевагу назві фантомна любов.

Те, що відрізане і зникле, також має власну любов і спогади. Можливо, одного разу хтось зуміє описати цю фантомну любов. Я не можу оцінити значення матері, але добре пригадую її руки і шкіру. Це нормально, що я не пам’ятаю брата, — він відрізаний від мене, як моя ліва рука і ліва гомілка, але згадка про нього, відокремленого, не викликає ні болю, ні любові.

Моя матір померла одного літа, коли Париж потерпав від сильної спеки; минуло три дні, поки один із моїх дядьків домовився про підводу, щоб перевезти її до рідного міста Со, де вона побажала бути похованою. Матір не хотіла лежати в одній могилі з батьком; як вона висловилася на смертному ложі, у притаманній для її жахної любові формі, батька могли поховати разом з нею лише живцем. З усіх присутніх лише я вирішила супроводжувати дядька на материн похорон. Він неї тхнуло.

То був солодкавий сморід моєї матері, корсиканки, котра не бажала ділити могилу з моїм батьком, хіба що його поховають живцем.

Саме так вона сказала. Це можна пояснити ось як: батькова відчайдушна боротьба за звільнення з пастки могили стала б для неї винагородою. Ми з дядьком везли материне тіло на підводі. Через солодкуватий запах, що йшов від нього, коні мчали учвал.

«Вйо!» — радісно вигукував дядько.

Я любила її.

Вирішила сприймати сказане нею про батька, який мав би задихнутися в могилі, як поетичний образ їхнього шлюбу, однак коли натякнула про це матері, та лише пильно поглянула на мене і пояснила, що я нічогісінько не тямлю ані в любові, ані в поезії; останнє вона сказала, м’яко і тепло усміхаючись.

Від неї я навчилася не сприймати реальні події метафорично. Усе є таким, яким є. Нічого більше. Це був корисний урок; це знання я намагалася передати і Марі.

Коло порому через річку Кюр наш наша процесія підупала духом від горя і розпачу. Коли ми спинилися, щоб завантажитись на пором, до коней долинув солодкавий сморід від трупа моєї матері, тварин охопила зрозуміла і властива коням лють, тож підвода — я маю на увазі нашу траурну процесію — в панічному поспіху заїжджаючи на пором, перевернулася.

Труна піднялася на поверхню води, повільно відплила на середину ріки і там затонула.

Згодом я часто уявляла собі, що на березі тієї річки я не ридала істерично, а цілком спокійно спостерігала, як моя приземкувата матір у труні, огорнута своїм солодкавим запахом, зникає у глибочині, і як я, поки ще недоросла жінка, усе розумію.

Я пишу «уявляла собі», а не «пам’ятала».

Я розуміла, що солодкавий сморід жалоби, смерті і любові розчиняється, зникаючи у воді, і що мою матір поглинає пітьма глибочини, і що все це стане фантомною любов’ю, яка буде зі мною ціле життя, правдивіша за все інше, хоча трупний сморід моєї матері розчинився і зник, залишивши по собі лише спокійну поверхню ріки, поки ми безпомічно дивилися на материне зникнення.

Пишу це як відповідь на запитання, коли я востаннє бачила свою матір. Це було 26 липня 1876 року близько четвертої години по обіді.

Вона зникла в обіймах ріки, ніби поглинута її любов’ю.

А я пам’ятаю, що тоді, охоплена великим піднесеним почуттям, забажала, що якось, заради матері, якій не судилося пережити любов, напишу цілісну розповідь про любов — про ту, яка на позір справжня, але також і про фантомну.

Любов, яка судилася лише покаліченим, зменшеним до самого тільки торсу, тим, перед кими стоїть навіть більше завдання; тобто про любов пам’яті і спогадів.

Мить, коли матір зникла (і в цьому — відповідь на моє запитання), поклала початок розповіді. У ній присутній солодкавий сморід смерті. Лють, яку відчуваєш до живих. Спокуса тієї пристрасті, яка була заборонена для неї упродовж цілого життя, а я так хотіла, щоб вона її запізнала. Ах! я пишу це з таким відчаєм і сумом: о, як би я хотіла, щоб матір могла пережити те, що було для неї заборонене. Та залишився лише сум за любов’ю, якої їй не судилося зазнати.

Ту, котра написала це, звали Бланш Віттман.

Вона була вродливою жінкою, з ніжним, по-дитячому невинним обличчям, мала ледь помітні ямочки, коли усміхалася, і, вочевидь, темні й довгі коси — це можна побачити на картині, що збереглася, і на єдиній її фотокартці.

Вона когось нагадує.

Якщо коротко, історія така. У віці вісімнадцяти років Бланш поклали до лікарні Сальпетрієр у Парижі з симптомами неврозу або, як визначили пізніше, істерії. До того її лікували іншими методами, staccato! [9], але тепер вона була оточена Замком. Її меланхолія виражалася у сомнамбулічних нападах, щоправда, вони минали за якусь годину. Було швидко встановлено, що це не якийсь із видів епілепсії, а саме істерія. Керівник лікарні, такий собі професор Шарко — він стане відомим після того, як першим діагностує і проаналізує різні форми склерозу, зокрема розсіяний склероз та деякі неврастенічні захворювання («Charcot’s disease [10]), — відчував особливий зв’язок із Бланш, мало не відданість їй, і вона стала його улюбленою пацієнткою.

Бланш брала участь у проведенні експериментів над самою собою.

Коли вони зустрілися, Шарко було п’ятдесят три роки. Він послуговувався визначенням «експеримент» і не погоджувався, коли твердили, що його полонила здатність Бланш театрально зображати певні наукові проблеми. Шарко не відчував бажання до жінок, яких демонстрував під час експериментів із істерією; однією з них потім стала і Жанна Авріль. Аж до своєї останньої поїздки до Морвану наприкінці життя він ніколи не визнавав, що жадав Бланш, проте в «Книзі запитань» цей факт для неї очевидний.

Шарко не наївний. Він вважає себе одним із просвітителів з властивим їм потягом до недосліджених континентів і міцною, раціональною вірою, що самого лише здорового глузду в цьому житті замало.

В одному есе про Франца Антона Месмера Шарко різко наголошує, що існує ризик того, що керівника експедиції можуть обдурити, і попереджає про шкоду наївності. Він одружений, у нього троє дітей. Шарко має іще одну пацієнтку, яка виконує роль асистентки та об’єкта для демонстрацій, — це танцівниця на ім’я Жанна Авріль. Проте після появи Бланш її «виписали», вона залишила шпиталь після того, що помилково сприйняли за конфлікт між двома жінками.

Згодом Жанна стала відома як модель французького художника Тулуз-Лотрека.

Шарко була притаманна дитинність мандрівника-першовідкривача і дослідника. Він сповідував ідеали Просвітництва, але вважав, що винахідники, дослідники, фізики й першовідкривачі повинні тепер досліджувати нові й невідомі території. Психіка жінки була саме таким континентом — хоч не істотно відмінним від психіки чоловіка, але значно небезпечнішим. Шарко пише, що жінка була брамою, крізь яку потрібно проникнути на цей темний континент — багатший і загадковіший, ніж чоловічий. Жанна Авріль залишилася на багатьох найкращих рисунках Тулуз-Лотрека: тоненька, у танці, то з оберненим обличчям, то, найчастіше, зображена у півпрофіль, як людина, яка багато всього бачила, але вирішила відвернутися.

Щоп’ятниці, а згодом і по вівторках, о 15.00 спеціально запрошеним глядачам демонстрували проникнення у природу жінки й людини, і Бланш була у головній ролі.

У Шарко був австрійський асистент, якого звали Зиґмунд.

Рік поруч із Шарко наклав відбиток на все, чим той займався потім; його переклади лекцій Шарко німецькою мовою «зачаровують». Фрейд вважав, що саме Шарко змінив його життя.

Можливо, він мав на увазі також і Бланш.

Зиґмунд, до певної міри, так і не зміг звільнитися від свого керівника експедиції. Вони обоє гадали, що знайшли точку на місцевості, звідки можна стежити за розповіддю, і вважали її визначальною не лише для жіночої природи, але й для любові, яка була якимсь релігійним обрядом, а також боротьбою за владу.

Звісно, на показах Шарко виступали також інші хворі на істерію. Але згадують лише про Бланш. Чому тоді сам Шарко не міг бути позначений тавром! Ніби тварина!

Ще юною, пише Бланш, вона прочитала французький роман про молоду данську дівчинку — їй було дванадцять, вона полонила данського короля Крістіана Четвертого і той став залежним від неї, ніби від наркотика. Його вважали алкоголіком, та насправді він був просто поневолений нею! Вйо! Як одного разу вигукував дядько Бланш.

Це вйо. Ніби опік.

Дія відбувалася на початку XVII століття. Данська дівчина, яка стала королевою, спершу була молодою, потім зістарілася, і врешті зуміла знищити свого чоловіка, короля Данії Крістіана Четвертого. Він був у полоні любові. Роман викликає огиду, але він поставив правильне запитання, хоч і не зумів дати на нього відповідь.

Наприкінці цього роману натрапляємо на таке: Кому до снаги пояснити любов? Та ким ми були б, якби не намагалися. Бланш пише, що це твердження розсмішило її, але й заспокоїло.

Я не розумію її.

Саме зараз вона мені не подобається, не подобається її зверхність і жорсткість. Ніби клубок у горлі.

Бланш постійно повторює, мовби з надією: Ми скоро почнемо. Чому б і ні? Лише ця надія тримає нас при житті. Я знаходжу нотатку на клаптику паперу, мабуть, якось записав це і забув: «Книга запитань» — ніби наркотик.

Чаклунство. Amor Omnia Vincit. Як вона могла?

7

Часто прокидаюся вночі і почуваюся впійманим. Мабуть, таким і був її намір.

Бланш бере мене за руку і провадить униз. Спершу веде байдуже і невинно, поки я заспокоююсь. Потім мені гіршає.

Напевно, так вона хотіла допомогти і Марі. Повільно, тримає за руку, провадить, униз до центру землі, в останню експедицію, а тоді назовні, виводить із джунглів, до берега річки і до ночі у Морвані.

Театральні постановки перед глядачами поступово завдавали професорові Шарко все більшої муки.

Йому здавалося, ніби він залишає Бланш напризволяще, але насправді це він сам був покинутий. Наукова схема з точками для натиску, які позначали на тілі жінки і за допомогою яких викликали напади, судоми, меланхолію, параліч або любов, урешті-решт стала настільки довершеною, а результати, що їх показували слухняні пацієнтки, настільки вдалими, що Шарко зрозумів: він дуже одинокий.

Проте було вже запізно. Бланш здобула над ним владу. У цьому сенсі вона нагадувала молоду данську королеву, чиє ім’я, однак, забула. Упродовж шести років Бланш була великою театральною зіркою лікарні Сальпетрієр й у певному розумінні панувала у паризьких наукових розвагах, подібно як вигнана Жанна Авріль панувала в Мулен Руж.

Жанна танцювала, її малювали. «Танець безумних» — так називався танок, придуманий і втілений нею в Сальпетрієрі, він усіх причаровував, та ніхто не розумів чому.

Потрібно перетворитись на безумну людину, казав їй Шарко.

На Жанну часто дивилися, але її не малювати до того, як вона залишила Сальпетрієр і стала відомою на весь світ. З іншого боку, Бланш зображено лише на одній картині. Там вона без свідомості.

Бланш убила свого коханця, професора Шарко, у серпні 1893-го. Минуло кілька років, і вона залишила лікарню й 1897-го почала працювати з польською вченою-фізиком Марі Склодовською-Кюрі.

Її першим завданням стала робота з урановою смолкою. Тоді ще не знали, що цей мінерал випромінював радій; їй довелося зробити ампутації, і врешті вона перетворилася на торс.

Саме в період між першою ампутацією і аж до самої смерті Бланш пише «Книгу запитань». Це книга про Бланш і Марі.

Марі Кюрі любила Бланш, навіть коли та перетворилася на торс.

У Марі теж був коханець; він зрадив її, чим поставив під загрозу отримання другої присудженої їй Нобелівської премії, з хімії. У своїх записах, що мають назву «Книга запитань», Бланш зазначає, що в момент найтяжчої кризи Марі — після повернення з Англії, коли того ж дня вона отримала звістку, що її коханець відмовився від боротьби і знайшов іншу, — вона вперше розповіла про останню сварку з професором Шарко.

Бланш уперше комусь про це розповідала. Вона пише, що вчинила так, щоб Марі не була такою наївною, щоб змусити її звестися на ноги і йти.

Дивно чути від безногої такі слова, однак вона повторить їх ще не раз.

Бланш пише: Я пояснила Марі, коли та, заливаючись слізьми, сиділа коло мого ліжка і гладила мене правою рукою, понівеченою, майже знищеною після важкої праці над радієм, я пояснила, що убила Шарко через його відданість і наївність, а також тому, що він не хотів звестися на ноги і йти, а це — певний знак любові. Я нікого так не любила, як його, нікогісінького, я любила його більше за життя і тому змушувала себе тримати його на відстані. Якою ж великою є любов, і як непросто її упіймати, ніби метелика, що втік із неба. Та в час важких потрясінь, притаманних новому століттю, де нам знайти зв’язок одне з одним, якщо не в любові.

От і вся історія, підсумована стисло й неправдоподібно.

8

Уявляєш її дитиною, яка себе захищає.

Вона пише короткими, іноді стилізованими реченнями, в яких слова часто суперечать одне одному. Через те, що їй ніяк не вдається з’єднати усе в одне, Бланш мріє про зв’язок, який називає «радієм», або «любов’ю», або «новим століттям». Мені здається, вона була маленькою, доброю і зовсім не жорсткою жінкою, яка надто пізно зрозуміла, що слід робити.

Я ніколи не зустрічав жінки, подібної до Бланш, але знав кількох, котрі могли б перетворитися на неї. Вони підійшли впритул до забороненої межі, яка або відлякувала їх, або ж вони її перетинали, однак жодна не затримувалася коло неї.

Коли я був дитиною, говорив, як дитина, і міркував, як дитина, — визнаю, вислів належить їй, — звісткою любові було Євангеліє, а всяка любов — або продиктованою, або забороненою. Це викликало спокусу — вибухову, а отже, смертельну. Любов і смерть були нерозривно пов’язані, ми не могли звільнитися. Усі говорили про любов, але ніхто не пояснював її. Вона також була найбільшим гріхом.

Але не можна здаватися.

Якщо не здаватися, можна все пояснити, навіть біль, коли нарешті встаєш і йдеш. Любов неможливо пояснити. Та ким ми були б, якби не намагалися? Ці маніакальні повтори! Але що вона могла писати, лежачи в дерев’яному ящику, коли холод підкрадався дедалі ближче до її серця, і все покривалося гниллю…

У «Книзі запитань» майже однакові формулювання трапляються в п’яти місцях. Я читав ці слова, і на мить світ завмирав, і серце несамовито гупало.

Насправді вона лише намагалася розповісти історію.

Мусимо задовольнитися цим, чогось кращого нема; якщо це історія, а не просто відмовка. Думаю, Бланш значно простіша, ніж хотіла здаватися.

Вона не збиралася убивати! Якщо по-правді, вона була простою і доброю дівчиною з провінції, яка втрапила у біду. Колись я знав одну таку.

До того, як я облишив спроби і почав розуміти, мені не подобалося, що вона — нетутешня. Тобто що іноземка і говорить французькою, але так воно й було. Що залишалося робити? Усюди можна натрапити на маленьку Францію. Або на маленький Париж чи маленьку Польщу. Не варто перейматися. Не розумію, чому я виправдовуюся, але мені страшно. У цьому нема нічого поганого. Завжди знайдеться благодійник, який заспокоїть, а для Бланш, можливо, існувало ще й спасіння та прощення.

Тепер вже краще. Спершу мені було складно реконструювати Бланш, але зараз уже легше, хоч мені й болить. Я відчував якийсь клубок глибоко всередині, але тепер він зникає. Думаю, що, наважившись бути відвертою, вона не видавалася б такою жорсткою. Безжальним стаєш тоді, коли сам не віриш, що над тобою змилосердяться.

Коли я був дитиною, говорив, як дитина, і міркував, як дитина, тобто коли мені було десять років — під час Другої світової війни, — то мріяв, що одного разу кохатиму світловолосу, дуже красиву, чарівну дівчину, яка буде паралізована, сидітиме в інвалідному візку і гратиме на скрипці. Не знаю, звідки взялися такі мрії. Я навіть не бачив фільму. Гадаю, на початках я приблизно так і уявляв собі Бланш — сором’язливою красивою білявкою, яка грала на скрипці і могла пересуватися з моєю допомогою. У цьому не було нічого дивного. Це ж Бланш. Я упізнав її. Вона нарешті повернулася. Довелося реконструювати те, що вона пережила, оскільки сама Бланш мовчала. Та, без сумніву, це була вона. Ця історія про торс і майже забута мрія про дівчинку в інвалідному візку зі скрипкою.

Зараз мені вже краще. Клубок зник. А всі прочитані казки! про дівчинку в червоних черевичках! чи про маленьку русалоньку! Там завжди щось писали про нестерпний біль, коли вони зводилися на ноги і йшли. Ніби ступали по гострому лезу.

Скоро все налагодиться. Дівчинку звали Бланш. Amor Omnia Vincit.

Примітки

[1] Жан-Мартен Шарко (1825–1893) — французький лікар-психіатр, невролог, засновник класичної школи неврології та наукової психопатології (тут і далі — прим. перекладача).

[2] Лікарня Пітьє-Сальпетрієр (фр. Pitié-Salpêtrière Hospital) — одна з найстаріших у Франції, заснована 1656 року. В середині XVII ст. була найбільшим хоспісом у світі й могла вмістити до 10 тисяч хворих. Тоді Сальпетрієр використовували здебільшого для утримання хворих жінок і розумово відсталих, а також іноді як в’язницю. 1862 року керівником лікарні став Ж.-М. Шарко, який перетворив Сальпетрієр на центр медичної науки всесвітнього значення. Під його впливом психічні розлади та істерію почали вивчати систематично й раціонально. 1882 року було створено спеціальний підрозділ лікарні — кафедру неврології, названу Клінікою хвороб нервової системи.

[3] За номер телефону слугувала адреса помешкання.

[4] Картина П’єра-Андре Бруйє «Лекція доктора Шарко в Сальпетрієрі» (1887).

[5] Вестерботтен — регіон на півночі Швеції.

[6] Генрі Мортон Стенлі (1841-1904) — мандрівник і дослідник Африки, завдяки якому на карті з’явилася низка невідомих об’єктів.

[7] Гекла — вулкан в Ісландії.

[8] Сara — люба (італ.).

[9] Staccato — уривчасто (італ.).

[10] Хвороба Шарко (англ.).

ІІ
Пісня про Кролика

1

У «Книзі запитань» Бланш називає її Кроликом. Це міг бути зневажливий натяк на її сексуальну розбещеність.

Кролик, можливо, не має значення.

Але якщо це має значення для Бланш, то він таки важливий.

Перебираючи галерею персонажів «Книги запитань», від початку помічаємо трьох жінок. Бланш, Марі і Кролик. Ще з’являється Герта Айртон, але це згодом. Бланш її ніколи не зустрічала.

Кролик?

Спершу я гадав, що усі троє боялися, трохи по-дитячому, боялися, що не витерплять любові. Однак я помилявся. Не страх, а невинність посеред бруду — ось що змушує нас врешті зводитися на ноги і йти.

У «Книзі запитань» часом здається, ніби Бланш раптом спиняється, розповідь затинається, і уявляєш собі, що Бланш визирає з дерев’яного ящика, виглядає у вікно, дивиться на дерева і листя, наче за ними простягається узбережжя річки, або, може, опускає погляд на ковдру і розглядає обрубок ноги, супиться, з таким невинним здивуванням на ще по-дитячому красивому обличчі, а тоді пише: Я скоро розпочну.

До цього звикаєш, потім це мені навіть подобалося. Вона ж хоче, щоб ми зрозуміли, але трохи боїться, не може збагнути, чому ми не здатні зрозуміти! звідки ця інертність! А тоді щось невинне і сором’язливе; якесь запитання: чи можна їй продовжувати — щось таке.

У цьому, мабуть, причина. Так пишуть лише тоді, коли не знаходять відваги або перейшли межу відчаю. Про шість тисяч жінок, замкнених у лікарні Сальпетрієр, нічого не відомо напевно, але ж вони були там разом із Бланш. Я скоро розпочну: цей відголос дитячого страху, радісний, з нотками відчаю — я впізнаю його.

Нескладно зрозуміти, що долоні і руки Бланш постраждали від опромінення.

Але ступні? А згодом і вся нога?

Мабуть, було щось інше. Стільки всього про Бланш приховано у цьому вислові: було також щось інше.

Отож спершу Бланш. Далі — Жанна Авріль, яку насправді звали Жанна Луїза Бодон.

Вона відіграє доволі опосередковану роль в історії про Бланш, Марі та професора Шарко, проте одного червневого пообіддя (року в «Книзі запитань» не вказано, але можна здогадатися, що трапилося це 1906-го) Жанна без попередження навідує Бланш. Це — перший із двох її візитів.

Другого разу вона прийшла за місяць до смерті Бланш. Марі, Бланш і Жанна — три жінки — сидять на терасі. Дерева. Листя.

Щонайприємніша зустріч, зовсім не подібна на першу, вона і є відправною точкою або точкою, звідки можна почати розповідь.

Завжди сподіваєшся, що така точка існує, до того ж у житті кожної людини. Напевно, тому ми й продовжуємо.

Перша зустріч відбулася поміж низки ампутацій — Бланш уже без руки і ноги, але ще може ходити на милицях; Жанна — незворушна і ввічлива. Що стало приводом до візиту Жанни, і хто розповів їй про моє становище? — такий заголовок у «Книзі запитань».

Жанна принесла свіжовипечений хліб — згідно з її запевненнями він був із родзинками й абіссинськими горіхами (?), приправлений розмарином, — і сказала, що хотіла б розділити цей хліб із Бланш на знак приязні, випити келих вина і згадати про давнє.

Вона розглядалася по кімнаті так, наче лише тепер зрозуміла, де перебуває. Зауважила робочі інструменти Марі, кілька скляних реторт і колб, підійшла до робочого столу, схилилася на записами хімічних формул і сухо констатувала, що ось за це й отримують Нобелівську премію.

— У тебе шановані друзі, — мовила. — Ти далеко пішла.

Далеко пішла? Бланш поки не лежить у своєму дерев’яному ящику, його щойно виготовили, он стоїть коло ліжка, та все ж!

Жанна одягнена екстравагантно.

Саме так написано. Вона нагадує виснажену, нафарбовану, але терплячу дитину. Бланш пише, що не розуміє значення цього незвичного жесту з хлібом. Тому починає майже панічно, з невластивою для мене нервозністю, говорити про великі успіхи Жанни в Мулен Руж, про славу, що прийшла до неї частково завдяки ілюстраціям художника Тулуз-Лотрека — тим, де Жанна грає роль чарівної і владної, — однак та швидко і ввічливо уриває її і запитує якимсь урочистим тоном:

— Бланш, як ти?

— Ти сама бачиш.

— Цього ніколи не можна було бачити, — відповіла Жанна, помовчавши якусь мить, — ти завжди володіла жахливою силою, і я завжди тебе боялася. Ти була неймовірно сильною, тебе всі боялися — ти про це знаєш? Мені було шкода Шарко, він так тебе боявся.

— Перестань, — прошепотіла Бланш.

Жанна мовчки сіла на стілець. Так минув якийсь час.

А тоді вона почала говорити, майже пошепки.

Вона хотіла поговорити про Сальпетрієр — він був не лише пеклом, але й чимось іншим, дуже дорогоцінним. Жанна так і сказала: дорогоцінним. Чимось дорогоцінним, що вона втратила, спогадом, який намагалася повернути, бо і в найглибшому розпачі можна знайти мить, коли усе видається можливим, якось так, коли людина вільна і здатна розпочати все знову… Часом її голос майже стихав.

— Я забула. Я більше не можу. Люба Бланш, я благаю, про єдине тебе прошу — повернути мені один спогад.

Тоді Бланш запитує, спантеличена самим формулюванням висловленого:

— Спогад?

— Як усе було?

— Повернути тобі спогад?

— Так, — прошепотіла Жанна, якщо вірити «Книзі запитань», з тим же наполегливим тихим відчаєм. — Я його втратила.

— І що це за спогад? — перегодом запитала Бланш і відклала окраєць хліба таким жестом, наче він був отруєний; я сподіваюсь, Жанна це помітила.

— Коли я танцювала. І думала, що можна все почати знову.

— Ти це забула?

— Інакше чого б я стала просити тебе, — відповіла Жанна.

Після цього запала довга тиша, Бланш пише, що вже почувалася спокійнішою, не такою заскоченою зненацька, тісніше загорнула своє покалічене тіло в ковдру, тепер я мала піти в контратаку проти нахабної порушниці спокою.

— Ні, я нічого не пам’ятаю, — відказала Бланш. — Якщо ти, маленька сучко, про все забула, то чому я мала б про це пам’ятати?

Вислів «маленька сучка» дуже неочікуваний.

— La danse des Fous!!! [11] — вигукнула Жанна Авріль, не показавши, що почула грубу образу, і так, ніби її власного випаду не було або ж він не брався до уваги. — Я забула, але ж ти напевно пам’ятаєш «Танець безумних» у Сальпетрієрі, метелик!

На цьому глава у «Книзі запитань» закінчується.

Якщо розмова відтворена правильно, то все це дуже дивно. Люди так не висловлюються — урочисто, ніби в корсеті, як пише Бланш в іншому місці. А ця раптова ненависть… Щось не так. До того ж якраз перед смертю Бланш 1913 року вони ще раз зустрінуться, разом із Марі Кюрі.

Наступного разу — лише спокій, смуток і тепло.

Більше ні слова про хліб, про спогад уже втраченої миті, про «Танець безумних», про ту виставу-прорив, свідком якої була Бланш і яка перетворилася на втрачений спогад, — так, наче пам’ять можна було ампутувати, фантомний спогад, який не болить, подібно до ампутованих кінцівок Бланш, але спогад, який все-таки можна повернути як історичну знахідку, а це означає: ніщо не втрачено назавжди і не позбавлене змісту та значення.

2

Жанна Авріль — це сценічне ім’я.

Її звали Жанна Луїза Бодон; народилася 9 червня 1868 року в селищі Белльвіль у передмісті Парижа; її мати була повією. Белльвіль розташований на такому високому і стрімкому плато, що його заледве можна вважати частиною Парижа: згодом туди збудували канатну дорогу, аби покращити зв’язок із цим містом світла і радості. Материна кар’єра повії тривала від чотирнадцяти років до тридцяти одного, потім вона стала надто товстою і перебивалася ворожінням на кавовій гущі. Називала себе модисткою. «Моя матір була дуже вродливою, осяйною і відомою парижанкою в період Другої імперії», — пише Жанна у своїх мемуарах, які опублікували в 30-х роках, і натякає, що її батько — італійський граф; хоча так завжди можна сказати, у більшості випадків це звучало правдоподібно: мій батько — італійський граф, однак він також міг бути — що більш імовірно — місцевим селянином на ім’я Фан. Тож матір бере собі робоче ім’я «Еліза, графиня Фон» і доручає піклування за дитиною своїм батькам; усе це відбувається під час облоги Парижа 1870 року, того самого, коли Шарко відсилає свою родину і дітей до Лондона. Але до цього я ще повернусь.

Група прусських солдатів вважає Жанну талісманом, та коли вона вже може говорити німецькою, то перше, що каже: «Усі пруссаки — свині», чим дуже всіх розважає.

Мати час від часу забирає Жанну до себе і б’є її, а поміж тим бувають періоди спокою в материних батьків, з усіма радощами життя. Один колишній коханець матері зглянувся над Жанною, з його ласки вона трохи погладшала, що справило йому приємність як для душі, так і для тіла.

Жанна кмітлива, вона вміє «прибрати, розпалити вогонь і приготувати їжу». Справжня бешкетниця, так усі думають, хоча й сором’язлива. «Ніколи не забувай, що ти — донька італійського графа», — постійно научає її мати. Молода Жанна розмірковує про життя в Бозі й прагне врятувати матір від вічної кари, але потім полишає цю затію, як і спроби порятунку матері.

Рання біографія Жанни справляє гнітюче враження.

Тринадцятилітньою вона просить милостиню на площах у віддалених кварталах. Її юність забарвлює якась властива тому часові сентиментальність, вже потім вона стане відомою і нею будуть цікавитися, передусім завдяки картинам художника Тулуз-Лотрека.

Через безхарактерність Жанна ледве долає свої юні роки.

У неї раптово починаються судоми, мимовільні посмикування. Коли це трапилося вперше, думали, що судоми пов’язані з її почуттям провини; вона чомусь не захотіла зробити масаж одному з материних благодійників, якому зненацька почав надокучати біль у спині, і ця похмура дитяча впертість розгнівала її матір. Та покарала Жанну. Коли материн приятель, який справді погано почувався, знову наполіг, щоб йому допомогли, а дівчинка, не зважаючи на докори, відмовилася, навіть не розплакавшись, а лише спохмурнівши і судорожно зціпивши зуби, тоді цей стан в якийсь незрозумілий з медичної точки зору спосіб поширився на її кінцівки, і вона ніби почала танцювати, що спантеличило і налякало присутніх — хвору матір і її благодійника. Недугу Жанни визначили як хорею, або «танець святого Віта».

Так усе почалося, невинно і загадково водночас.

Один із її старших коханців і покровителів, доктор Маньян, який був психіатром і одразу дав оцінку того, що відбувалося з юною Жанною в напівголодні дитячі роки, простежив, щоб її поклали до лікарні Сальпетрієр під нагляд професора Шарко у друге відділення, третю секцію, 28 грудня 1882 року.

3

Як їй було не пам’ятати це місто у місті, що мало імення Сальпетрієр!

Воно досі на тім самім місці.

Жанна (не тоді, коли вдалася в релігію і ще намагалася врятувати свою розпусну матір від пекла, ні, значно пізніше, коли опустила руки) завжди уявляла собі рай як замок, відгороджений від світу оборонними мурами. Одного дня Жанну заберуть туди, визволять від розпусної матінки і благодійників з кола її клієнтів, які з часом більше хотіли саму Жанну з її дитячою фігуркою, аніж розповнілу постарілу матір. Або, можливо, вона уявляла собі рай таким місцем на землі, про яке їй якось розповів один із благодійників. Просвітитель — так він себе називав! Розповів, що рай існує на землі, а не деінде; тоді Жанна по-дитячому додумала цю фразу, вигадала, що «рай» — це тоді, коли усіх цих материних благодійників не буде, і її матір переміниться, зм’якне, стане ніжною, її рухи стануть спокійними, а не такими різкими, жорсткими і невдоволеними, її рухи кривдили і залишали болючі синці на молодому тілі дівчинки; і що ангельське перетворення матері відбудеться у цьому земному раю.

Таким мав бути рай Просвітництва, уявляла вона собі, та єдиний райський замок, до якого ступила Жанна, називався Сальпетрієр.

Сальпетрієр справді нагадував замок у Парижі — Палац! — там збиралися жінки, які через любов були не при собі. Там були жінки з самого дна, зістарені, й ті, що тільки мали віднайти любов, але зламалися, чекаючи на неї. У них було щось спільне: для усіх любов відіграла ключову роль, і тепер ці жінки почувалися зрадженими.

У лікарні було 4500 ліжок, але не всім, кого там замкнули, вистачало місць. Замок виявився надміру перенаселеним; насамперед він був «Прихистком у старості», але також і звалищем для непотрібних. Туди відправляли покинутих жінок, які залишилися самі і вже не мали благодійників чи ангелів-охоронців; однак головними клієнтками цього чорного замку посеред Парижа були не зістарені, недоумкуваті чи відсталі. Літні пацієнтки (самі лише жінки, бо в той час чоловіків не допускали до лікарні) становили, очевидно, більшість, але не вони творили пульсуюче і загадкове осердя Палацу. Жанна Авріль у своїх мемуарах згодом напише, що саме відсталі епілептички й істерички формували вищий клас у цьому пеклі смутку, це вони були знаменитостями. Вони були верхівкою, якій усі заздрили, у цьому трагічному і комічному зібранні з шести тисяч сірих тіней, котрі з бурмотінням чи з криками, чи заливаючись слізьми повільно, як жаби, рухалися брудними коридорами і кімнатами, оточені метровими завширшки мурами, або назовні, на вузьких відкритих майданчиках, зібравшись розгубленими групами — ці слова несподівано звучать якось експресивно і яскраво у цілком штивній автобіографії Жанни Авріль.

Сто років тому.

Туди їх і запроторили, Бланш, Жанну і шість тисяч тіней, в яких ще струменіла кров, які ще вважалися людьми.

Армії тіней уже нема, але Палац досі на тім самім місці: мури і склепіння, бібліотека з відомою картиною, де зображено Шарко та Бланш під час сеансу. Картина! відома! як її тільки не тлумачили! алтарне зображення витісненої еротики! Святий Грааль пієтичної хіті! символ безпомічності жінки в її стражданні! покинутість!

Або просто образ — магнетична і холодна пам’ятка про невдалу експедицію до континенту жінки та любові.

Він досі на тім самім місці.

Палац у Парижі, тепер очищений від того, що побачила Жанна Авріль, коли її привели до Лабіринту, населеного людськими щурами. Образ палацу божевільних жінок з’являється в усіх описах, він приваблює і відштовхує, він жодним чином не пов’язаний з нами, скажемо ми: наче похмурий сон простісінько перед ясним пробудженням — таким є і знадливе зображення безвольної Бланш.

І професор Шарко ніби в її руках, чи то вона — у його.

Туди прибула Жанна Авріль, завершивши навчання під керівництвом своєї матері, після бурхливого й незвичного виховання, і вона все ще була жінкою без властивостей, бо поки що не стала всесвітньо відомою моделлю-танцівницею.

Чому її називали Кроликом?

Ні, її називали Кроликом не тому.

У такому випадку це можна було б використати як образ сексуальності пієтизму, який був далеким для Жанни Авріль, але, можливо, ближчим до Шарко, якщо я добре його знаю, та чому мені не знати його, якщо Бланш вважала, що знає.

Яке вона має право!

Яке ж вона має право — говорити про витіснену сексуальність пієтизму? Жодного! Жодного! Коли війна, Друга світова, наближалася до маленьких сіл на узбережжі Вестерботтена, всіх заохочували придбати кроликів. Задум полягав у тому, що кролі мали стати резервним провіантом, якщо війна прийде по-справжньому. Кролі товклися в тісних клітках, і діти, з їхніми дитинними, таємними і брудними інстинктами, усі ці у глибині єства грішні й побожні діти дивилися, як вони злягаються — постійно! постійно!

А через те, що сексуальність була найбільшою із заборон, наглядачі і благодійники потім — надто пізно! — із жахом виявили, як діти, і я також, — продукти уважного зосередження благочестивого пієтизму на забороненій пристрасті та на жінці, яка була глибинною рушійною силою гріха, тією, що створювала спокуси, загрозливий кінцевий пункт гріха, — як усі ці невинні діти лягали невеликими гуртами на галявинах в лузі, в лісі або в снігових заметах, і, не знімаючи одягу, імітували щоденні конвульсивні рухи кролів, коли ті злягалися у повзучих розгойданих купах.

Здавалося, що сексуальність розтопила льодяний покрив благочестя і стала непереборною.

Через цих дітей село перетворилося на якийсь розпусний прохідний двір, що вів до пекла, яке невинно зображували ці діти. Вони підстрибували і терлися, вони були далекі від християнського послання любові, котра визначала сексуальність найбільшою забороною, і тому вабливою межею, до якої хотіли наблизитися ці малі діти, які дригалися, повторюючи забави кролів.

Жанні довелося стати повією в одинадцять років. Бланш ніколи таким не займалася. Спершу вона полюбила Жанну, а потім побоювалася її; а коли вони знову зустрілися, було вже надто пізно.

Але ці ампутовані пристрасті! Яка сила!

Немає жодних підстав виправдовувати ХХ століття. Як можна просити вибачення за століття, яке не могло обирати свої витоки?

Це смішно.

Навіть маленькі села на узбережжі Вестерботтена цього не уникнули. Все-таки ми в душі були гернгутерами [12]. Смішно просити вибачення або соромитися витоків сексуальності. Коли гернгутери у Богемії ще в середині XVIII століття одружувалися, пару заводили до блакитної кімнати, і перший статевий акт мав відбуватися під наглядом старійшини. Тоді акт був ритуалізований, ніби богослужіння: наречений мав сісти на підлогу і випрямити ноги, а дівчина сідала на нього верхи.

Так відбувалося позбавлення цноти — у присутності старійшини, який сидів на стільці біля стіни.

Що може бути сильнішою рушійною силою віри, як не пожадання!

4

Палац і досі стоїть на місці.

Чи він таки був палацом пристрастей? Селітроварнею [13], містичне випромінювання якої триває й досі? Магічним палацом, що колись був лабораторією, де досліджували таємницю, ще важливішу ніж радій, — чи справді в ньому водилися щурі? Палац?

Ні, навряд.

Удалині, після низки арок — вихід на площу Сен-Клер, яка відкривалася світові посеред розрухи, під звуки виснажених людей-щурів, котрі ледь волочили ноги. Перетнувши площу, а також тимчасово відчинену рю де ла Кюзін, можна було потрапити до нервово хворих, до кварталу епілептичок та істеричок; там над цими розпусними і небезпечними жінками правив славетний професор Шарко. Найособливіші серед них, ті, експерименти над якими викликали найбільше зацікавлення, — жінки, яких називали істеричками, які наполегливо працювали над тим, щоб стати «зірками серед щурів», і які, як було сказано, використовували кожну можливість, аби привернути до себе увагу на показах і лікувальних сеансах професора Шарко: екстравагантні спотворення, «веселки», різні акробатичні вправи і гортанні крики розпачу, радості чи полегшення. То були театральні постановки, що мали демонструвати раніше прихований шлях до світу жіночності і любові, що відлякував і жахав.

Нагадувало нас, дітей у маленькому селі, — часом думаю собі.

Чи ми таки подорослішали?

Жанна, яка тоді ще звалася Жанна Луїза Бодон, увійшла до цього палацу жіноцтва безстрашно, пам’ятаючи про своє дотеперішнє життя, але була рішуче налаштована легко ампутувати пам’ять про минуле.

Вона виявила, що цей небесний прихисток хоч і нагадував пекло, але це пекло було стерпним і потішним. Тамтешніх жінок використовували, але вони не скорилися остаточно. Інші пацієнтки говорили з нею заспокійливим тоном. У них, пише Жанна, не виникало жодної підозри до «моєї маленької щуплої постави»; тож вона швидко вивчила лікарняні правила і шляхи відступу.

Санітари бажали прислужитися, а жінки-клієнтки домагалися їх. Лікарі були молоді, вони проводили свої дослідження з ретельністю науковців і, коли обдаровані великою милістю жінки вагітніли, то були змушені з глибоким жалем залишати лікарню, щоб народити; та вони завжди повертались — як заблудлі ягнята повертаються під захист вівці.

У «Книзі запитань» немає нічого з цієї барвистої мови. Кілька окремих запитань стосовно Жанни Авріль і одна дуже загадкова відповідь. Запитання: Що він міг знайти у Жанні? І відповідь: Тварин він любив, як самого себе; були миті, коли я відчувала ревнощі, майже ненависть до цих безпорадних створінь, які поглинали стільки його любові.

Ото й усе. Вся відповідь.

Любов може виникати й тоді, коли ділишся своєю темрявою з коханою людиною. Але чи з’являється водночас і ненависть?

5

Бланш Віттман була беззаперечним авторитетом, і Жанна звернулася саме до Бланш, коли у неї з’явилася ідея великої танцювальної вистави на честь безумних.

Бланш мала вплив. Вона ж була королевою істеричок! Подейкували, що професор Шарко закоханий у неї; вона мала велику силу, проте не впустила професора Шарко до своїх сокровенних садів.

Ті, кому Шарко приділяв особливу увагу, ті, хто з більшою чи меншою регулярністю співпрацювали з ним під час медичних експериментів і були головними об’єктами наукового та громадського аналізу, мешкали у великій залі Duchesse de Boulogne [14] на першому поверсі.

Не такі важливі або вже «використані» істерички населяли вищий поверх. Їм бракувало естетики, їхні приступи рідко демонстрували з науковою метою, вони вже так давно перебували у Сальпетрієрі, що поступово втратили розум і стали апатичними.

Жанна була ще дитиною, але мала шарм чотирнадцятилітньої, у ній поєднувалися дитяча жорстокість і допитливість, вона обожнювала провокувати пацієнток, яких вважала комічними або відразливими. Однією з таких була рослава велична жінка зі сніжно-білим волоссям, підстриженим, як віхоть соломи. Її називали La Place Maubert [15], тому що вона настійливо похмурим глухим голосом кричала: Я поважаю La Place Maubert, а на вас мені насрати! — про таке місце ніхто не чув, але припускали, що воно уособлювало для неї якусь святість, якої ніхто не наважувався заперечувати.

Святість — це слово вживається часто.

Коли Жанна іноді провокувала її і по-дитячому цікавилася, де є це «місце», тоді нещасна хапала її, обвивала своїми довгими руками і несподівано зі страхітливою силою підносила у повітря — так, ніби ослаблена Жанна була жертвою, яку потрібно принести невидимому або зниклому Богу, котрий навічно відвернув від них своє лице, покласти жертву на алтар, як зробив Авраам, щоб задобрити караючого Бога.

Тоді на допомогу Жанні приходив хтось із покровителів. Десь неподалік від цієї жахливої, обурливої сцени завжди перебувала Пердрі — огрядна чоловікоподібна жінка, що в розмові виявлялася на диво обдарованою та інтелектуально притомною, але розум не керував рухами її тіла: воно бродило площею, скажімо так, саме собою, ніби копало щось і смикалося, і стрибало обома ногами через стічні канави. Пердрі взяла за звичку спостерігати звіддалік чи радше наглядати за Жанною, і коли її життю загрожувала моторошна La Place Maubert, Пердрі кидалася до них, виривала Жанну, яка щосили кричала, з рук божевільної жінки, ніжно її цілувала і казала, щоб та ховалася від страшного противника. До речі, саме до цієї розумної та доброї в глибині душі Пердрі, що дивно посіпувалася, і звернулася за порадою професора Шарко, який цікавився мистецтвом і театром, легендарна акторка Сара Бернар, аби справжня безумиця, що своїми майстерно розвинутими посіпуваннями відкривала глибину власної темної дійсності, надихнула її на роботу над роллю.

Однак їхня зустріч абсолютно не склалася: зрозумівши наміри акторки, Пердрі лише важко розвернулася, задерла спідницю і продемонструвала свій голий зад, а тоді жестами вказала враженій акторці на головний вихід з лікарні, куди та й рушила під акомпанемент вибухів сміху бранок Сальпетрієра.

Згодом Сара Бернар запізналася з Бланш Віттман. Але це сталося тоді, коли чутки про Бланш уже поширилися інтелектуальними колами Парижа. Цього разу акторка хотіла отримати відповідь на зовсім інші запитання, які, подейкували, ця перетворена на торс жінка у дерев’яному ящику зберігає у таємниці.

6

«Танець безумних», про який запитувала Жанна, коли звернулася до Бланш Віттман з проханням повернути спогад, мав відбутися під час посту 1884 року; в лікарні був костюмований бал, в якому брали участь пацієнтки, а також дехто з санітарів та лікарів.

Жанна переодягнулась як на «La descente de la Courtille» [16], її костюм складався з чоловічої сорочки із засуканими рукавами, широкого червоного пояса і коротких панталонів, поверх яких були широкі штани, та маленького капелюшка з пером.

Її обличчя ховалося під маскою вовка.

Це її перший бал. Вона танцює польку з одним чоловіком, переодягненим у середньовічного лицаря, що потім, скинувши маску, виявляється одним із молодих студентів-медиків, який їй дуже подобається.

Жодна з картин Тулуз-Лотрека не описує Жанну так, як належить.

Того року вона — метелик. «Книга запитань» дає ухильну відповідь на запитання про її вигляд: Жанна також була метеликом, який утік із неба. Молодий студент-медик подарував їй на перше травня букет конвалій.

Бланш допомагає Жанні одягатися перед балом.

Бланш — одна з жінок у Сальпетрієрі, які викликають у Жанни захоплення, Бланш — одна із зірок. Бланш тепло усміхається до Жанни і радить насолоджуватися вповні.

Жанна так і робить.

Вона починає танцювати і відчуває, що стає невагомою, що злітає, і музика несе її. Вона звільняється від самої себе, вигадує нові танцювальні па, які згодом стануть сенсацією в Мулен Руж, навколо неї все менше людей, потім вона танцює зовсім сама, оточена колом глядачів, вони аплодують, вони дивляться на неї, а їй тільки шістнадцять років і ніщо її не обтяжує. «Що я роблю!» — вигукує Жанна, спиняється і підходить до Бланш, про щось запитує, кажучи, що боїться спричинити скандал.

Бланш нахиляється до неї і щось шепоче.

Жанна Авріль знову починає танцювати, дедалі нестримніше, бо розуміє, що втратила всі свої вміння, окрім здатності танцювати; вона позбувається пам’яті, відчуття провини, розпачу, звільняється від матері, від її покровителів, від щурів, побоїв, відрізана від лікарні, її пам’ять ампутовано, вона така легка і заввиграшки оволодіває новими неймовірними танцювальними па, їй шістнадцять, і тієї митті Жанна знає: вона абсолютно вільна, і нема нічого, що могло б її поневолити.

Коли зупинилася музика, Жанна якусь мить вагалась, а тоді продовжила свій танець у цілковитій тиші, поки всі дивилися на неї так, наче вона справді метелик, що втік із неба.

Метелик! Цей тричі повторений образ, з яким людина-торс у дерев’яному ящику, можна сказати, жила і помирала.

Але що прошепотіла Бланш?

На коротку мить Жанна бачить обличчя Бланш і усвідомлює, що воно переповнене горем і жахом, ніби обличчя покинутої дитини. Чому? Цього вона не знає. Мить свободи! а потім довге життя в гонитві за тією миттю — неначе у наркомана, який полює за спогадом першого сп’яніння, погоня, мрія віднайти ту мить, втеча, гонитва! гонитва! і їй ніколи не знайти шляху назад.

Тоді аплодисменти. Коротка мить, коли усе можливо. Це мить любові, пише Жанна, як же я тужу, що ніяк не можу спіймати цю мить, коли усе можливе, і затримати її.

Тієї миті, пише Жанна, почався конфлікт поміж нею і Бланш. Шарко спостерігав за танцем і, сміючись, аплодував.

— Ти така легка, коли рухаєшся, — сказав Шарко Жанні після всього. — Тобі треба було стати танцівницею. У тебе попереду багате життя. Коли я дивлюся на тебе, мені знову хочеться стати молодим.

— А що тоді? — запитала Жанна.

Вона змушена залишити Сальпетрієр 11 липня 1884 року. Тоді Жанна зникла з історії або стала її частиною. Так трапляється: коли відходиш, то в якомусь сенсі і залишаєш історію, і розпочинаєш її.

Останні місяці перебування Жанни Авріль у Сальпетрієрі оповиті таємницею, але деякі фрагменти можна відшукати у «Книзі запитань».

Вона повернеться до Бланш і Марі одного пам’ятного пообіддя 12 квітня 1913 року. Про її подальше життя майже нічого не відомо. Тулуз-Лотрек теж перестає її малювати.

Зрозуміло, в Сальпетрієрі Жанна не страждала від серйозної хвороби: не істеричка, не скалічена, могла ходити, могла танцювати — у Палаці, який і досі стоїть на своєму місці, немає жодних свідчень про неї, лише датовані пізнішими роками рисунки можуть щось розповісти; але її перший танець ніколи не згадують. Рисунки прославили її на весь світ, однак сама Жанна канула в забуття. Можливо, саме про це вона хотіла запитати першого разу, коли відвідувала Бланш: ту намалювали лише на одній картині — вона разом із професором Шарко стоїть перед глядачами, до того ж зображена безвольною.

Картини, на яких зображена Жанна, мовчать про Сальпетрієр.

Жанну Авріль виписали. Єдиним наслідком її психічної хвороби, якої, можливо, й не було, і від якої, можливо, її лікували в Сальпетрієрі, стали дивні ледве помітні посмикування ніздрів: її ніс сіпався, як у кролика.

Примітки

[11] Танець безумних (фр.).

[12] Гернгутери — протестантська релігійна секта із саксонського міста Гернгут, набула поширення у XVIII-XIX ст. і проповідувала суворо аскетичне життя та невпинну працю.

[13] На місці лікарні колись була порохова фабрика, яку називали «сальпетрієр» — склад селітри.

[14] Герцогині Булонської (фр.).

[15] Площа Мобер (фр.).

[16] Один з трьох основних кортежів або процесій під час карнавалу Марді Гра перед початком Великого посту.

ІІІ
Пісня про підводу

1

Я часто уявляю собі, що зустріч Бланш, Жанни Авріль і Марі відбулася гарно, в міру спокійно й радісно. Записи у «Книзі запитань» небагатослівні. Спантеличує одна недбало кинута репліка: У будь-якому випадку, мені вдається втримати їжу.

Це перша і остання зустріч Марі та Жанни Авріль, за місяць до смерті Бланш. Єдиний випадок, коли три жінки зустрілися. Бланш написала про цю зустріч у «Книзі запитань» на останній сторінці.

Мабуть, вона сприймала її як точку відліку.

Дві жінки викотили на терасу дерев’яний ящик, в якому лежала Бланш, а тоді сіли поруч, Марі щось сказала про те, що вона у будь-якому випадку може втримати їжу. Тієї миті стало зрозуміло, що їй вдасться вижити.

Жінки сиділи і дивилися на дерева, їм було добре; потім вони ніколи вже не бачилися.

Після трагедії Марі, коли коханець Поль покинув її, і після вручення їй другої Нобелівської премії 1911 року, цього разу з хімії, записи Бланш у «Книзі запитань» на якийсь час стають дуже стриманими, вона не вживає слова «любов».

Здається, Бланш втомилася або її охопила злість.

Друга книга записів — чорна — відрізняється від інших.

Трагедія Марі зображена лише у своєрідних поетичних замальовках: дія відбувається в Парижі, але зображення — арктичні.

Можливо, Бланш пише про себе. Коли лежиш у дерев’яному ящику, це нормально — почати мріяти про експедицію до Ґренландії. Тоді Бланш схована в Марі, яка прямує північними просторами, пробирається крізь снігові замети до темних покинутих будинків — це вона похована у крижаній могилі, розчавлена деревом, що падає серед снігів.

Бланш пише правою рукою. Тільки та рука в неї і залишилася.

Я не описав її візок.

Після останньої ампутації Бланш дедалі менше рухалася, більшість часу вона коротала у ліжку, але для того, щоб подруга хоч якось пересувалася, Марі звеліла змайструвати маленький, схожий на тачку візок, у якому Бланш, сидячи в дерев’яному ящику, за допомогою рук (руки!) могла кататися кімнатою.

І раптом — вірш у прозі про професора Марі Кюрі та її експедицію крижаними просторами Арктики, такий життєрадісний! і це в дерев’яній тачці!

Бланш прагне розрадити Марі своїми історіями. Вона стверджує, що записує її сновидіння. В одному з них йдеться про смерть її коханого чоловіка.

Той сон, про пташку в тумані.

Наступного ранку після смерті П’єра, пише Бланш, Марі прокинулася о 3.45, сон ще здавався реальністю. Вона торкнулася рукою обличчя, щоки, щоб переконатися, що це наяву: сон був таким реальним, а вона — так близько підійшла до відповіді. Марі стояла біля озера, біля самісінької води. Це було не море, не в Сан-Мело, а озеро, можливо, у Польщі, озеро неподалік Закопаного.

Над озером стелився дивний ранковий туман, темрява вже розсіялася, але ще нависало це розпливчасте сіре покривало, ніби з відблиском темряви; воно пливло на висоті, може, десяти метрів над поверхнею води, такою непорушною і гладенькою, як ртуть. І там були птахи. Вони спали, загорнувшись у себе і свої сни. Марі подумалося: чи птахи можуть бачити сни? Туман висів так низько, що виднілися лише вода і птахи. За берегом — нічого, лише непорушна широчінь плеса. Можливо, нескінченне море, хоч вона й не була певна.

Тоді Марі уявила собі, ніби стоїть на самому краю, і попереду — нічого.

Остання межа. І птахи, загорнуті у свої сни.

І раптом — порух, здійнялася птаха. Вона не чула ні звуку, лише побачила, як та розворушила крилами поверхню плеса, звільнилася і навскіс піднялася вгору: це сталося несподівано, але легко, майже невагомо. Марі бачила, як птаха злетіла і піднялася до сірого даху туману, а тоді зникла.

Не пролунало жодного звуку.

Марі непорушно стояла на березі і чекала, що сон продовжиться, що відкриється якась відповідь, однак нічого не відбувалося. І вона прокинулася і подумала, що, напевно, саме так було, коли помер П’єр. Наче птаха, що здіймається, злітає вгору й одразу зникає.

Вільна, подумала Марі, звільнена. А тоді додала: самотня.

Вона втупилася в стелю. Немає у цьому ніякої краси, ніякої свободи, вона згадала, що П’єр мертвий і відчула, як зі світанком на неї накочуються звичні відчай і туга. Сон розчинився. Несподівано вона засумнівалася.

Можливо, цей сон не про П’єра, а про неї.

Згодом Марі намагалася дати пояснення географічній основі-тлу.

Це просто, казала вона. Їй дванадцять років. Це сталось у Закопаному. Вона мала з’їжджати на санчатах зі схилу, гора була висока, низькі хмари розстилалися, ніби ковдра, десь при середині гори. Вона трохи боялася, перехоплювало подих — це відчуття їй подобалося. З підніжжя схилу по той бік хмари гукали невидимі голоси: спускайся, Марі!

Вона знала: якщо рушить, почуватиметься переляканою до смерті — і вільною.

Тож вона глибоко вдихнула. Марі! Марі! І рушила. Оце й було значення того сну. Так само вона уявляла собі любов.

2

Марі! Марі! І почалося.

Просто? Аж ніяк.

П’єр був її третьою любов’ю, звірилася вона Бланш. Перші дві залишилися в юності, у Польщі.

А третьою був П’єр.

Вона пам’ятає, коли вперше побачила П’єра Кюрі. Він стояв коло балконного вікна і виглядав привабливо. За якийсь час вони вже розмовляли про новий роман Золя і про можливість чуда у Лурді. Потім почали писати одне одному. Зізналися, що в обох заледенілі душі. Тому вони не зможуть знову зазнати любові.

Марі вживає слово «обмороження».

За три роки вони одружилися, потім у них народилося двоє дітей. А тоді П’єр помер. Ось і вся історія, якщо коротко. Я забув про одну річ. Вони разом отримали Нобелівську премію з фізики.

Тепер історія завершена. Це була третя любов Марі.

А четверта?

Вона пригадує собі початок четвертої любові — до Поля Ланжевена — після смерті П’єра.

Все почалося 2 червня 1903 року.

Того дня Марі стала кандидатом наук. Вона була щаслива. Цей опір! це презирство до жінок в університеті! вона була однією з двох жінок серед дев’яти тисяч кандидатів наук у Сорбонні! І все-таки вона прорвалася. Марі пригадує, що в університетській аудиторії панувала урочиста атмосфера. Приїхали її родичі з Польщі. Усе вдалося.

А потім той вечір!

Приїхав щойно одружений Ернест Резерфорд, ще молодий і поки що не всесвітньо відомий, без попередження навідався в лабораторію подружжя Кюрі, але дізнався, що всі зараз в університетській аудиторії, на захисті Марі. Тоді він розшукав Поля Ланжевена, який мешкав разом із родиною в будинку навпроти парку Монсурі. Ланжевен організовував прийом і запросив подружжя Кюрі.

Саме тоді, пише Бланш, Марі підштовхнуло до Поля, як більярдну кулю штовхає кий! і Марі котиться, як більярдна куля! хоч і не розуміє цього.

Після вечері товариство вийшло у сад, куди їх провів Поль Ланжевен, котрий люб’язно подав Марі руку.

Тоді П’єр Кюрі витягнув колбу, до половини заповнену сульфідом цинку, речовина містила значну кількість розчину радію, який яскраво освітлював темряву. То був, казала Марі, прекрасний фінал незабутнього дня, і всі, а особливо Поль, були зачаровані сяйвом, що неабияк її тішило.

Слова були зачаровані сяйвом вона сказала з якоюсь дитячою радістю, від чого, як написано у «Книзі запитань», Бланш перехопило подих.

У Марі було багато облич, одне з них — дитяче, його вона не вміла контролювати. Тоді Марі лякалася, і її обличчя змінювалося, тон її ставав інакшим, вона сама ставала по-науковому діловою, спокійне, відоме на весь світ обличчя, що його Бланш іноді називала істеричним і кататонічним. Її третя любов, до П’єра Кюрі, наче перевищувала — так стверджувала Марі у розмові з Бланш — звичне, до того ж у них було двоє дітей.

Однак четверта любов виявилася смертельною. Марі розуміла це, і вона її вабила. Бланш часто запитувала Марі, чому та вирішила усе зруйнувати — свою репутацію, кар’єру, щастя — заради цієї абсолютно непотрібної четвертої любові. Вона ж відгадувала в ній ознаки банальності, така любов була не гідна її. До того ж — із одруженим чоловіком! Так! так! так! так! так! так!!! — могла відповідати Марі. Припини!

Так, наче ця нерозважлива відповідь могла пояснити всю безглуздість!

Під час першої зустрічі, на початку четвертої любові, — Марі справді говорить так по-діловому, вона ж була також визнаним математиком — щось незбагненно яскраво світило у темряві. Саме за цей образ Марі завжди триматиметься. Під час зустрічі з третьою любов’ю, П’єром, нічого схожого не відбувалося.

Отож: нічого смертельно заманливого. І нічого, що нагадувало б любов Бланш до Шарко, а її ж насправді вважають темою «Книги запитань».

Оте «насправді»!

Під час першої зустрічі з П’єром Кюрі вони обговорювали роман Еміля Золя «Лурд», і П’єр назвав диво в Лурді «блюзнірством проти духу науки». Марі з ним погодилася — про їхню першу розмову вона розповіла Бланш.

«Кожен у своєму минулому носить маленьку поему, — відповіла їй Бланш. — Щось таке, що потім, у старості, видається блюзнірством проти духу науки!». А тоді, розсміявшись, Бланш докинула, що в Сальпетрієрі вона пережила більше чудес, ніж маленька свята в Лурді могла мріяти.

Марі здивовано поглянула на неї.

Подружжю П’єра і Марі судилося стати легендарним. Їхнє щастя — одна з найкраще задокументованих любовних історій.

А той, хто стає частиною того, що майбутнє визначить як історичну любов, обтяжений великою відповідальністю.

3

Бланш не знає, що таке «справжня» любов.

Вона пише про неї, але не розуміє її. Не можна пояснити те, чого не розумієш, так нічого не вдається.

Погляньте лише на приклад Паскуаля і Марії Піньон!

Паскуаль Піньон — мексиканський монстр, який працював на шахті, монстр з двома головами. Друга голова була жіночою. Її звали Марія. У 1920-х роках вони об’їздили західне узбережжя під час турне американського шоу монстрів. Її голова виросла над його головою, він носив її так, як шахтар носить на чолі свою лампу. Вона була красива. А ще ревнувала його, і коли він розмовляв з іншими жінками, вона пронизливо співала. Жодного звуку не було чути, але він ледь не лускав від болю. Свого роду нормальне подружжя.

Якщо про них писати, можна показати, якою була нормальна любов. У цьому весь задум.

Але ж нічого не вдається. «Вони жили і померли, ув’язнені одне в одному. Спершу були нещасні, а потім — так, це можна назвати щастям. Він носив її так, як шахтар носить на чолі свою лампу; з лампи сходили темрява і світло, все було так, як повинно бути.

У дзеркалі він бачив її обличчя, очі, що розплющувалися і заплющувалися, повіки, що безпорадно кліпали, наче у пійманого козуленятка, рот, що намагався вимовити слова, яких Паскуаль ніколи не чув. Вона ж не мала голосових зв’язок! Безпомічний, він часто повільно гладив рукою її по щоці. Прагнув поцілувати, але ж це було неможливо. Коли Паскуаль побачив Марію у дзеркалі, вона здалася йому вродливою. Він не хотів тримати її в полоні, та вона все одно була полонянкою. Якийсь час Марія ненавиділа його за це.

А потім зрозуміла.

Вона ув’язнена в його голові, а він — у її. Ув’язнені одне в одному, вони жили на крайній межі, їхній шлюб не виходив за рамки звичного зв’язку, можливо, він був видимішим. Усе своє життя Паскуаль носив Марію: спершу — з люттю і ненавистю, потім — терпляче і смиренно, а врешті — з любов’ю.

Останні роки, засинаючи, він завжди хотів покласти руку під її щоку».

4

Марі! Марі! І почалося.

Ще одне запитання, сформульоване у «Книзі запитань» значно пізніше, з іншою тональністю: Що у той час Марі називала любов’ю?

Мусиш пробиратися навпомацки. Не маєш права опустити руки.

Марі була щаслива, коли завдяки грошовій пожертві барона Едмонда де Ротшильда змогла придбати десять тонн шлаку уранової смолки — залишків від видобутку урану, які всі, крім Марі та П’єра Кюрі, вважали ні на що не придатними.

Марі була щаслива, коли привезли мішки з брунатним шлаком, перемішаним із хвоєю. Вона вчила Бланш, як слід поводитися з матеріалом; ця робота була не з легких. За один раз їм доводилося обробляти аж двадцять кілограмів сировини; в повітці, яку вони називали «лабораторією», всюди стояли великі посудини, доверху наповнені різними осадами та розчинами.

«Ми втомлювалися пересувати ємкості, перехиляти розчини, і годинами перемішувати киплячу масу в чавунному котлі, щоб у такий спосіб відділити радій від барію, а зробити це було складніше, ніж розділити полоній і вісмут».

Саме в той період у Марі з’являється формулювання її тогочасної мрії про любов.

«Нас із П’єром цілком поглинуло проникнення до нового поля досліджень, що відкрилося завдяки виявленню радію, на яке мало хто очікував. І ми були дуже щасливі, незважаючи на виснажливі умови роботи. Цілими днями працювали в лабораторії, часто їли дуже скромний студентський обід, нікуди не виходячи. У нашій убогій повітці панував величний спокій. Інколи, під час спостереження за якимсь процесом, ми виходили прогулятися у двір і розмовляли про нашу роботу, як про теперішню, так і про заплановану. Коли було холодно, ми бадьорилися горнятком чаю перед каміном.

Ми жили, неначе уві сні, повністю поглинуті роздумами».

Любов до роботи і любов до П’єра.

Бланш записує, її тон сповнений надії, мало не ентузіазму. Уявляєш її — ніби на картині, де зображено мереживницю [17], яка схилила голову, серйозна, зажурена, але тіла її не видно, — як Бланш, лежить у ящику з ампутованими вже обома ногами і все сильніше прагне знайти ключ до розуміння любові, пристрасті і життя. Бланш Віттман, одна з легенд чуттєвості ХІХ століття, предмет таємного обожнювання усіх тих чоловіків, які пожирали її поглядами, але не могли доторкнутися!

І як вона у цьому ящику прагне зрозуміти!

Бланш невтомно старається зрозуміти.

Наукова робота з виявлення і відокремлення речовини, яка поки ще невідома і яку згодом назвуть радієм, була напруженою і захопливою працею, пише Бланш. Вона очевидно ототожнює себе з Марі, і в цьому є частка марнославства; асистентка лабораторії, що колись була відомою на весь світ в іншій іпостасі — як медіум в лікарні Сальпетрієр. Яка самовпевненість!

Чого Бланш могла навчити Марі?

Про П’єра у «Книзі запитань» майже не згадується, його ревниво стерто. Ми з Марі цілими днями стояли в лабораторії і помішували киплячу масу важким залізним прутом, завдовжки майже у наш зріст. Наприкінці дня часто падали з ніг від утоми. Та Марі була щаслива — її прагнення відокремити радій нарешті, після всіх цих років, увінчалося успіхом. Проте яких труднощів вона зазнала, як ретельно і кропітливо мусила працювати з фракційною кристалізацією, намагаючись отримати концентрований радій! Тоді Марі часто дратувалася через всюдисущу залізну стружку і вугільну пилюку, від яких їй не вдавалося захистити свої дорогоцінні продукти; однак зневіра, якій вона іноді піддавалася після не надто вдалої спроби, тривала недовго і поступалася новому прагненню продовжувати роботу. Тож у липні 1902 року Марі змогла нарешті оголосити, що їм вдалося відокремити дециграм радію і встановити його атомну масу — 225, тобто в періодичній таблиці Менделєєва він ішов після барію в групі лужноземельних металів.

Це перші роки двадцятого століття, і вона, без марнославства, представляє доповідь про народження новітнього світу. Часом поруч з нею є П’єр Кюрі, часом Бланш, хтось запитує, хтось пише, часом Бланш, часом Марі, але в центрі — речовина, названа радієм, таємничо сяє, мерехтить, як любов, поки ще не смертельна.

Якщо шукаєш новий світ, не треба боятися старої, прилиплої до ніг глини.

В останній рік життя П’єра подружжя Кюрі дуже зацікавилося жінкою-медіумом на ім’я Евскапія Палладіно, яка подорожувала по цілому світу, щоб «встановити контакт між світом живих і світом померлих». Вона народилась у гірському селі в Італії, ще в дитинстві впала і пробила у голові дірку; згідно з однією теорією, поки вона перебувала у трансі, з цієї дірки віяли «холодні подуви».

А ще Евскапія могла змусити танцювати стільці.

П’єр і Марі вперше зустріли її 1905 року. Воли оглядали її під час серії сеансів, але не знайшли жодного пояснення. Та як їм було це зробити, якщо ще не пояснено радіоактивне випромінювання? У день своєї смерті під час вечірнього засідання Фізичного товариства П’єр розповідав про феномен Евскапії Палладіно і з запалом наводив докази на користь «переконливого і справжнього у цьому явищі».

Дві години по тому він був мертвий. От як сталося. Чому б ні? Чим відрізняються пошуки Бланш від пошуків П’єра або Марі?

5

Перші дві любові Марі залишились у Польщі.

Це сталося до того, як вона поїхала до любові третьої і четвертої, до життя в Парижі. Та найпершою її любов’ю, мабуть, була батьківщина, сама Польща. Марі часто не тямилася з люті, однак через що — через царський гніт чи щось інше? Коли їй було тринадцять, у розмові про шекспірівського «Отелло» вона гнівно накидається на образ Дездемони: Ні! І знову ні! Що це за персонаж, ця «солодка Дездемона», яка, не мовлячи ні слова, підставляє обличчя під ляпаси! Лише безглузда вівця може таке дозволяти! Її подруга запевнила, що любляча дружина може стерпіти навіть гірше, якщо потрібно вгамувати чоловіка, але тоді Марі, ще більше розлютившись, кинула у відповідь, що людина, яку так грубо образили, обирає смерть! а тоді продовжила, вже зовсім про інше: я можу стерпіти образу і навіть пробачити, якщо вчинене стосується лише мене і нікого іншого, та я ніколи не пробачила б приниження, завданого моїй батьківщині!

Перші дві любові вона залишила позаду, як змія — скинуту стару шкіру, — напрочуд в’їдливо пише Бланш. Із любов’ю сталося практично те саме, що й з польською культурою та мовою. Пригноблена, вона була ніби загнана під землю. А тоді визволилася. У цьому розумінні любов була визвольним рухом — смертельним, якщо дати йому волю. Російські гнобителі переслідували сам принцип любові, тому навчання польської мови і культури мусило тривати таємно — заради любові.

Від першого чоловіка, молодого офіцера, залишилося лише ім’я і портрет. Він не зумів її підкорити, і вона його покинула.

Другу любов вона також залишила позаду й з утіхою згадувала те, що було, прямуючи до Парижа і наукових досліджень.

На фотокартках Марі у тісно затягнутому корсеті, її стан напрочуд тонкий, груди виразно виступають. Усе життя цю жінку вважали вродливою і чуттєвою, та от руки її швидко постраждали від опіків і деформувалися від випромінювання радію. У любовному екстазі вона ховала руки у волоссі чоловіка, мов у пориві кохання, а може, й соромлячись, — занотовує Бланш у «Книзі запитань». Руки Марі вкриті рубцями. Любов закарбувалася на її руках, ніби Марі була твариною, а радій — тавром.

Бланш часто висловлюється образно. Часто згадує тавро і радій.

І таємниче блакитне світло, яке, можливо, є випромінюванням. І вони з Марі безупинно намагаються дати йому пояснення.

Як зреагувала Марі на смерть П’єра?

У документах про мексиканського двоголового монстра Паскуаля Піньона та його дружину Марію, в описі сцени смерті, можемо дещо знайти.

Можливо, ось це. О, якби ж так воно й було!

«Він помер увечері 21 квітня 1933 року в лікарні Оранж Каунті в Лос-Анджелесі. Медсестра на ім’я Гелен, яка доглядала за ним упродовж останнього року, весь час сиділа поруч. Смерть була безболісною; його велике темне обличчя стало спокійним, а рука звісилась — усе сталося так, ніби над озером злетів птах, беззвучно і легко, промайнув крізь нічний туман і зник у тиші й непорушності. І його вже нема.

Згідно з записами у журналі, Марія померла за вісім хвилин після нього.

Коли Паскуаль помер, вона широко розплющила очі — в них читався страшний переляк, ніби вона відразу зрозуміла, що сталося; вуста, якими Марія усе життя намагалася здобутися на слова, рухалися, мовби просили допомоги. Та й цього разу не зронили жодного звуку. Жодного звуку. Кілька хвилин здавалося, що вона у відчаї пробує прокричати щось: може, звертається до Паскуаля, може, охоплена жахом, силкується повернути його своїм криком. Та птах злетів, нічний туман знову непорушно навис над озером, і вона залишилася сама.

Що Марія хотіла вигукнути? Цього ніхто не знає. Намагатися пояснити любов — марна справа. Та ким ми були б, якби не намагалися?

А потім Марія раптом заспокоїлася, її очі наповнилися слізьми. Птах злетів, і вона залишилася сама; це вдруге за життя її бачили в сльозах. Першого разу вона плакала, коли Паскуаль сидів на сходах вагончика, конфлікт між ними вже минув, і чоловік-собака гладив її по щоці пером якоїсь птахи. Тепер це сталося вдруге, але Марія зберігала спокій. Була готова на нечуваний крок — ступити у коротку мить самотності, прямісінько в запаморочливу порожнечу, це їй було під силу. Вона непорушно лежала і дивилася вгору, крізь усе, ніби ніщо вже не могло їй завадити. Тоді вуста повільно розтулились у легенькій, але помітній усмішці, вона заплющила очі й померла. За вісім хвилин після нього.

Вісім хвилин вона була сама».

І П’єр, і Марі вважали себе людьми з периферії життя. Тут, на його околицях, вони були міцно спаяні пошуком таємниці. У цьому симбіозі полягала таємниця любові — так Марі пояснила Бланш.

Спаяні?

Марі була чужинкою, вона зростала на віршах Міцкевича і гнівних, палких закликах польських патріотів! на полум’ї! покликанні! мові! — так вона полюбляла це описувати.

А тоді вона зустріла П’єра, онука комунара.

Його цілком можна уявити в образі одного з тих офіцерів, яких покинула молода Марі: можна уявити його нечувано сильним, як шпага, як сам комунар; та раптом вона побачила, який він хворий і вразливий.

Цей кашель. Це мертвотно-бліде обличчя.

Чому палкі прихильники радію ставали такими незвично блідими?

Атож, вони вицвітали, розчинялися.

Це через мерехтливе блакитне світло? Може, воно було символічним блакитним світлом або блакиттю декадансу, або блакитними симфоніями запахів Гюїсманс [18]: блакитне світло нового століття усі могли витлумачити на свій лад. Витало якесь передчуття, що прийдешнє століття виявиться сповненим таємниць та жаху, й усі метафори були забарвлені у цей колір! Симфонія запахів! Медуза!

Та чи була любов також смертна? хвороби — незрозумілі? життя — вицвіле? що сталося з П’єром, що було відомо лікарям?

Лікарі і наука не давали жодної відповіді. Навіть не могли відповісти, що не так з незвичайною людиною Бланш Віттман — Бланш! медіум! істеричка з Сальпетрієра, яка одужала і віднайшла сили, як і тисячі інших істеричних жінок, та сталося це лише після смерті Шарко! — з тією, що тепер лежала у дерев’яному ящику і писала.

Писала разом з Марі велику поему нового століття?

П’єр не міг спати вночі через біль у спині.

Йому здавалося, що в нього трухлявіє хребет. Вони переїхали до Кароля, потім — до Сен-Мало; це було те саме узбережжя, де Шарко одного разу, багато років тому, засунув порожнисту очеретяну тростинку братові у рот, поки повільно прибували води припливу. Бланш розповідала цю історію, Марі дивувалася, не вірячи. Він приховує злочинну любов іншим злочином! Але тепер по вільному від припливу березі ходив П’єр, згорблений і мовчазний; у нього лейкемія? чи рак? чому він мовчить?

Йому було сорок шість років. Він завжди почувався втомленим. Часом вони сварилися з цього приводу. Того останнього дня Марі залишилась у Сан-Ремі, полежати на сонці. П’єр поїхав потягом. Вони посварилися. Вона не хотіла, щоб її зоставляли саму.

Навіть на вісім хвилин! Навіть на такий короткий час!

Та все одно цей сон — про птаху, яка злітає і стає вільною. Заледеніла рівнина. А потім, значно пізніше: мрія про любов на шляху до смерті у Номі.

П’єр розповів Марі, що в юності пережив болісну любов. Молода дівчина, в яку він був закоханий, померла — їй було лише двадцять років.

Він зізнався тільки у цьому; «померла» — так він сказав. Не «вчинила самогубство» або «позбавила себе життя, бо я зрадив її», або «тихо відійшла у вірі в Спасителя».

Вона померла. Він почувався винним.

Тоді П’єр пообіцяв собі прожити решту життя у целібаті. Але зустрів Марі, розповів їй цю історію, вони одружились, у них народилося двоє дітей, і він помер.

Обмороження душі! Вічна рана любові!

Марі завжди вважала, що вся ця історія про мертву дівчину — вигадана. Що П’єр відчував страх саме перед нею. Що для нього вона була занадто живою. Вона жалілася Бланш: чому всі чоловіки так бояться сповнених життя жінок, що переплутують силу зі смертю і втікають?

— Це правда, — відповіла Бланш. — Ти не сильна, а сповнена життя, і це страшенно лякає тих, хто не розуміє цього.

Вона так і сказала. Бланш! Вона! У тому дерев’яному ящику! Пошматована! Обітнута до торса! Постійно з книжкою записів у руці! Вона, котра глибоко переконана, що говорить про себе!

Це огидно.

Я пишу це восени, з дерев опало листя. Невдовзі почне сніжити, яке полегшення. Постійно згадую Паскуаля Піньона та його Марію. Чи вдасться їх коли-небудь зрозуміти? А ще цей страх, що коли дізнаєшся відповідь, вона все зруйнує.

Не має бути відповіді.

Бланш у дерев’яному ящику на колесах, і ця її одержимість любовами Марі. Чому вона так міцно вхопилася за Марі Кюрі? Марі! Марі! І тут почалося.

Непросте мистецтво — відвернутися від Марі й перейти до Бланш, яка лежить у виготовленому для неї ящику.

Марі уявляла собі, що поняття любові й провини нерозривно пов’язані.

Тому з кришталевою чіткістю розуміла значення самотньої мандрівки П’єра того останнього вечора його життя. Йому довелося пройти останню, обтяжену гріхами, подорож до смерті під дощем, який хльостав по обличчі, і це її провина, бо вона любила не його, а їхню спільну експедицію до темного континенту — ХХ століття. Але цього казати не слід. Це було б просто-таки цинічно.

Можливо, Марі прагнула бути вільною.

Тому постійно запевняла П’єра, що вона пов’язана з ним. І це була правда. Мета її життя полягала в запевненні у своїй любові. А потім, останнього дня, вони посварилися — та сварка була однією з найбурхливіших і найвиснажливіших, не довга і не коротка, але виснажлива; потім він поїхав потягом до Парижа, і вона вже ніколи його не бачила.

6

Історія третьої любові Марі обірвалася близько 18-ї години 19 квітня 1906 року, коли з П’єром трапився нещасний випадок у тому місці, де вулиця Дофін сходиться із Пон-Неф.

Падав дощ. На перехресті був посилений рух. П’єр ступив на проїжджу частину, щоб перейти вулицю, і тут дев’ятиметрова підвода, згідно з протоколом поліції, «доверху завантажена тканиною для пошиття мундирів» і запряжена двома міцними тягловими конями, на швидкості розвернулася з боку Пон-Неф. Кучер — звали його Луї Манен і він розвозив молоко, поки не пішов на пенсію, — помітивши трамвай, що виїжджав праворуч, із набережної Конті, притримав коней, але водій трамваю подав знак, щоб той проїжджав. Кучер Манен вже майже перетнув перехрестя, коли з-за екіпажа, що минав його, з’явилася чиясь постать. Це був відомий нобелівський лауреат з фізики П’єр Кюрі. Один кінь зачепив його плечем, і П’єр спробував схопити його за гриву. Тоді коні здибилися, та чоловікові, якого потім ідентифікували як нобелівського лауреата Кюрі, здавалося, важко було рухатися. Насправді він виявився на диво безсилим і безвольним, можливо, через якусь хворобу, про що кучер Манен, звісно, знати не міг, зрештою, ніхто не міг цього знати ні в той час, ні потім.

Кажучи коротко: чоловік упав на брук вулиці.

Кучер спробував повернути екіпаж ліворуч, і переднє колесо перевантаженої підводи, яка перевозила великі тюки тканини для пошиття мундирів, таки не зачепило нобелівського лауреата, простертого на бруківці, але оббите залізом заднє колесо втрапило прямо на голову Кюрі й розчавило її. Підвода важила шість тонн.

Смерть настала негайно і збіглася в часі, як писали у газетах, з появою повідомлень про потужний землетрус у Сан-Франциско і початком великого релігійного пробудження в Лос-Анджелесі, в той період, коли негритянський проповідник на ім’я Сеймур прийняв таїнство хрещення і торкнули його язики полум’я, як на першу П’ятидесятницю, описану в діяннях апостолів, і тоді з неба зійшов на нього дар тисячі мов, і він заговорив ними, і почалося велике пробудження, яке потім називатимуть п’ятидесятництвом, і від якого, ніби від іскри, з якої починається пожежа у преріях, усе запалало вогнем! прерії! пристрасть! любов! І так — під дощем, закривавлено, розгублено, раціонально, у спробах ступити крок у темне майбутнє людини — розпочалося ХХ століття. Ось так! Саме так! з низки зовсім не пов’язаних подій. І Марі повідомили: він мертвий, мертвий, це правда, чи ж ніхто не змилується над жінкою! ви ж бачите, як їй!

Покликали дружину, Марі прийшла. А він лежав мертвий. Ніхто не здатен був цьому зарадити. Усі ми помремо. Але він ще такий молодий.

Чи ж не довелося їй тоді ступити крок у самотність, від якого запаморочилася голова?

Так закінчилася третя любов Марі. Йому розчавило голову. І це аж ніяк не нагадувало птаху, що здіймається над поверхнею води і зникає в тумані, ні, його череп розчавила підвода вагою шість тонн, і все закінчилось.

Усе закінчилося. І тоді Марі зрозуміла, чому так страшенно любила його, і Бланш запише про це у своїй книзі, щоб зрозуміти; вона не здавалася.

Марі, Марія. Усе понеслося прямісінько у запаморочливу чорну діру, в найглибшу темряву морської безодні.

7

Вони розшукали її і повідомили, що він мертвий.

Бланш запитала: як він виглядав? Марі не зрозуміла, вона сіла на підлогу біля дерев’яного ящика і замкнулась від усіх — як він виглядав? Марі, ти мусиш розповісти, як він виглядав, інакше збожеволієш. Я не хочу, — відказала Марі; ти хочеш, — наполягала Бланш. Ти бачила його. Ти мусиш розповісти так, ніби перед тобою фотографія трупа; як він виглядав? Обличчя, почала говорити Марі, було умиротворене, вуста, що їх я часто називала gourmandes [19], — бліді й безбарвні. Тоді вона замовкла. Продовжуй, сказала Бланш. Там, напевне, було повно крові, сказала Марі, я більше не можу. Продовжуй, відповідала Бланш. Який страшний удар, прошепотіла Марі, під запеченою кров’ю майже не видно волосся, тому що рана була саме там, а з правого боку видно, як тріснула лобова кістка…

Тоді вона замовкла й упродовж вечора не сказала ні слова. Наче, розповівши це, звірила таємницю своєї любові до П’єра. І змусила Бланш зрозуміти весь жах того, коли віднаходиш свою любов саме в ту мить, коли вона вже назавжди втекла: під дощем, через вулицю, попід кіньми, під оббитим залізом колесом, швидко і некрасиво, не так, як птаха, що здіймається й просто зникає.

Вона мовчала три роки. Усі знали, що на мадам Марі Кюрі зійшло те сіре безумство, яке називають скорботою, і сталося так тому, що вона лише тепер зрозуміла, що любила, але було вже занадто пізно.

І тільки одній одній одній людині вона могла про це розповісти — Бланш, маленькому ампутованому монстру в дерев’яному візку, тій, що колись зазнала любові і засвоїла її болісний урок та сокровенну таємницю.

Марі! Рушай! Не зупиняйся! Не озирайся!

Мене завжди цікавило: що відчуває той, хто залишається жити, коли любов закінчується, щойно розпочавшись. А коли цікаво, починаєш шукати відповідь, знову і знов. У цьому немає нічого неправильного.

Мій батько помер, коли мені було шість місяців. Його ампутували від мене, невинної дитини! Без смутку і жалю! Тобто так кажуть. Це трапилося у березні; потім мама поїхала автобусом від медпункту в Бюрео і вийшла коло пилорами, і пробиралася по снігу до узлісся, де стояв будинок. Був пізній вечір, у будинку не горіло світло, і одна сусідка, яка жила у Гедманів, піклувалася про мене, поки батько помирав. Якийсь чоловік у селі місяць перед тим попередив, що загинуть троє мужчин, і так воно й сталося. Йому наснилося, що впало три сосни, він прокинувся і все зрозумів. То був знак. Усе, наближене до смерті, було сповнене таємних знаків, які можна тлумачити як поезію. Смерть підштовхувала лісових робітників до поезії, але ці норландські дроворуби мало не щоночі бачили сни про дерева, які падають: дерева падали весь час. Один сусід, якого придавила сосна, пролежав двадцять годин у глибоких снігах, його знайшли заледенілого насмерть. Він вивільнив праву руку і пальцем написав на снігу останнє повідомлення: ЛЮБА МАРІЄ Я, а далі не досягнув. Поезія? Радше некролог. Дерева постійно падали, але не всі дерева щось означали; люди навчилися відрізняти один сон від іншого.

Водій — то був Марклін — зупинився біля пилорами і запитав людей позаду в автобусі, чи міг би хтось зглянутися над нею, він саме так і сказав — зглянутися над нею, але вона не хотіла приймати допомогу, бо була дуже вбогою і не хотіла це показувати.

Батько ж був таким молодим, коли помер. Це як полегшення — не думати про Бланш і Марі, і П’єра, а натомість думати про нього. Ампутований! Я поїхав на північ і зустрів останнього з його братів. Розповідаючи про мого батька, він легко міг розплакатися. Так само й інші члени родини. Усі, хто знав мого батька, зберегли спогади про нього, але ніхто не міг точно сказати, яким він був. Фотографії тіла, його світлини в домовині — вони у мене залишилися. Вйо! Вйо!!! У той час фотографіями трупа аж кишіло, на деяких він був настільки схожим на мене, що світ перевертався і мало не зникав, та я опановував себе. Ніхто не міг сказати, яким він був. У нас залишається доволі спогадів, але нічого більше. Минуло вже майже сімдесят років, щó ще можна пам’ятати, і з Марі Склодовською-Кюрі сталося так само. Легше було описати лобову кістку, що стирчала, а не те, яким він був, — це зникло.

— Марі, — попрохала Бланш, — розкажи, яким він був, а не як виглядав.

Але Марі не могла, тож вона занурилася в те довге очікування, що зветься порожнечею, поки її не спіткала четверта любов. Порожнеча і відчай тривали три роки, а далі почалося щось інше, однак для тієї, котра вийшла з Марклінового автобуса і пробиралася глибокими снігами до хижі, вони тривали все життя, і нічого не настало опісля. Можна запитувати себе, де ж справедливість, та, ймовірно, Бланш відповіла на це запитання у своїх книгах записів — тих, що містили таємницю про любов, про ту, яка була, або про набуту, або про ту, яка комусь назавжди заборонена.

Марі, Марі. І тоді почалося.

Що у Марі було такого, що нагадувало мені про мою матір?

Хтось піднімається до хижі у лісі по глибокому снігу, їй тридцять два роки, вона красива, тиха, у відчаї, і ще не настільки зачерствіла, як це буває з людьми, що знають бездонну порожнечу без любові. Попереду — п’ятдесят шість років самотності, яку вона, безумна, сама собі обрала. А Марі ступила крок прямісінько в чорну запаморочливу темряву любові, після цього було шість чудових місяців, а тоді — катастрофа.

Але ж вони обоє мусили уявляти, якою має бути любов. Хіба ні? Чорт забирай, вони мусили знати.

Три довгі роки Марі проіснувала у лімбі.

А потім усе зненацька змінилося. Для всіх це було страшенно неочікувано. Діти вже звикли, що вона живе у скорботі й має намір ніколи не скидати жалоби. Марі з погаслим сірим обличчям доглядала за малими, а тоді разом із Бланш замикалася у своїй роботі.

І ось одного квітневого дня Марі без запрошення навідала своїх давніх приятелів — родину Борель. Вони пили каву. Марі вдягнула не свою звичну чорну сукню, а білу, з трояндою на талії.

Усі бачили, що Марі щаслива. Щось трапилося. Вона нічого не розповідала. Це був початок катастрофи.

Сама! Але всього вісім хвилин!

Людина не мусить коритися. Їй завжди дається щось краще, ніж смерть. Хто б узявся її засуджувати?

Як виявиться, багато-хто.

Примітки

[17] «Мереживниця» (De kantwerkster) — картина, написана голландським художником Яном Вермеєром (1632-1675).

[18] Жоріс-Карл Гюїсманс (фр. Joris-Karl Huysmans) — французький письменник, літературний критик, перший президент Гонкурівської академії. Його роман «Навпаки» (À Rebours, 1884) став маніфестом європейського декадансу. Головний герой роману — аристократ Жан дез Ессент відчуває відразу до світу, живе сам у заміському будинку і віддається витонченим та збоченим розвагами, зокрема творить «симфонії запахів».

[19] Жадібні (фр.).

IV
Пісня про сина каретника

1

1942 року німці переплавили пам’ятник Шарко, що стояв перед входом до лікарні Сальпетрієр, а метал передали на воєнну промисловість. На портретах у Шарко незворушне кам’яне обличчя, вони виконані ще за його життя і демонструють образ, який він волів залишити для майбутнього.

Бланш, напевно, бачила усе наскрізь.

Текстів про Шарко написано достатньо. Документи завжди пишуть ті, що вміють писати, а також переможці. Крім того, бажано, щоб написане збереглося, інакше — лише мовчання. Однак це не вся правда. Про особисті стосунки Шарко і Бланш — майже нічого. Тому її власна «Книга запитань» з трьох частин є унікальною.

Вона, напевно, прагнула розповісти свою історію, але зісковзнула в історію Марі. Можливо, думала, що її власна історія не надається для розповіді. А Марі — це щось зовсім інакше, значно величніше. Бо ж трагедії повинні бути величними, а не такими, як дивна історія Бланш та її ампутацій. У своєму дерев’яному ящику Бланш, можливо, не так легко було побачити те, що вона теж годиться для історії. Ось як буває.

Багато розмов про любов. Мало відповідей.

Але історія у Бланш була.

2

Того вечора, коли Шарко переконував Бланш супроводжувати його в останню подорож до Морвану, між ними відбулася довга і дуже особиста розмова.

Він розповів неочікувано багато про першу частину свого життя, особливо про дитячі роки.

Тепер тон написаного спокійний. Вочевидь, Бланш любила його, незважаючи на все, що сталося, і ніколи не відчувала до нього ненависті або недовіри. Він був стриманим і приязним, пише вона, майже як останньої ночі у Морвані.

Він боявся смерті. Коли розповідав про Сен-Мало, то здавався дуже юним і сором’язливим.

Шарко народився в Парижі й одного літа відвідав Сен-Мало. Це літо — єдине з його дитинства, про яке він розповідає.

Він каже, що боїться узбережжя поблизу Сен-Мало. Цей берег став для нього великим учителем. Його лякав приплив — різниця рівнів води сягала шістнадцяти метрів, він був некерований. Але все неконтрольоване якраз найбільше приваблювало і лякало, тому згодом він присвятив йому життя. Той берег, розповідав Шарко, ніби людська душа: людина розкривається і закривається у ритмі, який визначено Божественним Духом. Це всього лише образ, який нічого іншого не означає, — Шарко був невіруючим. Святість у людині як приплив і відплив — вона розкриває і закриває її душу, — він каже, що важке дихання моря викликає у нього повагу.

Усе, що так глибоко відкривається, — неуникне і страшне. Осушення людської суті, коли на поверхні з’являються краби, водорості й мушлі, — ось що лякало його. У Сен-Мало, на французькому узбережжі неподалік від Англійського каналу, відплив був дуже сильним, він відкривав кілометри берегової смуги; Шарко разом із молодшим братом вийшли на осушене морське дно, а тоді, коли поволі почався приплив, рятуючись, рушили за лінією моря, що наростало. Спершу йшли забавляючись, гордовито, потім рушили підбігцем, далі — бігом, панікуючи, бо хвиля припливу накочувалася на ступні й коліна, а насамкінець майже досягала стегон, і аж тоді двійко виснажених дітей нарешті дісталися рятівного берега.

Шарко боявся відчуття безпомічності перед смертю. Коли надійде час, не можна залишити невиконаним щось важливе.

Особливо це стосувалося любові. Тоді смерть означала б те саме, що кинутися в жахливу чорну діру вічності. Він хотів сам узяти смерть за руку, коли та прийде, і ледь усміхнутися: уже по всьому, ходімо. Страхом його переповнювала саме незавершеність. Любов до Бланш була незавершеною. Він усю ніч говорив про узбережжя біля Сан-Мало. Детальніше спинився на епізоді, коли його брат необережно бавився коло скелястого муру на березі й під час гри запхав ногу між два камені. Спершу його друзі не чули криків про допомогу і не зрозуміли, що трапилося щось серйозне; але коли розпочався приплив, хлопчик чимраз пронизливіше гукав на допомогу, і тоді вони помітили, що той у біді.

Шарко — тобто старший брат — намагався витягнути ногу молодшого брата, вода прибувала неочікувано швидко, а нога міцно застрягла, її ніяк не вдавалося вивільнити. Побігли за допомогою. На той час вода вже сягнула грудей хлопчика, було зрозуміло, що він потоне за п’ятнадцять-двадцять хвилин; Шарко пригадував, що очі брата, який втрапив у біду, були сповнені такого відчаю, що Шарко від безвиході спершу звернувся до Спасителя Ісуса Христа з палкою молитвою помилувати й пощадити, але сповнений відчаю крик брата про допомогу, який нагадував крик морських птахів, мало не роздирав серце, тож він перервав свої благання і вибіг на берег, де була купа винесеного на сушу очерету. Схопив в’язку цих порожнистих трубочок, вибрав найбільшу, примчав до брата, який з останніх сил тримав голову над водою, запхав трубку йому до рота і наказав, щоб той дихав через неї, якщо вода накриє його з головою. І от вода піднялася вище братової голови, а рятівників не було навіть видно; можна припустити, що ногу вдасться вивільнити, наприклад, залізним прутом і що якийсь дорослий рятівник з таким прутом в руці от-от надбіжить і, гукаючи щось заспокійливе, кинеться вниз до потерпілих. Шарко дивився, як вода заливає широко розплющені від розпачу братові очі, а з верхнього кінця очеретяної трубки долинало шипуче хукання — цей звук сповіщав, що життєдайне повітря таки доходить крізь трубку до брата, нога якого все ще була затиснута у смертельній пастці. Шарко тримав трубку вертикально правою рукою, а іншою судомно чіплявся за братову руку і з тривогою чекав, коли ж почуються кроки рятівника, що біжить до них, рятівника, в якого у руці, можливо, залізний прут, або виявиться чи повинно виявитися, він має з собою сокиру чи навіть пилу.

Коли Бланш пише про це у «Книзі запитань», тон її розповіді змінюється, стає науковим. Вона якомога уважніше описує дитинство свого коханця і початок його кар’єри.

Шарко був четвертим сином у родині, мати померла, коли йому виповнилося п’ять років, сім’я перебралася назад до Парижа, його батько майстрував карети, але дитиною Ш. зустрічався з багатьма знаменитостями, Бланш наголошує на цьому, наче б це мало значення; вона називає ім’я художника Делакруа, а також те, що Шарко міг бути присутнім на репетиції «Орфея». Шарко був у захваті. У кварталі, де він зростав, було багато театрів та інших закладів розваг, і він часто відчуває захват.

Про цей захват — постійні згадки. Бланш ніколи не називає Шарко на ім’я.

Коли він починає працювати в лікарні Сальпетрієр, одразу зауважує, що пацієнтки живуть у бруді, зголоднілі за сексуальними втіхами, вони ледь не з маніакальною завзятістю задовольняють самі себе; що майже шість тисяч жінок є некерованою масою — він вжив саме ці слова, — та дехто з пацієнток має надзвичайний хист до акторської гри; його дивує і захоплює таке творче обдарування. Він одразу, не чекаючи запитання, називає Жанну Авріль; тоді Бланш додає, що Жанна танцювала, ніби метелик, який втік із неба, але Шарко ніяк не зреагував, занотовує вона.

Можливо, Шарко й цього разу відчув захват, але опанував себе.

На усіх фотографіях у Шарко кам’яне обличчя, однак Бланш раз у раз пише: він «був у захваті». Клієнти батька-каретника були з вищих кіл суспільства. Під час репетиції «Орфея» Ш. звернув увагу на одного співака, який полонив його своїм голосом. У Сальпетрієрі він лякався жінок, які мастурбували, але завжди міг опанувати свій страх. Важливо було дати їм кращу їжу і прибрати страшенно забруднені зали.

Він називає себе просвітителем. Обґрунтовує це соціальною діяльністю для покращення гігієни пацієнток і завзяттям.

Його матір померла під час пологів. Слова «захват» і «опанувати себе» у «Книзі запитань» повторюються постійно. Рятуючи брата, Ш. опанував себе і взяв до рук пилу, і потім брат багато разів дякував йому за це.

Ш. вивчився на лікаря. Його брати стали відповідно каретником (одноногий), солдатом і моряком. У класі Ш. був найкращим учнем. Він розумів логіку в ланцюжку міркувань Декарта. Якось Ш. гостював у родині приятеля, там побачив скелет тварини і був у захваті — бо це також людське тіло з усіма його складовими частинами. Він вважає себе позитивістом і стверджує, що вивчав худих жебраків на тротуарах Парижа для того, щоб краще побачити і зрозуміти людське нутро: кажучи це, знову має на увазі скелет і частини тіла. Ш. повторює, що є просвітителем. Він відкидає релігію — етап у розвитку людства, який потрібно подолати. Прагне отримати факти і деталі про те, що незбагненне. Молодим лікарем він потрапляє до шпиталю Сальпетрієр і бачить там шість тисяч ув’язнених жінок, які живуть у пеклі; Ш. не вживає слова «пекло», проте описує жахливі умови існування цих жінок зі співчуттям і напруженою цікавістю.

Слова «напружена цікавість», напевно, належать самій Бланш. Вона ж добре його знала. Врешті-решт, пише вона в кінці «Книги запитань», по-справжньому він любив лише тварин і мене. У Бога Ш. не вірив. Коли він одного разу волав до Бога, той нічого не відповів, і тоді Ш. взяв до рук пилу. Божий Дух був як приплив і відплив, він розкривав і вбивав; завдання людини полягало в тому, щоб протистояти йому.

Ш. справді мав на увазі пилу?

1844 року він переїздить до власної кімнати в маленькому пансіонаті на вулиці Отфей, щоранку прокидається о пів на п’яту, вмивається холодною водою, підігріває на забороненій гасовій лампі каву і йде на практику до лікарні. Він ще молодий. На світлинах виглядає милим. У лікарні Шарко працює до обіду, а потім — так він каже — вчиться у бібліотеці до початку лекцій, які тривають від четвертої до шостої. Вечеря — о пів на восьму. Потім навчання до півночі. Ш. ще молодий і дбає про гігієну, бо не бачить якоїсь іншої ради чи виходу.

Він не хоче заразитись у лікарні, як його матір, що померла в ласкавих руках патологоанатома. Це сталося під час пологів.

У словах «ласкаві» нема ні невинності, ні іронії, а лише ненависть. Шарко часто миється. Тіла, призначені для розтину, не заморожували, а лише замочували у формаліні. Інколи, коли він ішов вулицями, повертаючись з лікарні додому, йому здавалося, що від нього смердить і тому люди дивляться на нього з огидою. Він — молодий і цілком нормальний лікар, у нього приємна зовнішність. Першим місцем його практики стає палац жінок, який називається Сальпетрієр. Що він міг вдіяти?

Шарко миється, бо існував чималий ризик заразитися. Він — просвітитель. Він ще не почав любити тварин більше ніж людей.

У «Книзі запитань» Шарко каже Бланш: Ми не можемо уникнути бруду життя. Здається, людину він вивчав, наче якийсь механізм. Шарко ще молодий, такий молодий, що було б помилкою убити його, зненацька пише Бланш. Коли я уявляю собі цього юного вченого таким, яким він поставав перед людьми, що його бачили, моє серце сповнюється любов’ю і прагненням зустрітися з ним вже у ті роки. На наступній сторінці вона додає, ніби роздумуючи, що вбивство людини завжди мало би бути помилкою, бо це суперечить принципу святості життя.

Коли Шарко виповнюється тридцять дев’ять, він одружується з Августін Дюрві — вдовою, що має семирічну доньку. На той час він уже має приватну практику і поважних пацієнтів. 1870 року, коли розпочалася війна, родина переїздить до Лондона, але Ш. залишається у лікарні, де на кілька місяців облаштували воєнний госпіталь. Шарко симпатизує комунарам.

Постійний наголос на тому, що він — просвітитель.

Істерія захоплювала Шарко, у ній він вбачав поєднання хаосу і порядку, і як просвітителя його це приваблювало. В істерії, на його думку, існувала певна система, таємний код, і якщо його розгадати, то можна дати пояснення сенсу життя: це поєднання хаосу і порядку набувало майже музичної форми, воно було композицією анданте, аллеґро і адажіо. Істеричні кризи, які йому вдавалося викликати завдяки виявленню — або, як він казав, відкриттю — точок на тілі людини, на які треба було натискати, ці кризи брали свій початок з аури, продовжувалися епілептичними клонічними судомами, що переходили в attitudes passionnelles [20], які понад усе вражали глядачів, а наприкінці наставала найбільш розслаблена емоційна фаза.

Людина як симфонія. Шарко завжди хотів бути композитором.

Ш. «тикав» до усіх своїх пацієнтів, незалежно від їхнього високого чи не дуже становища у суспільстві. З композиторів він найдужче любив Бетховена, Ґлюка, Моцарта і Вівальді. Гарно рисував, особливо вправно йому вдавалися карикатури; його дуже приваблювали карлики. Згодом йому полюбилися тварини, він мав мавпочку на ім’я Зібіді. У постаті Ш. відчутна меланхолія, яку Бланш, як сама вона твердить, не могла збагнути і через це її охоплював відчай. Щовечора, коли Шарко повертався додому, Зібіді чекала на нього — він захоплено стверджував, що тваринка, здається, має вбудований годинник, подібно до мене. Мавпочка їла за столом, завжди сиділа на дитячому стільчику поруч із Шарко і користувалася срібною ложкою. Він був добрим батьком і любив свою мавпочку. У неї була власна серветка з вишитою монограмою. Коли в Зібіді починалися менструації, їй одягали навощені трусики рожевого кольору. Ш. стверджував, що мавпочка допомогла йому зрозуміти багато всього, що стосувалося людської природи.

У неї також бували нервові дні.

У розквіті своєї кар’єри, ще до катастрофічної закоханості у Бланш, яка позбавила його здатності мислити науково, Шарко вважав, що тварини є кращими за людей. Знову і знову повторюється слово «розчарування». У нього народилася дитина. Про стосунки з дружиною — нічого. Одного разу він звірився Бланш: часто мені хочеться бути пацієнтом, а не лікарем. Чому, запитала вона. Тоді Ш. пильно поглянув на неї, не лагідно, як зазвичай, а люто і з відчаєм, однак швидко опанував себе й віджартувався від її запитання.

На фасаді будинку, який він придбав у Нейї, Шарко наказав вибити французькою мовою цитату з Данте.

«Пекло», третя пісня, сорок дев’ята строфа. Повністю цитата звучить так:

Le monde n’a pas gardé leur souvenir,

La miséricorde et la justice les dédaignent.

Ne parle pas d’eux, mais regarde et passe.

Який дивний девіз.

Третя пісня «Пекла» оповідає про несміливих і безвольних, про сірий натовп людей, які зрадили себе через сумніви чи страх. «Ніхто за них не згадує в печалі,/ І Ласка, й Суд їх зневажають так,/ Що й ти не говори, поглянь і — далі!» [21].

Може, це — частина уявлення Шарко про самого себе? Чи виразник його зверхності до тих, хто не наважувався торувати нові шляхи?

Поглянути на невдах, яким забракло відваги. А тоді покинути їх. Ось що він звелів вибити над входом до свого будинку. Це було ще до зустрічі з Бланш.

3

Експерименти, що їх намагався проводити Шарко, — а згодом і Бланш, — дуже нагадують релігійний ритуал. У чому він полягав?

Чаклунство, що мало пояснити зв’язок?

Отже, ці сповнені відчаю тексти про «сокровенну сутність» любові. Описи перших експериментів у лікарні, introitus ad altar Dei [22], але що їх пов’язує з любов’ю або хоча б із пожаданням? Можливо, влада?

Ні, навіть не влада.

Невідомо, чому Шарко зробив експерименти відкритими для глядачів.

Немає нічого хибного в тому, щоб ступити крок від науки в бік містики. Напевно, Ш. гадав, що у цьому криється рішення, але потребував підтримки. Під час перших двох показів — потім їх переклав німецькою Зиґмунд, додавши, на жаль, кілька критичних зауважень, чого Шарко своєму учню ніколи не пробачив, — він довго розповідає про Парацельса і особливо про Месмера: наче несміливо намагається вписати себе в окультну традицію, але робить це з удаваною, трохи награною скептичністю.

Він «вражено» пише про перебування Месмера в Парижі: як той 1778 року за допомогою своїх пляшок з магнетичною водою здобув велику популярність, як повертав здоров’я пацієнтам, торкаючись до них своєю палицею, і як він, щоб не втратити прихильності серед злидарів, дозволив магнетизувати дерево у бідному кварталі, щоб його мешканці могли самі себе зцілювали.

Окрім цього — жодних критичних зауважень.

Перші експерименти над жінками Шарко називає експериментами з гіпнозом. У цьому слові немає небезпеки. Тому він його й використовує. Об’єктами для дослідів він обирає двох молодих жінок — Августину (її прізвища не згадано, і після цього експерименту вона зникає з історії) та Бланш Віттман.

Його помічники — Жіль де ля Турет, Жозеф Бабінскі та Дезіре-Маґлуар Бурневіль. Двоє з них зведуть собі пам’ятники в історії медицини. Шарко визначає вихідний стан об’єктів, тобто пацієнток, як стабільний. Августина вже другий день перебувала в стані подібному до трансового, а Бланш поводилася агресивно, пручалася, вибухала сміхом і дивилася на Шарко мало не з ворожістю. Все одно експеримент розпочали з Бланш, їй наказали дивитися на маятник, і вже за п’ять-вісім хвилин вона відчула сонливість, заплющила очі й заснула.

Сидячи.

Августину поклали на ліжко: коли Шарко на кілька секунд підняв їй повіки, вона відразу ж зреагувала і випрямила ноги; від цього руху нічна сорочка сповзла набік, оголивши низ живота і неприкрите лоно. Шарко розпорядився, щоб Бурневіль прикрив її тіло.

Бланш спала. Шарко легко дмухнув їй в обличчя і сказав, що, прокинувшись, вона почуватиметься добре. Однак Бланш і далі перебувала в каталептичному стані. Тоді Шарко рукою натиснув на точки поблизу її яєчників; отож це відбувалося ще до того, як він винайшов оваріальний прес — той, що з металу та шкіри і що його використовували для припинення істерії. Бланш прокинулася і з дивною усмішкою поглянула на Шарко.

— Як ти почуваєшся? — запитав він.

Вона відповіла:

— Я б залюбки з’їла шматок бріоша.

Це був сорт хліба. Чотири лікарі збентежено витріщалися на неї.

— Бріош, — повторила вона, невідривно дивлячись на Шарко, який одразу відвів погляд, засоромившись чи злякавшись. А тоді ледь чутно звернувся до асистента Бабінскі — згодом той стане всесвітньо відомим завдяки визначенню деяких нервових рефлексів під час, до прикладу, діагностики сифілісу — рефлексів Бабінскі, — от саме цьому Бабінскі Шарко звелів принести хліб.

— Для чого усе це? — запитав той.

Шарко не відповів. Принесли хліб. Бабінскі повторив своє запитання, тепер голосніше і ніби розгнівано.

Таким був перший експеримент.

Асистенти Шарко були спантеличені й обурені дивною покірністю, яку той зненацька продемонстрував перед Бланш. Вона спокійно з’їла хліб, пильно розглядаючи Шарко, наче інших навколо не існувало.

Цей експеримент саме так і зафіксували у протоколі. Та застережний передзвін мусив би продзвеніти вже тоді!

4

Смерть, наприкінці думав він, це ніби порожня кімната, де немає Бланш. І в цьому він сам винен.

Тієї останньої ночі, в серпні 1893 року, Шарко боявся. Якщо раптом розумієш, що все, створене тобою, зведене на сипучих пісках, тоді темрява починає жахати. Якщо в цій темряві не існує Бланш — а вона ніколи не існувала, бо ж він так і не наважився зробити потрібний крок, — тоді все зовсім погано.

На власний пам’ятник Шарко не схожий. Навіть на переплавлений. Найкраще було б зобразити його переляканою дитиною, що має кам’яне обличчям і абсолютну владу, але вона не розуміє, як можна її використати, тому й стоїть посеред моря бурхливих пристрастей і твердить, що реєструє і контролює їх за допомогою натискання точок на тілі людини!

Бо ж так починалося ХХ століття. Як іще могло воно розпочатися і закінчитися — як, якщо не так?

Бланш боялася залишити його.

Тоді він просто загубився б у своїй самотності, біля мавпочки Зібіді.

Час від часу з’являються непрозорі натяки на щораз більшу відомість Бланш.

Вона ж скромна. Не хоче демонструвати свою велич. А ще — натяки на дедалі більшу публічну критику Шарко. І нарешті — його зізнання у Марвані. Мої експерименти зайшли в глухий кут.

17 вересня 1883 року Шарко приймав групу молодих російських студентів-медиків, до якої входили Семьон Мінор, Ольга Толстая, Пьотр Іванов та Феліція Шефтель. Вони розмовляли французькою і — якщо вживати сучасні терміни — були феміністами. Поводилися дуже люб’язно. Звинуватили Шарко та керівництво лікарні в жорстокому поводженні з «ув’язненими жінками» і прямо запитали про правдивість доповідей, які дійшли до Санкт-Петербурга і в яких повідомляли, що в Сальпетрієрі застосовували «застарілі царистські методи для лікування істеричних криз у жінок; наприклад, під час нападів істерії масували шийку матки так, що застигла або злипла змазка, розчинившись, витікала, і це наче б заспокоювало пацієнтку».

Однак Шарко запевнив їх, що такі методи застосовували тільки в особливих випадках. Здебільшого розмова з російськими — хоч і французькомовними — студентами була присвячена спробам Інституту Пастера вилікувати російських селян, які заразилися сказом, а також появі істеричок та німфоманок в сучасній літературі загалом і романах зокрема. Російських студентів здивувала і приємно вразила приязність Шарко і його шарм, вони також попросили дозволу коротко поговорити з його відомим медіумом, Бланш Віттман, на що Шарко, завагавшись, погодився, але сама медіум відмовилася від зустрічі.

Тоді Шарко змирився. Жодної бесіди з Бланш.

Годі не зауважити постійного напливу до Шарко саме російських студентів-медиків. Тільки 1886 року це змінюється: з’являється абсолютно новий, модерністський тип молодої людини — тридцятирічний Зиґмунд Фрейд починає працювати секретарем Шарко, а згодом також тлумачить і поширює його відкриття та ідеї.

Перша зустріч Фрейда і Шарко минула напрочуд добре.

Однак деякі деталі опису вчителя свідчать, що Зиґмунд був дуже спантеличений. Шарко вітався зі своїми асистентами, протягуючи три випрямлені пальці, а молодшим лікарям подавав тільки два пальці. Зиґмунд відзначав відсутність жорстких ієрархій, що відрізняло Сальпетрієр від клінік у Берліні та Відні. Він також говорить про «демократичні принципи» Шарко.

Зиґмунд Фрейд насправді ніколи не любив п’ятничні виступи, але все одно вважав їх напрочуд вражаючими. Він не довіряв жінкам. На його думку, огидно було змушувати їх мовчати, даючи змогу виражатися лише під час нападів. Що стосується всього іншого — Фрейд у захваті. Бланш одразу викликала у нього цікавість, він намагався заговорити з нею, можливо, мав якісь сексуальні наміри, але йому не поталанило.

У «Книзі запитань» Бланш пише, що ненавиділа його. Вона вважає новаторськими саме власні спостереження і до певної міри спостереження Шарко про людську природу, внутрішній континент людини, а також про природу любові, а Зиґмунд був лише необізнаним учнем, хоч і швидко все схоплював. Кидається у вічі її зверхність, навіть якщо вона може помилятися. Але Зиґмунда Бланш ненавиділа, так само, як незлюбила згодом Бабінскі.

Бабінскі вона ненавиділа особливо сильно за його боягузтво, страх перед невідомим. За удари ножем у спину тим, хто знаходив у собі відвагу. Якось він спробував торкнутися її грудей, тоді вона схопила його за руку й укусила.

Він здивовано скрикнув, а вона зі звичною м’якою і добродушною усмішкою сказала:

— Сказ, заразилася від російських селян.

Бабінскі більше ніколи так не робив.

Зрадники — ось як Бланш їх називає. Таким чином, «Книга запитань» є актом помсти і посмертним словом на захист Шарко, його життя і його діяльності до того, як він зайшов у глухий кут, у безвихідь любові, і був убитий мною.

5

Так написано на одній з останніх сторінок «Жовтої книги».

Можна припустити, що Бланш уже тоді переймалася життям Марі Кюрі, ніби перелякана матір, коли дитині щось загрожує. Дитина збиралася повторити її власні помилки, а щось жахливіше за це годі уявити: наче це вона породила катастрофи у житті дитини.

Бланш почувалася відповідальною і винною, а тому зі страхом і тривогою облишила власну історію і перейшла до історії Марі.

Дитина! Дитина!

У березні 1910 року, за рік до того, як Марі Кюрі вдруге отримала Нобелівську премію, цього разу — з хімії, вона зайшла до Бланш, сіла на край ліжка і запитала, що їй робити.

— Як його звати? — поцікавилася Бланш.

— Поль. Я сильна, але він — слабкий, та я люблю його. Потрібно рятувати його від самого себе.

Бланш довго мовчки дивилася на Марі.

А потім:

— Рятувати його від самого себе? Як Шарко? Тоді я боюся.

Вона сказала це дивним хрипким і гортанним голосом, це був ніби крик про допомогу.

Або ж у «Книзі запитань» після питання-заголовку: Коли зникла душевна хвороба Марі, викликана горем? — бачимо менш емоційний запис: Страх, що переповнював Марі, все ж був не таким великим, як радість, яку вона відчувала, зазнавши цієї любові, і я наполегливо закликала її відкрито виразити свою любов перед усіма, а не лише переді мною. Тому після моїх заповзятих закликів Марі зняла траурну сукню і почала носити інший одяг, і невдовзі її друзі здогадалися, що щось мусило трапитися.

І після цього почалося.

«Як Шарко». І тоді вона злякалася. Можливо, Бланш знала, що станеться, проте вона любила Марі.

Але злякалася.

Останні аркуші «Жовтої книги» порожні. Потім — «Чорна книга», значно пронизливіша, деякі сторінки розірвані, ніби у паніці або страху.

Примітки

[20] Пристрасні пози (фр.).

[21] Переклад з італійської — Є. Дроб’язко.

[22] Вхід на олтар Бога (лат.).

Чорна книга

V
Пісня про ревнощі

1

Увесь час це: Марі! Марі! Це справді було необхідно?

Яке дивне слово: необхідно. Наче б то мова лише про необхідне.

Зовсім ні.

У «Книзі запитань» трапляються кілька фрагментів про короткі, здається, майже несуттєві зустрічі Поля та Марі, записані Бланш неакуратно або у поспіху.

Поль показав Марі некролог, написаний після смерті П’єра, і запитав, якої вона думки про це.

— Дуже добре, — відповіла Марі. — Справедливо. Дуже добре.

— Я старався.

Вона здригнулася, ніби почула образу або несміливу приховану обмовку, і перепитала:

— Старався?

— Заради тебе, — відповів він і одразу ж додав: — І заради нього.

— Дякую.

Ох, усі ці короткі розмови Марі й Поля! А поза ними — таке жахливе мовчання!

2

Чому порвана саме «Чорна книга»?

У цій книзі — багато про початок катастрофи, що спіткала Марі. А про Шарко практично нічого, лише одне абсурдно-самовпевнене речення: Марі, пише Бланш, можливо, цього не пережила б, якби не я з моїм досвідом, винесеним із Сальпетрієра та показів доктора Шарко, якби я по-приятельськи не дарувала їй життєвої мужності і цим самим не рятувала б від заледеніння всередині та від наукової строгості, що ледь не позбавило її розуму і не погубило.

Наукова строгість?!

Напевно, Бланш хотіла захистити себе. Надати якогось сенсу своєму жахливому існуванню. Тут нічого дивного.

Усім хочеться, щоб наше життя мало значення.

Треба уявляти, яким було життя жінки-вченого на ранньому етапі цього фантастичного і, з наукової точки зору, епохального ХХ століття.

Але яка це самовпевненість, до речі! Коли ж зникли самовпевненість, оптимістичні перспективи та зарозумілість ХХ століття? Катастрофа Марі Кюрі саме досягла кульмінації, коли — на щастя! — почалася Перша світова війна, і Марі добровільно пішла служити лікарем-рентгенологом, щоб просвічувати пошматовані тіла ХХ століття. Можливо, саме тоді, приблизно 1914 року, й зникла зарозумілість двадцятого століття?

Поетичне зображення Марі Кюрі в рентгенівському автобусі.

Але до цього — життя жінки-зірки від науки! Серед ненависті! На яскраво освітленій сцені! В оточені ворожих диких звірів!

І як вибухнуло безумство, коли ця жінка-зірка на небі науки, котра отримала Нобелівську премію і невдовзі повинна була отримати ще одну, закохалася в одруженого чоловіка, що мав четверо дітей, і не побажала відмовитися від цієї любові! Смертний гріх!

Марі, Марі. Ще трохи — і почалося.

Бланш записала до «Чорної книги» один сон Марі.

Марі бреде в снігах, рівниною, потім по льодах — можливо, це арктичні простори, — підходить до крижаної могили, там хтось похований, тала вода замерзла на лиці, тоненька крижана кірка покриває обличчя небіжчика, уві сні Марі сплескує руками від здивування чи радості й вигукує:

— Бланш! Це ж я!

Свідчень про ненависть до успішних жінок, особливо до жінок-учених, не злічити. Навіть ті, кому подобалася Марі і хто її любив, вважали, що холод був передумовою її генія.

Якщо нема холоду — нема генія.

У червні 1913 року, коли все майже закінчилося і Марі вижила, хоч і заледеніла, ще до спалаху Першої світової війни, яка визволила її і дала порятунок у кареті швидкої допомоги, Марі прогулювалася з Альбертом Ейнштейном у Швейцарії поблизу Еґадіна. Той пише кузині: «Мадам Кюрі дуже розумна, але холодна, як риба, а це значить, що вона погано показує радість і печаль, тобто вона не здатна виявляти радість чи смуток, і часто для вираження своїх почуттів просто гмикає».

Кого вона бачила у крижаній могилі?

Марі казала, що її коханий Поль тягнувся до неї, «як до світла». Ким вона уявляла його — метеликом, птахом чи чоловіком у темному лісі? Що то було за світло, яке струменіло від неї?

Те блакитне сяйво?..

Холодна, як риба. Світло серед лісу. Людина у крижаній могилі, покрита крижаною кіркою.

Марі мала багато облич.

Несподіваний і насправді зовсім непотрібний візит Поля до лабораторії Марі.

Він приносить чайник у кошику. О, Полю! Як мило!

Наливає чай, стоїть зовсім близько. Раптом вона помічає, які красиві у нього руки. Вночі Марі прокидається, неспокійне сновидіння обривається, на всьому тілі виступив піт, простирадла вологі. Знову заснути їй не вдається. Уві сні ці руки її торкалися. Мені сорок один рік, я ще молода, намагається думати вона. Усе завмерло. Ніяк не вгамується. Вже надто пізно?

Вона тихо шепоче у темряві:

— Бланш?

Жодної відповіді. У сусідній кімнаті сплять діти, а вони — найважливіше.

— Бланш? Ти спиш?

Але ж у Марі було все. Слава, популярність, діти, впливові друзі. Навіщо тоді любов?

Та цей повільно пульсуючий спогад! Сверблячка! Слабкість унизу живота! І спрямований у нікуди, такий анонімний жар! Про анонімний жар — це слова Бланш. Вона, напевно, від когось їх почула. Ця жага, що не знає напрямку! ніби компас на Північному полюсі! стрілка крутиться і крутиться! якби ж віднайти хоч якийсь напрямок!

І все так зненацька.

3

Вперше Марі торкнулася його близько десятої години, ввечері, 4 березня 1910 року.

Місце — точка впритул до робочого стола у повітці на вулиці Ломон, де десять років тому виявили полоній та радій, і де одного разу, ще поки був живий П’єр, провели експеримент з п’єзоелектричною хвилею кристалічного кварцу.

Місцем, де все перемінилося, була точка, розташована, ймовірно, за метр ліворуч від столу, але потім вона перемістилася до столу і так, що розчавилися скляні колби. Саме там, часто думала Марі, я позначила місце з точністю, яка ні до чого не зобов’язувала, наче б то я і тоді була науковцем, а не жінкою, яку кохають.

Хоча потім вона поглянула на цей стіл іншими очима.

Занотовано: слова Марі про точку. Бланш знала: завжди існує точка, у якій стає можливим початок розповіді. Якщо не знаходиш такої точки, історія обривається.

Тому маємо три книги Бланш: стрілка компаса крутиться; якби ж тільки існувала точка опори для важеля любові!

Така, щоб можна було зрушити рівновагу світу.

Озираючись, завжди бачиш усе іншими очима. Столи перетворюються на священні місця. Мине ще кілька років, і вже навіть не можеш навідатись туди — так болить.

У неї не було жодних намірів, ми з Полем цілком випадково зустрілися того фатального — їй не варто вживати слова «випадково», її виклична сукня не була випадковістю, звідки тоді було взятися зворушенню і прискореному серцебиттю? — того фатального дня, коли я вперше подолала свою жіночу сором’язливість, а він… А й справді, що переборов він?

О десятій годині вечора Марі стояла в кімнаті, Поль — упритул до столу. Може, на якусь мить вони поділилися одне з одним своєю темрявою і подолали її, і з тієї темряви з’явилося світло. І потім він мав нести її, як шахтар носить на чолі лампу.

Марі так давно його знала!

Щось таке в очах! його очах! часом вони цілком неживі й погаслі, й вона знала, була майже певна, що це через нещасливий шлюб і ті жахливі сцени, про які вона вже давно довідалася: тоді його очі ставали цілком погаслими і неживими.

І вона впізнавала цей стан.

Вона знала, що сама — іноді, іноді! — мала такий мертвий погляд, наче обличчя покрилося кригою! Але раптом очі Поля перемінилися, ніби він перетворився на дитину і по-дитячому злякався, і дивився на Марі цими своїми іншими очима, ніби був абсолютно живою людиною.

І Марі зненацька побачила його, коли він стояв саме там, посеред кімнати.

Точка! у якій розповідь розпочинається і стає дійсністю! за метр від столу, де якось! поки був живий П’єр! вона відкрила ту загадкову речовину, яка! і те блакитне радіоактивне сяйво! хіба це не та правильна точка, щоб подолати страх!

Тоді Марі озвалася, годинник саме показував десяту вечора — згодом вона повідомила про це так, ніби «Чорна книга» Бланш була науковим журналом, — і це сталося в її лабораторії, біля столу, де стояли скляні реторти, вона запитала:

— Полю, чи я справді жива людина?

Як довго вона знала його — п’ятнадцять років?

Поль постійно був заклопотаний, у родині чи серед друзів, завжди ледь усміхався їй, нічого не кажучи. То що ж закралося між них так поступово? Приваба абсолютно забороненого? Передчуття, що це той, можливо, такий унікальний і теплий, хто прагне її так само, як і вона весь час прагнула його, а тоді в одну мить збагнула це і самовладання луснуло: Полю, чи я справді жива людина? — так прямо? і що означали ці слова — що вона мертва, як риба?

Вона була, ймовірно, за два метри від нього, а він стояв у тій самій точці. Та все одно мав би зрозуміти.

Що змушує людей іноді вмить розуміти, як живим говорити з живими, які слова мені спрямувати у того, кого я люблю, щось інакше, аніж слизькі леза тиші й запитань, поки те, що я мав би сказати, невимовлене лежить на березі, ніби мушля [23]; ні, цього вірша ще не було написано, вона не так говорила і не так думала, це просто спало на гадку. Пізніше Марі збагнула: це була головна мить усього її життя.

Він лише подивився на неї, нічого не відповів.

— Полю, — продовжила Марі, — я дуже боюся, іноді мені здається, що я мертва.

— Про що ти?

Вона не могла пояснити, просто підійшла ближче, майже притул.

— Сама не знаю, про що, — відповіла.

Марі назавжди запам’ятала кімнату, в якій вони були тієї ночі. Стіл. Майже немає освітлення. Лише тепла жива темрява, що підштовхнула її підійти до межі, яка так вабила і була такою чіткою, що, здавалося, до неї можна доторкнутися.

Марі доторкнулася до нього.

— Це небезпечно, — застеріг він.

— Я знаю.

— Це небезпечно, — повторив.

— І це не має жодного значення, — відповіла вона. — Жодного значення.

Вона знову і знову торкалася його. У цих напівсутінках.

Світло не нагадувало випромінювання радію, ні, те світло променилося теплою пітьмою, яка дарувала можливість підійти до точки, в якій перебував він і в якій можна озирнутися на своє життя. Пітьма не несла у собі смерті, була тепла, хоч і сповнена страху та бажання. І враз шляху назад вже не було.

Він поцілував її, вона притислася до столу, обвила його руками.

Почула звук розбитого скла.

Одним помахом звільнила поверхню, його очі вже не здавалися дитячими, не були мертвими, ні, тепер вони нагадували очі людини, в якій нуртує життя. Полю, шепотіла вона і розуміла, що час настав, Полю, немає жодної небезпеки, і він підняв їй спідницю і посадив на стіл, де одного разу хтось, ні, то була вона! сама! вперше виявила радій і де відбулися відкриття, покликані змінити історію. Тепер Марі наблизилася до іншого відкриття, її переповнювали рішучість і тепло. В його очах вже не було тієї панічної оборони, яку вона, здавалося, бачила, і Марі збагнула, що він дуже любив її, можливо, понад межу, яку досі не наважувався переступити, і було так тепло, і темно, і вона відразу зрозуміла, що його темрява і її темрява злилися в одну. Марі лише мовила: ох, поволі! обережно! — і він повільно увійшов у неї.

На столі залишилось розбите скло. Проте боляче не було.

Марі ледь не одразу відчула оргазм від м’яких ритмічних поштовхів і не злякалася цього, й зрозуміла, що Поль також перейшов останню межу страху і витікав усередину неї — в ту, котру жадав майже п’ятнадцять років, уночі і вдень, в ту Марі, яка була найбільшою забороною, найстрашнішою загибеллю і найсильнішим пожаданням. Вона підняла руку і погладила Поля по щоці, а тоді опустила її і торкнулася його члена, такого твердого, як завжди бувало у його снах, відколи він вперше її побачив. Але не міг оволодіти нею, не наважувався — Марі, цілком заборонена і тому смертельно небезпечна, він любив її, але весь час знав: той, хто торкається Марі, торкається смерті, й саме тому вона так шалено вабила.

Так усе почалося.

Потім він опустив її на підлогу і сів поруч, і вони обоє знали, що цього не уникнути.

— Ось тепер і почнеться? — запитала Марі.

Чому вона так сказала? Поль нічого не відповів.

Уночі, близько першої години, Марі повернулася в помешкання, зайшла до кімнати Бланш, розбудила її і про все розповіла.

На спині у Марі проступили плями крові — розбите скло на столі втискалося їй у тіло. Вона роздягнулася і кинула сукню в куток. Порізи виявилися неглибокі, Бланш промила їх спиртом. Марі була дуже спокійна.

— Хто він такий? — запитала Бланш, хоч і знала, про кого мова, та їй ішлося не про те.

— Час покаже, — відповіла Марі.

Бланш зауважила її незворушний спокій.

— Час покаже, — повторила Марі, але її обличчя було таке спокійне, що в цих словах ніхто не розчув і не відчув би прихованого змісту. Вона майже все життя чекала на те, щоб їх вимовити: не про страх чи межі, не про найбільш заборонене чи про смертельне пожадання, а про щось значно простіше і страхітливіше — Марі! Марі! Тепер почалося!

4

То ким же він був?

Можна коротко переповісти якщо не правду, то громадську думку, що побутувала в Парижі стосовно його та їхньої з Марі спільної історії, наприклад, восени 1910 року, і без перебільшення, а лише об’єктивно підводячи підсумок написаного і винесеного на загал, сказати, що цього чоловіка звали Поль Ланжевен. Він був поважаним науковцем, батьком чотирьох дітей, і його шлюб та щасливу французьку родину зруйнувала жінка-чужоземка з дівочим прізвищем Склодовська, жінка, можливо, єврейського походження! єврейського! а це слід розглядати як черговий напад на усе французьке після трагічної національної поразки, завданої євреєм Дрейфусом, і перемоги захисників єврея Дрейфуса!

Атож, вона таки єврейка. Бо звідки тоді в неї друге ім’я — Саломея?

Жінка-чужоземка, можливо єврейка, котра, як виглядає, приховувала і заперечувала своє єврейське походження, і можливо, як потім стверджуватиме одна газета, в царині моралі провинилася так само, як Дрейфус в царині військовій!!! себто вона, як і Дрейфус, напевно була винна.

У будь якому випадку — полька.

Цілком очевидно, що ця іноземка Склодовська, котра вийшла заміж і взяла прізвище Кюрі, цілком очевидно, що вона була не просто жінкою, але ще й богохульною інтелектуалкою, що мала зв’язки в емансипованих колах, скажімо, в Англії! ці горезвісні суфражистки! з якими вона спілкувалася; жінкою, котра, коли її скандальна поведінка стала усім відома, намагалася сховатись від суспільства, та врешті-решт преса і громадськість піддали її загальному осуду, на який вона заслуговувала, наприклад, у зв’язку зі «скандальним присудженням Марі Кюрі ще й другої Нобелівської премії» — премії, якої вона не була варта, і яка у свій спосіб поклала край її роману з, по суті, невинним Полем Ланжевеном.

Приблизно так.

То ким же він був?

1907 року Поль зробив свій найбільший і найвизначніший внесок у розвиток фізики: застосував електронну теорію до явища магнетизму. В якомусь сенсі це було пояснення експериментів з магнетизмом, що їх проводив П’єр Кюрі 1895 року.

Ланжевен узагальнював спроби Томпсона і Кюрі, давав їм пояснення — він належав до того типу людей, які можуть встановити взаємозв’язок, але самі ніколи не знайдуть корінь до того, що не має пояснення. Тому Марі завжди журилася за нього. Поль поєднував окремі частини, але ним гордували, бо він не міг створити щось унікальне, виявити якийсь унікальний зв’язок.

Поль, часто ледь не плачучи казала Марі друзям, ніколи не здобуде поваги, на яку заслуговує, бо він просто вміє узагальнювати.

Сам Поль не страждав від цього, а задовольнявся тим, що випало на його долю.

Та згодом він здобув велике визнання.

Під час Першої світової війни завдяки роботі Поля Ланжевена з явищем п’єзоелектрики для отримання звукових хвиль високої частоти стало можливим визначати місцезнаходження ворожих підводних кораблів за допомогою сонара та ехолота, і це був його значний внесок у військову справу. Поль не вважав себе здатним на любов, але його здолала хвороба на ім’я Марі Кюрі, від якої (і він це знав) йому ніколи не вилікуватись. Уже 1895 року він проводив докторські дослідження у Кавендіській лабораторії разом з Ернстом Резерфордом; цей самий Резерфорд однієї ночі 1903 року в паризькому саду йде на три кроки позаду від Марі та Поля, коли наполовину покрита сульфідом цинку колба з розчином радію яскраво світиться у темряві, а Марі раптом обертається до Поля і бачить, що його очі ожили: це був прекрасний фінал незабутнього дня.

Та Поль побачив Марі задовго до того.

П’єр Кюрі був учителем Поля Ланжевена у Школі промислової фізики та хімії ще 1888 року. Полю тоді було сімнадцять. Він зустрів Марі одразу після її одруження з П’єром 1895 року. Поль захоплювався своїм вчителем. Він боготворив його: П’єр досягнув вершин, йому належала навіть така унікальна річ, як Святий Грааль — тіло Марі. Вона — Святий Грааль.

Той, хто торкається Святого Граалю, мусить померти, Поль про це знав, такою є таємниця любові і її сокровенна рушійна сила.

Поль переконаний, що філософи-просвітителі мали рацію, коли казали, що прагнення щастя є унікальним привілеєм людини. Однак ця теорія зламалася, оскільки для нього Марі — єдино можливе щастя, але йому заборонено її прагнути. Тому Поль думає про неї як про «неуникність людської трагедії». Хоча від цього йому не легшає. Дружину свого вчителя Ланжевен вважав символом неможливості любові. Згодом, через багато років, Поль стане колегою Марі. Проте вона вже давно була поруч, так близько-близько. Неможливе переслідувало його.

Полю здається, ніби він зіщулюється.

Як болить йому те, що вона так близько! Недосяжне не повинно бути так близько, на відстані протягнутої руки. Марі рухалася поруч, але була на безкінечній віддалі. Його захоплення П’єром щораз дужчає і водночас міцнішає щось інше — відстань? чи це просто прагнення Грааля? чи ненависть?

Спершу Поль розмовляє з Марі шанобливо, потім по-товариському, врешті — ледь не розгнівано. Марі, Марі, до чого це призведе, така красива, така недосяжна для дотиків, така м’яка.

«Поль — дивний фізик-ядерник, він вірить в іони так, ніби сповідує релігію!» — поблажливо казав його вчитель П’єр; то хіба не варто було ненавидіти цю поблажливість, цю приязнь? До того ж Поль — республіканець, він критично ставиться до французької системи освіти, ненавидить ієрархію, 1898 року підписав петицію Золя на захист Дрейфуса, що робить іще менш зрозумілою бурю в пресі через скандал із Кюрі.

Можливо, Поль заслужив на свою чужоземку? може, єврейку? можливо, саме так все мало статися?

Одного разу, восени 1901 року, Марі кладе свою руку на його. Ще раз — в березні 1903. І всміхається!

Це сталося ще за життя П’єра, усмішка була дружня. Поль відчуває неймовірне збудження, довго уявляє ту руку, як вона торкається його голого тіла.

Її рука! Вона ж деформована! Але він не зважає на шкоду, завдану опроміненням. Її рука — замість усього тіла: білого, пишного, такого недоступного.

Якби хоч раз за життя вилитися всередину цього тіла! яке належить, належить! тому, хто є його шанованим вчителем і прикладом для наслідування. Марі, Марі, до чого це призведе?

Яка хімічна формула пристрасті?

І чому не існує якогось «архівного метра» любові, чому любов постійно змінюється, така зовсім не схожа на архівний метр — десятимільйонну частину чверті земного меридіана; і чому ніхто не вирахував, не отримав нагороди за визначення атомної маси пристрасті — для всіх, на всі часи, назавжди?

Півсторінки у «Чорній книзі». Розірвана. Питання: Чому ніби тавро на тварині?

Початок відповіді: Якось, коли Поль зайшов у гості, Марі, жартуючи, запросила його потанцювати на кухні і на кілька секунд так міцно притислася до нього, хоч у неї в той час була менструація, що він

Далі сторінка розірвана. Вона його провокувала? Чи було їй відомо, що безсонними ночами він знову і знову проживає ці секунди, мовби навічно поглинутий жагою, мовби на ньому тепер назавжди мітка, як тавро на тварині.

І навіщо це нагадування про менструацію?

Коли П’єр Кюрі загинув, Поль Ланжевен написав найкращий і найпроникливіший некролог. Марі дуже сподобалося написане. Він усе зрозумів.

Поль старався.

Він намагався витлумачити Марі. Йому здавалося, що у неї було багато облич. Марі легко спілкувалася з Полем і його дружиною Жанною Ланжевен, і з їхніми чотирма дітьми. Переживає, коли Жанна скаржиться на різкі манери свого чоловіка. Обурюється! коли дізнається, що Жанна розбила пляшку об його голову. Помічає «жахливі сварки» між подружжям. Однак ніщо не вказує на те, що невдовзі любов зруйнує життя Марі: вона вболіває за Поля, але він, здається, не відіграє для неї якоїсь важливої ролі.

А звуки цокання від вибухівки любові? Нічого такого?

Можливо. У «Книзі запитань» аж до весни 1910 року знаходимо тільки окремі своєрідні нотатки про Поля, тільки непевні примітки — (менструація!) — натякають на те, що він відіграє для Марі якусь роль.

Він чіпко і безболісно, ніби ракова пухлина любові, триває у її житті.

Бланш теж очікує свого часу. Він має настати.

У «Книзі запитань» вона розповідає про довгі нічні розмови з Марі, але вони говорять лише про Сальпетрієр, про жінок, які там мешкали, про лікарів. Здається, Марі чимраз більше захоплювали розповіді Бланш. Вона хотіла дізнатися стільки всього: про експерименти, про домагання, про втечі.

Про що вона думала?

Про що думав Поль, нікому не відомо. Його дружина Жанна прислухалася в темряві до його дихання, він не спав — саме у темряві Марі ставала видимою. Вона поставала з пітьми, ніби блакитне мерехтливе сяйво. Атож, йому подобалося думати, що Марі наче осявала темряву, тоді він дихав так швидко, так швидко, що Жанна Ланжевен ніч за ніччю запитувала пошепки:

— Полю? Про що ти думаєш? Ти спиш?

Але він не відповідав.

5

Марі сказала: нам слід усе спланувати. Він запитав, що вона має на увазі, Марі повторила нам слід усе спланувати, треба винайняти помешкання, лише для нас з тобою.

Тож 15 липня 1910 року Марі та Поль орендували двокімнатну квартиру на вулиці Банкьє, 5. Там вони могли бачитись. Помешкання було небагато вмебльоване, але у вітальні стояв комплект меблів, оббитих світло-зеленою тканиною, — Марі на свій подив виявила, що вони їй дуже подобаються, особливо зелений колір, що нагадував їй про літній луг у Закопаному.

Спальня була невибаглива: тільки ліжко.

Поль не особливо переймався такими речами, він радше був здивований практичною діловитістю Марі, але в душі — щасливий. Його перші маленькі записки до Марі сповнені якогось безтурботного щастя. Грааль тепер у нього, але він ще не усвідомив, що це означає. Пишу нашвидкуруч, аби сказати, якщо тебе не буде зранку, то я повернуся до нашого кубельця пообіді, після другої. З нетерпінням чекаю нашої зустрічі і майже не журюся труднощами, що нас спіткають. Як хороше знову почути твій голос і заглянути в прекрасні очі! Намагаюся придумати прийнятні умови для нашого життя вдвох і погоджуюся з тобою стосовно того, що є необхідним, аби це стало дійсністю.

Усе здавалося таким простим.

Марі бувало йшла вулицями chez nous [24], до їхньої квартири, що була неподалік, ішла швидко і зовсім не відчувала втоми, могла пройти тисячі кілометрів, несучи на своїх плечах усе горе Польщі, і навіть не почала б важче дихати. Цитата спантеличує, бо це єдиний раз, коли Марі у розмові з Бланш згадала про горе батьківщини. Інколи Марі зустрічала Поля в дверях, обіймала його, а тоді повільно, діловито, тихо всміхаючись, починала роздягати, зовсім не звертаючи уваги на його сором’язливість.

Пригноблення Польщі, тобто пригноблення польської культури і свободи, Марі якось порівняла з нестримною міццю тамованої любові.

Поль хотів кохатися у темряві, але Марі залишала світло. Шум вулиці їм не заважав, хіба лиш одного разу, коли Марі під час пестощів раптом широко розплющила очі від жаху — їй здалося, ніби вона чує, як гримить дев’ятиметрова вантажна підвода вагою шість тонн, і кучер Манен, який керує нею, повертає за ріг на такій великій швидкості, що Марі враз вигуком здивування чи то страху на якийсь час обірвала пестощі. І навіть не змогла пояснити щось своєму коханцю. А якось, коли Поль прийшов, Марі лежала голою на ліжку, і він завмер у дверях, і мало не зі збентеженням роздивлявся її. Марі сказала: заходь! це не сон! я тут! Він підійшов до ліжка, упав на коліна і розплакався. Не плач, заспокоювала вона, але якщо тобі справді хочеться поплакати, тоді так, звичайно.

— Тільки подумай, що усе це може закінчитися, — сказав він.

Можливо, Марі почувалася такою вільною також через те, що їхня квартира була таємною і забороненою.

Після любощів Марі могла непорушно лежати і дивитися на стелю, розглядаючи мерехтливі тіні від запалених свічок, і знала, що польські повстанці багато разів ховалися у квартирах, схожих на цю, й обговорювали, як зберегти польську мову та культуру. Звісно, вона розуміла різницю: їхнє любовне кубельце було чимось іншим, ніж гніздо повстанців, чи, може, й ні? Можливо, для неї — ні? У цій таємній квартирі було щось тепле, потайне, і через те вона відчувала, ніби плаває у теплому морі, колишеться на теплих хвилях, ні, вона ніби спочивала, огорнута навколоплідними оболонками, як зародок у лоні? можна було так думати? хіба не спочивав цей зародок у життєдайних навколоплідних водах? Водночас Марі переконувала себе, що її переживання є чимось більшим: найглибшим сенсом життя, який відкривається лише безневинним дітям.

І мені, думала вона.

Намагалася розповісти про це Полю, але знала, що він не зрозуміє, як це — жити у вигнанні, коли завжди прагнеш повернутися до материнського лона, де б ти не був і скільки б не прожив!

Ніби завжди прагнеш повернутися до материнського лона — чи він зрозумів це? — де б ти не був! завжди!

Марі забирала чисту постіль зі своєї квартири і несла її в кошику, моя крамарка, що несе з ринку яйця.

Щодня вона приносила цей кошик чистоти до їхнього любовного ложа. Для чого ти це робиш, запитував Поль, хтось може побачити і щось запідозрити. Все одно колись хтось щось побачить і щось запідозрить, відповідала вона, хіба ти не розумієш? Часто, коли Поль засинав, Марі з любов’ю дивилася на його обличчя: як розгладжуються на ньому різкі риси, і Поль виглядає зніяковілим та дитинним. Ось куди ми втекли — сюди, в найпотаємніше вигнання, ми спочиваємо в материнському лоні Європи, якось сказала йому Марі.

Це його потішило, але в її словах відчувалася напруженість, тож Марі більше ніколи їх не повторювала.

Оскільки все, що вони робили, було забороненим, Марі взагалі перестала боятися. Я недосвідчена, якось сказала вона; все, що Марі робила, коли вони кохалися, перебувало за межами її досвіду і здавалося новим. Який сенс у набутті досвіду, питала Марі. Прожите — вже досвідчене, мертва матерія. Ти ж фізик, вела далі Марі, всесвіт міститься в атомі, який є нашим ложем, не потрібно ні у що вірити, чому ти боїшся?

— Я не боюся, — Поль повторював це занадто часто, щоб вона йому повірила.

Марі не хотіла боятися. І не хотіла, щоб боявся Поль. У цьому сенсі вона прагнула взяти його з собою. Тому й розповіла про подорож до Нома.

Це виявилося великою помилкою. Але звідки вона могла знати?..

Спершу Марі боялася, що Поль вважатиме її досвідченою. Потім вона уже нічого не боялася. Не варто турбуватися, казала вона. Ми ж можемо уявити, що зустрілися цілком випадково, що ти збираєшся вирушити на Аляску і ніколи не повернешся. Які там міста на Алясці, запитував він. Здається, Ном, сказала Марі. Принаймні це не Ґренландія, відповів Поль. Тим краще, погодилася вона. Ти вирушаєш до Нома і зупиняєшся в Парижі лише на одну ніч, а потім, під час подорожі до Нома, помираєш. І ніхто тебе не дістане, а нам було так добре разом…

Чому я мушу померти? — Щоб жоден з нас не боявся тієї ночі в Парижі.

І тоді ми думатимемо так ніч за ніччю, на віки вічні. Ти йтимеш по безконечній, вкритій кригою рівнині й помреш, навіть не діставшись до Нома. Чому я мушу померти? Тому що інакше ти будеш боятися того, що ми робимо в Парижі. Ніхто нічого не знає, ніхто не довідається. Ми також забули. Все викреслено.

Так і думай. Усе викреслено — те, що сталося до і після цієї ночі, і потім на віки вічні; ти відважишся на все і я відважуся на все. Уяви, що ти вирушаєш до Нома. І вже ніколи-ніколи мене не побачиш, і мені ніколи не буде перед кимось соромно, бо ти помреш дорогою до Нома.

Він не зрозумів.

Але дуже засмутився, от і вся правда. Проте Марі, розповівши про поїздку до Нома, ніби відчула полегшення, а може, й цілковите звільнення. Вони кохалися. Цього разу було краще, ніж будь-коли до того, і краще, ніж будь-коли опісля. Але вона зрозуміла, що історія про Ном йому все-таки не сподобалася.

— Ти хочеш, щоб я помер? — Поль так і сказав, мало не діловим тоном, у темній кімнаті, коли свічки вже давно догоріли, споночіло і шум вулиці майже затих.

Вона палко запротестувала і запитала, як він може говорити такі нісенітниці, невже сумнівається в її любові?!

— Нам не допоможе смерть у Номі, — відповів Поль.

Три тижні потому він повернувся до сказаного, наче просто перервав думку і тепер продовжує:

— Пригадуєш подорож до Нома? Це не допоможе. Жанна щось запідозрила. Мабуть, до неї дійшли чутки.

— Ти боїшся?

Та він не мусив відповідати, вона й так уже знала.

6

Коли все так, як повинно бути, слова не потрібні, думалось їй у найкращі миті.

Ось що Марі мала на увазі: у найкращі миті він спокійно і мовчки лежав, увійшовши в неї, і вона відчувала ледве вловимі рухи його члена; тоді думати не можна! треба просто перебувати в самісінькому центрі життя. Ось так усе мало бути. І тихенько, ніби собачим носом! — як пес, який був у неї в дитинстві! — ось так вони мали принюхуватися одне до одного, він — усередині неї, але без жодних думок! наче їхні слизові оболонки обережно принюхувалися одна до одної, ніби його член був носом пса, який несміливо винюхував шийку її матки.

У найкращі миті саме так і було.

Вона не хотіла пояснювати це словами, бо він завжди неправильно розумів сказане нею. У найкращі миті слів не існувало. Він входив у неї глибоко, спокійно, але водночас допитливо; і вона вже ні про що не думала. Всі думки стиралися, саме це вона мала на увазі, коли розповідала про крижану подорож до Нома. Немає ніякої історії, ніякого покарання і провини, насамперед — ніякої провини! ніякої провини! Усі думки мали зосереджуватися на носі собаки, допитливому і переповненому ніжністю. Чому так складно пояснити йому, як повинно бути, він же розуміє усе про випромінювання і фізику?!

Але не про Ном.

Вона не наважувалася сказати, що всі її тканини і м’язи, усе її тепло і свобода, усе зібрано там, глибоко всередині; й у ті найкращі миті вона майже не ворушилася.

У найкращі миті не існувало майже ніякого руху.

Вони спокійно лежали. Це не повинно було закінчуватися ніколи, вони обрамлювали та огортали одне одного. Це не повинно було закінчуватися ніколи, бо такою і має бути любов: як зупинка у подорожі до Нома, саме тієї, найкращої, миті, допитливо й обережно, як собачий ніс, — так усе мало бути, назавжди і поза реальністю, але саме тієї миті, тієї ночі.

Так Марі уявляла собі любов. Саме це вона мала на увазі, коли говорила про подорож до Нома, — що не існує нічого після і нічого до, й у всякому разі — нічого поза межами їхньої маленької кімнати. Аж тут він каже, що Жанна щось запідозрила.

Марі почувалася так, ніби її зрадили.

7

Після всього, що відбулося, складно усвідомлювати, що коротке щастя Марі тривало лише шість місяців. Від березня до серпня 1910 року. Далі все так зіпсувалося, що нічого не вдалося б виправити, навіть якщо остаточний вибух стався аж у листопаді 1911 року.

Після цього Марі вже ніколи не зможе зблизитися з чоловіком, знайти коханця, почати все знову. Шість місяців.

Зненацька й одразу все зіпсувалося.

Довгий час, упродовж майже шести місяців, все було так чудово, але коли щось уже псується, то псується по-справжньому. З’явилися якісь свідки, котрі, кожне по-своєму обурюючись чи зловтішаючись, розповідали, що так, справді, Жанна щось запідозрила і не хоче цього приховувати, вона прийме виклик і битиметься на смерть.

Такою вже є любов, і її любов теж. У цій історії Жанна майже невидима. Припускаю, вона також мала свою історію і також бувало лежала і дивилася в стелю.

Якщо починати розказувати всі історії, врешті-решт усе стане невидимим. Тож доводиться вибирати.

Листа, якого Марі написала Полю, служниця вивудила з поштової скриньки і передала його мадам Ланжевен. Він був доказом.

Професор Жан Перен, друг Марі і Поля, якому про все було відомо, навідав Жанну Ланжевен і спробував заспокоїти її, але вона лише затято запевняла, що повинна вбити ту польську шльондру, яка посягнула на їхній шлюб. У будь-якому випадку, Жанна збиралася повідомити про це французьку пресу.

Кілька днів по тому Перен пізно повертався додому і перед будинком, на свій величезний подив, зустрів лауреатку Нобелівської премії Марі Кюрі, яка бігла назустріч йому бульваром. Марі просиділа кілька годин на мурі перед будинком, чекаючи на нього, і тепер розповідала, що мадам Ланжевен та її сестра мадам Буржуа накинулися на неї просто на вулиці, осипали найгіршими образами, і що розлючена жінка погрожувала їй та кричала, щоб «забиралася геть із Франції».

Марі мала вигляд «загнаної тварини». Вона не знала, чим можна зарадити у цій ситуації.

Наступного дня професор Перен навідався до мадам Ланжевен для того, щоб усе залагодити. Та стала вимагати, щоб Марі упродовж восьми днів виїхала з країни, інакше її вб’ють.

Усе зіпсувалося. А далі буде ще гірше. Подорож до Нома вже не мала ніякого сенсу.

Що мені робити, запитала Марі у Бланш.

Але Бланш не знала, що їй порадити, вона жила в іншому світі, який був значно зіпсованіший, хоч і не в такому розумінні.

Їдь, сказала вона. Їдь геть із Парижа. Тут небезпечно залишатися. Куди ж мені їхати, запитала Марі.

Тільки не в Ном, відповіла Бланш.

8

Марі поїхала до Аркуе.

Це вперше вона мусила втікати від любові. Всі попередні втечі нагадували наступ. А ця була справжньою втечею.

Аркуе — маленьке рибальське селище на бретанському узбережжі, жменька будинків, затиснутих між скелястою прірвою і морем. Каміння там мало червонуватий колір, можна було гуляти берегом і дивитися на море. Жінка, яку опосів розпач і яка бачила, що її коханий вагається, могла лише ходити берегом у шторм або самотньо сидіти на молі наступного дня, поки накочувалася мертва хвиля і посилювався дощ. Марі розуміла, що мусить ухвалити рішення, і про вагання не могло бути й мови. Та з ким їй було поговорити?

Бланш залишилася в Парижі у своєму дерев’яному ящику.

Потім Марі пригадувала, що в Аркуе вона ніби лежала у крижаній могилі, саме так Марі й сказала, однак не була мертва чи вкрита крижаною кіркою, розуміла, що усе це означало, але не могла знайти вихід.

Саме тоді, у серпні 1910 року, вона написала Полю листа, який стане для неї катастрофою.

Марі, Марі, чому ти його написала?

О, так легко запитувати себе: чому вона це написала! для чого ця відвертість, цей практичний підхід, для чого ця ввічлива жорсткість, цей цинізм, ця нечувана рішучість зберегти свого коханого, чому, чому ти написала цього листа, Марі! Ніби вона не знала, що Поль слабкий. Ніби йому можна було додати мужності й сили, здатності витримувати бурі, навіть такі, що можуть піднятися навколо тієї всесвітньо відомої першої! жінки-лауреата Нобелівської премії, яку оточувало величезне захоплення і ненависть, а не тієї, яка однієї ночі в забрудненому одязі, плачучи з розпачу, бігла бульваром назустріч другові на прізвище Перен, і казала, що все просто жахливо, що вона помре і скандалу тепер не уникнути. Оця відома на весь світ жінка тепер втратить репутацію і все нараз, за секунду! зміниться з поваги на презирство.

Падіння може бути не таким вже й важким, але падати з такої висоти! так низько! а діти! а сором!

Тоді вона пише листа до Поля, в якому каже, що не все іще втрачено.

Але ж цей її нестерпно практичний тон! Мало не педагогічний, менторський! Твоя дружина не здатна зберігати спокій і не дозволить тобі стати вільним; вона завжди намагатиметься контролювати тебе з огляду на усі мислимі причини: матеріальну вигоду, непогамовність або звичайну лінь, чому б ні; не забувай також, що у вас абсолютно різні погляди на все, що стосується навчання дітей і домашнього господарства, від такого роду розбіжностей ти потерпаєш з часу одруження, а для мене це все цілком чуже.

Вона нагадує йому про його біди, та ще й так по-діловому! цей нечувано діловий тон! він просто нестерпний, проте чи не приховує він чогось іншого?

Інстинкт, що привів нас одне до одного, мусив бути надзвичайно сильним, бо допоміг нам здолати стільки непорозумінь у різних підходах до нашого бачення, як слід влаштувати особисте життя. З цього відчуття, такого інстинктивного і спонтанного, яке водночас напрочуд добре поєднується з нашими інтелектуальними потребами, може виникнути все, що завгодно. Думаю, ми могли б узяти з цього возз’єднання усе: корисну співпрацю, надійність і ніжність, відвагу до життя і навіть чудових дітей любові в щонайпрекраснішому значенні цього слова.

Поки що це звичайний любовний лист. Але є ще продовження.

І це говорить вже не холодна рибина, не науковий аналітик, не полум’яна революціонерка, не суфражистка, не ніжна любляча дружина, не офіційна особа, що має імунітет, і не лауреатка Нобелівської премії, яка викликає захоплення та є прикладом для наслідування жінкам у всьому світі: це Марі, тварина посеред ворожих джунглів, і людина, яка безжалісно б’ється за своє життя. Немає жодних сумнівів у тому, що твоя дружина не погодиться на розлучення без бою, від цього їй ніякої користі; вона ціле життя тільки те й робила, що використовувала тебе, тож такий перебіг подій матиме для неї лише недоліки. Що гірше — зважаючи на її характер, вона захоче залишитися, як тільки здогадається, що найбільше за все ти бажаєш, щоб вона пішла від тебе.

Тому, як би це не було для тебе важко, необхідно, щоб ти вирішив докласти максимальних зусиль, аби методично і цілеспрямовано зробити її життя нестерпним.

Якщо вона скаже, що погодиться на розлучення, за умови, що діти залишаться з нею, ти повинен не вагаючись прийняти її пропозицію і так покласти край вимогам, які вона в іншому випадку постарається висунути. Надалі достатньо буде й того, щоб Жан продовжував навчання в школі-інтернаті, а ти мешкатимеш у Парижі в EPCI; на зустріч з іншими дітьми будеш приїздити до Фонтене або домовишся, щоб їх приводили до Перенів; тоді зміни не відчуватимуться так різко, як ти побоюєшся, і, без сумніву, так буде краще для всіх сторін. Під час наших зустрічей ми вживатимемо ті ж самі заходи безпеки, що й зараз, допоки все не вгамується… і це продовжується, і продовжується, і продовжується.

Вона прагне врятувати його, володіти ним, Марі полонила смертельна хвороба любові, а це не завжди виглядає красиво. Ти мусиш докласти максимальних зусиль, щоб методично і цілеспрямовано зробити її життя нестерпним.

Це некрасиво. Але вперше в житті Марі полонила любов, яка змітає все на своєму шляху: і постійно ця жахлива думка, що та, інша, ненависна, обдурить його і поверне до подружнього ліжка, до тілесного і, можливо, зробить усе, щоб завагітніти.

І так назавжди відсторонить Марі.

Перше, що тобі слід зробити, — перейти жити в окрему кімнату. Я хвилююся, що не зможу підготувати тебе до того, що може трапитися. Остерігаюся її нападів плачу, перед якими тобі так важко встояти, боюся пасток, які вона придумає, щоб завагітніти — тобі не слід довіряти їй, прошу тебе, не змушуй мене довго чекати на день, коли ваші ліжка стоятимуть окремо. Лише тоді я зможу не так тривожно сприймати кроки до вашого розлучення. Ніколи не спускайся зі спальні на верхньому поверсі, працюй допізна, а якщо буде потрібен привід, скажи, що тобі треба відпочити, бо ти працюєш до пізнього вечора і мусиш рано вставати, що тобі заважають її вимоги ділити одне ліжко і через це ти не можеш належно відпочити.

Так, це нестерпно. Марі, Марі, це нестерпно!

Вона мучиться від думок, що, як мечі, пронизують її тіло, в її уяві крутяться картини і образи, як боляче! боляче! боляче! і якщо ти випадково, просто через виснаження, піддався їй під час відпочинку, не дозволяй, щоб це тривало, а якщо вона наполягатиме, залишайся ночувати в Парижі, у Жана… Так, це, мабуть, некрасиво, але розпач рідко буває красивим.

Вона про це знає. І закінчує у тихому відчаї. Та поки я знаю, що ти з нею, мені доводиться терпіти жахливі ночі, я не можу спати, великим зусиллям змушую себе подрімати дві-три години; я прокидаюся, ніби в гарячці, і зовсім не здатна працювати. Зроби все можливе, щоб покласти цьому край.

Марі написала дуже довгий лист — некрасивий, але зворушливий портрет любові, саме такої, якою вона часом буває. Хоча насправді лист був доволі непоганий. Проте він таки не годився для публікації у французькій газеті «Л’Евр» восени, 23 листопада 1911 року; цей лист викликав найбільшу хвилю галасу навколо Марі, бурю проти «цієї чужоземки, яка зруйнувала французьку сім’ю, це нова справа Дрейфуса, хоч і в іншій подобі. Щоправда, цього разу справа не розколює Францію, а демонструє, що Франція в руках купки брудних чужоземців, які грабують, плюндрують і ганьблять нашу країну. Тепер Ізраїль мобілізовує усіх своїх левитів, найманих убивць і горлорізів».

Марі, Марі, до чого це призведе.

Часто думаю про Паскуаля Піньона та його Марію.

У цирку монстрів Паскуаль зустрів жінку на ім’я Анн, і вони закохалися одне в одного. Тоді Марія, жіноча голова, яку він носив на собі, як шахтар лампу, від відчаю і люті почала злісно співати.

З її губ не зірвалося жодного звуку — у неї ж не було голосових зв’язок. Але вона співала, її пісня була люта і несамовита, її не чув ніхто, крім Паскуаля — пісня проникала всередину нього. Врешті він почав божеволіти і спробував покінчити з собою. Його знайшли в каньйоні південніше від Санта-Барбари, він лежав у висохлому потоці, понівечений і непритомний. Очі Марії були широко розплющені, ніби від жаху чи полегшення. Так злісно вона більше не співала. Чотири чоловіки принесли Паскуаля і Марію назад.

Я часто думаю про цей «злісний спів». Як міг би він звучати? Якийсь потворний різкий вереск — пронизливий відчай, ось що, напевно, відчувала безпорадна Марія, посаджена, мов німа шахтарська лампа, на голову Паскуаля, вона нічого, нічого не могла вдіяти, окрім як злісно співати.

Такою, напевно, і є злісна пісня ревнощів.

9

Поль отримав листа, прочитав його і надіслав коректну, люб’язну, трохи відсторонену відповідь. Написав, що прочитав її послання, навіть двічі, але не має часу відповісти детально. Поки він ще в змозі оцінювати ситуацію, йому також видається, що «розлучення було б найкращим рішенням», але бажано, щоби все обійшлося без насилля.

Він усе-таки трохи боявся.

Кілька місяців до того Марі запропонували місце в Академії наук.

Це була нечувана, шокуюча пропозиція, але Франція мала лише трьох живих нобелівських лауреатів, і Марі була однією з них, тож вона погодилася на подання кандидатури. За неї не проголосували, води припливу відійшли, піднялася хвиля ненависті і, «оголосивши у пресі про висунення своєї кандидатури, вона продемонструвала брак стриманості, що не пасує її статі. Громадськість виявилася вороже налаштованою до кандидатки».

До Марі Кюрі наростала ледве тамована злість.

Та все одно вони не знали усіх її таємниць. Не знали про жахливий відвертий лист до Поля, про злісну пісню любові.

Але скоро дізнаються. Вже наступної осені.

Потім, за рік, у той поворотний момент, у «Книзі запитань» під заголовком: Коли я дізналася про дилему Марі? Бланш пише, що Марі близько 17 години вечора увірвалася до неї в кімнату і впала на коліна перед пересувним дерев’яним ящиком: обличчя мертвотно-бліде, волосся розкуйовдилось, вона не ридала, але була в страшенному відчаї і безнадії, а тоді почала розповідати.

Хтось проник в їхню з Полем схованку. Зламав замок у дверях, обшукав квартиру і викрав листи, які Марі написала Полю.

Серед них був також той довгий лист, якого вона надіслала з Аркуе в серпні 1910 року. Тепер Жанна знала, що володіє зброєю, листом, що означав вірну смерть в очах зашкарублої французької громадськості або самогубство Марі. Вже наступного дня мадам Ланжевен повідомила через свого адвоката, що вона «володіє незаперечним доказом» ганебної поведінки Марі і не вагаючись використає цей доказ у судовому процесі і дозволить його опублікувати, якщо Марі негайно не покине країну й продовжить загрожувати її родині своєю скандальною присутністю.

Ось так. Марі була надто схвильована, щоб помітити загрозу. Вона лише розуміла, що тепер Жанна володіє бомбою, тобто листом, який може назавжди розчавити репутацію Марі, і що вона, без сумнівів, ним скористається.

Її пісня була по-справжньому злісною. Марі цілу ніч тихо й непорушно просиділа коло Бланш, похитуючись вперед-назад, ніби покинута дитина, й увесь час шепотіла, що вона його втратила.

Що можна було сказати, щоб її розрадити?

Вже на світанку Марі лягла на підлогу і заснула. Вона нагадувала загнану тварину, тепер уже спійману. Марі запитала у Бланш, що б та зробила на її місці, але Бланш нічого не відповіла.

Проте подумала, що Марі раптом перетворилася на дитину, яка боляче поранилася, не має сил плакати і просто хоче лежати на колінах у матері. Нарешті Марі прошепотіла: розкажи. — Що розказати? — Розкажи про любов так, щоб я зрозуміла. Розкажи про те, яка вона була і якою повинна бути. — Цього не можна зрозуміти, — прошепотіла їй на вухо Бланш, — любов не для того, щоб її розуміли.

З любові може постати світло або темрява. Ті, хто любить, можуть поділитися своїм світлом або своєю темрявою — життям або смертю. Це неможливо зрозуміти.

Розкажи про Сальпетрієр, попросила Марі тієї ночі, розкажи, щоб я пережила ще цю ніч і, може, всі наступні ночі у вічній вічності, можливо, на шляху до Нома, так, на шляху до Нома.

Amor Omnia Vincit — так могла б розпочати Бланш, але не сказала нічого.

Примітки

[23] Уривок вірша «Запаморочливі краєвиди» Вернера Аспенстрьома із поетичної збірки «Снігова легенда» (Snölegend, 1949).

[24] До нас (фр.).

VІ
Пісня про метелика

1

Одна фотографія Бланш все-таки є.

У третьому томі гігантської колекції фотографій пацієнток Шарко, чи, може, треба казати — жіночого театрального ансамблю «Iconographie photographique de la Salpêtrière» [25] залишилася одна фотографія Бланш Віттман.

Так, вона справді вродлива.

Навколо шиї у неї біле мереживо — таке мала моя бабця Юганна на фотографії, яку я використав для «Виходу музикантів», на ній бабця в круглих окулярах, з зачесаним назад волоссям, це фото поступового замінило посмертну світлину, пам’ять про неї як про покійну. Красива і сильна жінка. Бланш однак не виглядає такою строгою і впевненою в собі, як Юганна Ліндґрен. Бланш опустила погляд вліво, волосся у неї теж зачесане назад, але кілька пасем розвіваються — вивільнені змійки, — ніби на голові у Медузи, її прекрасні очі зажурені.

Тонкий стан і м’яке, чуттєве тіло, занотовую я на аркуші, який знайду набагато пізніше. Це може стосуватися Бланш або Марі Кюрі, але не Юганни. Чому це здалося мені важливим?

Руки, які на час фотографування 1880 року ще не були ампутовані, зімкнуті.

Значно більше світлин зберегли образ Марі.

Такої красивої і забороненої.

На знаменитій картині, де зображено сеанс із Бланш та Шарко, що й досі висить у бібліотеці лікарні Сальпетрієр, обличчя Бланш видно під кутом, збоку.

Привертають увагу ревниво-зацікавлені, ледь не заздрісні обличчя глядачів. Вони проживають цю мить разом з нами. Усім видно: рух падаючого тіла і жіночна покірність Бланш.

Самотність і ревнощі.

Податливість, опущена блузка. Шарко повернувся до глядачів, наче віддає накази або карає. А ось Бабінскі, якого так ненавиділа Бланш, позаду неї. Розкриває руки, ніби Спаситель.

На фотографії з «Iconographie» Бланш уже сама, її красу не порушують чужі погляди, її сукня не розірвана, а красиво декольтована. Жодних ревнивих глядачів. Ми бачимо привабливу жінку ХІХ століття, з сильним почуттям самодостатності.

Сережки, довгі. Дорога сукня? Так, можливо. Це не якась дівчинка з нетрів, а вродлива засмучена жінка, перед якою відкривається життя. Чим не картина? «Мереживниця» Вермеєра? Ні, але я впізнаю цю жінку.

Ту, перед якою відкривається життя.

Якщо роздивлятися два тогочасні зображення Бланш, де одна — свята, а інша — безсила молода зірка в ансамблі Шарко перед очима ревнивих глядачів, якщо сприймати її розумом, вона стає незбагненною.

Тож не робіть так!

Аксель Мунте у «Книзі про Сан-Мікеле» розповідає, як одного разу був глядачем на сеансі в лікарні Сальпетрієр. Показ відбувався у просторому залі — він, напевно, перебільшує, зазвичай це була кімната, в якій поміщалося близько тридцяти глядачів.

Можливо, Мунте хоче підсилити своє враження від того, що називає гіпнотизмом, — від першої стадії експерименту Шарко з істерією. Мунте бачив Бланш. Він ніколи не називає її на ім’я. Це добре.

Це чудово! Він не оскверняє її своєю присутністю!

Доктора Мунте переповнювало презирство.

«Великий актовий зал був до останніх рядів заповнений різношерстою публікою з усього Парижа: письменники, журналісти, відомі актори й актриси, модний демімонд [26], усі вони з хворобливою цікавістю очікували на дивне явище гіпнотизму. Дехто з об’єктів досліду, без сумніву, таки піддавався впливу навіювання, яке під час сну вони сприймали як постгіпнотичне навіювання. Та багато з них були шахрайками, заздалегідь знали, чого від них очікують. Деякі з насолодою вдихали випари з пляшечки із нашатирним спиртом, коли їм казали, що то одеколон, інші їли шматочки деревного вугілля, коли їх видавали за шоколад. Одна лазила по підлозі на чотирьох й несамовито гавкала, коли їй казали, що вона — собака, розмахувала руками, намагаючись злетіти, коли їй треба було зображати голубку, з переляканим криком підсмикувала спідниці, коли їй навіювали, що кинута на підлогу рукавиця — то змія. Інша походжала, ніжно колишучи на руках циліндр, якщо їй казали, що це — її дитина. У багатьох цих дівчат, яких то тут, то там гіпнотизували десятки разів на день лікарі і студенти, дні минали в якомусь напівтрансі, з потьмареною від найнедолугіших навіювань свідомістю, вони лише частково були при тямі й, мабуть, не могли відповідати за власні дії; вони були приречені рано чи пізно закінчити в Salles des Agités [27], якщо не в божевільні».

Мені це знайомо.

Коли я був дитиною, говорив, як дитина, і міркував, як дитина, тобто у віці шістнадцяти років, я пішов якось на показ, влаштований одним майстром навіювання, гіпнотизером. Це відбувалося в актовому залі у Шеллефтео. Там сиділо десь із сімдесят осіб. Усі заплатили за вхід по три крони. Я був сором’язливим і тому не дуже хотів виходити на сцену для експерименту, але зібрався з духом і пішов, з цікавості.

Це вперше я стояв на сцені.

Не зрозумійте мене хибно. Я не був пацієнтом величезної клініки в Парижі, не був серед модного демімонду, відомих акторів чи ласих спостерігачів-інтелектуалів, ні — це був просто актовий зал гімназії в Шеллефтео. На сцену нас піднялося, здається, шестеро.

Гіпнотизером був чоловік років п’ятдесяти. Він пітнів.

Все було так, як описував Аксель Мунте у «Книзі про Сан-Мікеле». Можливо, не так вдало чи драматично, але гіпнотизер-аматор і мандрівний навіювач — його так називали? — старався: і я до болю виразно пам’ятаю, як потім переконував самого себе, що усе це я робив заради нього. Бо він так сильно пітнів. Я хотів утамувати його страх. Тому що він передавав цей страх мені. І тому що публіка внизу була ворожою масою і будь-якої миті могла повстати проти нього, якщо він зазнає невдачі, і тоді відповідальним за це буду я! зненацька я зрозумів це! вони повстануть супроти цього підозрілого мандрівного гіпнотизера-аматора з глумом чи невдоволенням, як агресивний грізний звір, ця спрагла крові маса, яку стримує розум, але яка наступної миті може перейти в атаку; тому ми там, нагорі, під яскравим холодним електричним світлом, від якого гіпнотизер так страхітливо пітнів — не від самого світла, а насамперед від страху, — ми всі разом мусили виявити відповідальність, творчу співучасть. У нас було завдання перед вороже налаштованою підозріливою масою внизу, яка, можливо, якщо нам нічого не вдасться, з глумливими вигуками і сміхом накинеться на нас.

Ми, митці, проти звіра людської маси; і я знав, що ми разом мусимо виконати це страхітливе завдання, яке наганяло жах.

З того часу я більше не виходив на сцену — я постійно там стояв.

Спільність омани — усе, що пам’ятаю. Гіпнотизер мені подобався. Перш ніж піднятися на сцену, я вважав його бридким шарлатаном, але там, нагорі, поспівчував йому, розділив його страх перед ворожим людським звіром.

Таким було моє коротке перебування в Сальпетрієрі — лікарні, яка перенеслася на сцену актового залу гімназії у Шеллефтео, а я заплатив три крони, щоб побачити експеримент і став його співучасником.

2

Ночами вона, ніби обітнута нерухома Шехерезада, говорила до Марі, щоб надати сенс її існуванню.

Страхітливе життя Бланш Віттман, навіть усупереч здоровому глузду, у трьох її книгах постає таким, що має сенс. Оповиті слабким мерехтливим блакитним сяйвом, жінки стають заступницями одна одної. Моя доля і все, що зі мною трапилося під впевненим керівництвом професора Шарко, здавалося, є для Марі якоюсь розрадою.

Її почерк чіткий, розбірливий.

Розважні спогади, які перериваються незрозумілими втечами у мрії, — усе для того, щоб врятувати життя Марі. Бланш повинна поєднувати їх в особливий спосіб. Усе повинно сходитися, мати сенс. Уранова смолка вбиває, незважаючи на домішок лісової хвої. Опромінення руйнує моє тіло. Я не боюся. Я скоро помру. З’являється несподіване мало не жартівливе зауваження.

Цього вона Марі не сказала. Та, може, сказала наступне?

Пояснення полягає зовсім не в тому, що я не відчувала перед Шарко страху або власної неповноцінності. 3 жовтня 1880 року він уперше зобразив свою наукову схему на моєму тілі, частково оголивши його, але не так безсоромно, щоб відкрити груди. Через судоми, які мучили мене вже кілька років, нічим не нагадували епілепсію, але дугою підкидали моє тіло до потьмянілого неба, яке не знало милосердя, я шипіла, ніби від ненависті чи презирства до неіснуючого Бога. Він карав мене, наче я була Йовом, не метеликом, що втік із неба, а скинутим ангелом, на якого чекала помста. Шарко уклав схему з клітинок, на якій проставив координати (потім я дізналася значення цього слова), позначивши деякі точки. Він використовував ручку. Я помітила, що Шарко не позначив ті точки пожадання, які зазвичай пов’язували з пристрастю. Згодом, допомагаючи в роботі над «Iconographie Photographique de la Salpêtrière», я майже з жартівливим інтересом вказала на схематичному зображенні жінки істерогенні зони: спереду всього 11, на спині — 6. Ця ілюстрація, по суті, описувала мене саму, але в графічній формі. Тоді я могла на рисунку зобразити картину невпорядкованого емоційного життя людини, дещо його спростивши. І тільки потім усвідомила, що та людина — я, і що замість вважати себе настільки суперечливою і хаотичною, я могла б спростити саму себе до такої — не побоюсь сказати це слово — чистоти. Цієї чистоти я і намагалася дотримуватися все життя, починаючи від пережитого мною на березі ріки.

Та все одно продовжувала ставити йому неправильні, майже сповнені ненависті запитання.

— Ви думаєте, що я — механізм, а не людина? — запитувала; у той час я ще не зверталася до нього на «ти».

— Я так не думаю, — оборонявся він, але відводив погляд, ніби сприймав мої слова як звинувачення.

— Але ви вірите, — наполягала я, — що, торкаючись цих точок, зможете отримати наді мною владу?

Він нічого не відповів.

Асистент Шарко, Зиґмунд, якось почав розпитувати Бланш про її дитинство та юність.

— Ти коли-небудь відчувала пожадання до свого брата? — запитав він.

— Звичайно, — прозвучало у відповідь.

Зиґмунд бачив, що вона обманює. Але, пише Бланш, за які лише оповіді не хапаєшся жадібно тепер, коли минуло вже стільки часу, коли життя зупинилося і тебе поклали у дерев’яний ящик на коліщатах! Їй було чотирнадцять — ще дитина, з дитячими думками, якій, наче скаженому вовченяті, бракувало поступливості та вміння прощати життя, — і одного разу до них прийшов її батько, відвідати дружину. Матері не було вдома. Моя матір ненавиділа його, а він — її. Я також ненавиділа її, але тільки до тієї миті, коли вона покинула мене, поглинута глибінню ріки. Тоді я вибухнула тяжкими риданнями, ніби перед ампутованою любов’ю. Батько чемно розмовляв із Бланш, пішов у сад, зірвав три жовті квітки і дав їй, наче вона була незнайомкою, невідомою і красивою молодою жінкою.

Він виходив, уже стемніло. Бланш спинила його коло брами у сад, міцно взяла за плечі, повернула до себе і поцілувала — довго, як жінка цілує чоловіка. Я відчула задоволення від поцілунку. І гірко його оплакую. А цей молодий негідник запитує мене про брата, чи я відчувала до нього пожадання!

Ах, ні. Але три квітки! Жовті! Бланш здалося це кумедним.

Ймовірно, у розповідях можна наблизитися до точки, де незбагненне стає видимим навіть із дерев’яного ящика на коліщатах.

Але це ще не означає, що відкривається його розуміння.

Бланш каже Марі, що зненавиділа Шарко з першої хвилини, але потім ненависті не стало, вона навіть полюбила його.

Наприкінці любила його дуже сильно.

Так найпростіше. Історія любові, коротко підсумована. Вона може розпочатися з відрази. А тоді все перемінюється. Я люблю тебе і завжди любитиму, на віки вічні.

Бланш було вісімнадцять, коли її запроторили в Сальпетрієр.

Це був не перший інтернат; з сімнадцяти років вона побувала в кількох лікувальних закладах. Божевільнях, так зазвичай казала. Більшість сприймала ці слова як вияв зверхності. Мене віддавали до п’ятьох божевілень, могла сказати Бланш зі спокійним і сумним поглядом, красива, як альпійська фіалка, грізним тембром м’якого голосу — це означало, що її безумство може вибухнути у будь-який момент. Вона ж була така вродлива! Той, кого полюбила Бланш, Жан-Мартен Шарко, народився в Парижі 29 листопада 1825 року і був сином каретника.

Шукати доводиться поза картинами, а не в них.

Шарко не мав якихось особливих спогадів про дитинство. Найкраще він пам’ятав одне своє літо на узбережжі біля каналу, поблизу міста Сен-Мало. З цього літа у нього залишився єдиний чіткий спогад. Усе інше — порожнє, жодних спогадів. Повтóри Бланш — ненормально хворобливі. Любов пояснити вона не могла, але намагалась.

Божевільні, так Бланш зазвичай казала. Хоч правильніше було б казати лікарні або притулки.

Ніхто ні до Сальпетрієра, ні після не описував її як психічно хвору. І все одно — з однієї божевільні в іншу, і завжди — спокійна, мила, загрозлива краса. У неї регулярні зриви, її запроторювали на лікування, виліковували, відпускали, і вона знову зривалася. Мені це так знайомо!

Як було сказано: вона зненавиділа Шарко з першої хвилини. Потім це минуло.

У Бланш були повторні напади «істеричного характеру».

Напади починалися тонічною фазою, після якої наставала фаза клонічна. Потім, після короткої паузи, неймовірної сили opistotonus [28] з arc de cercle [29], іноді з vocalisation [30]. Тоді вона ставала небезпечною, хоч і красивою. Ніхто не знав, чим їй можна зарадити.

Думаю, усі махнули на неї рукою.

Можна довго сподіватися, що вдасться повернути людину до нормального життя. Та врешті руки таки опускаються. І Бланш Віттман відправили до Сальпетрієра. Він був у певному сенсі кінцевою станцією або сміттєзвалищем. Палац безумців, палац жінок, палац-смітник для безнадійних.

Але ж їй було лише вісімнадцять!

Бланш занурилася в давні традиції Сальпетрієра — у XVIII столітті то був найбільший притулок Європи, куди запроторили вісім тисяч осіб. І це у місті, населення якого становило всього півмільйона! Як результат — на одному ліжку жінкам часто доводилося спати втрьох, а то й учотирьох. Важливою частиною притулку було окреме відділення для невихованих молодих жінок, чи радше дітей — виправний дім — La Maison de Correction. У La Correction закривали юних дівчат, яких вважали збоченками або виродками. Їх запроторювали туди на прохання їхніх сімей, за клопотанням, зверненим до Короля чи до адміністрації Hospice Général [31]. Батьки або, у багатьох випадках, сусіди надсилали подання, в якому заявляли, що невиховані дівчата створюють незручності для родини чи для сусідів, чи, якщо брати ширше, для свого оточення, наприклад, для цілого кварталу; тоді дітей забирали до La Correction у Сальпетрієрі.

І як швидко у них виявлялися симптоми конвульсій!

Збочених невихованих дітей від кварталу проституток — La Commune [32] — відділяв лише відкритий двір; ці молоді дівчата не мусили зазнавати процедур, призначених проституткам, тобто випалювання на правому плечі тавра у вигляді літери «V» або фрази «fleur de lis» (може, образ тавра Бланш узяла все-таки не в Расіна!) і їх не перемішували з численними жінками, яких вважали «політичними в’язнями», у La Grande Force [33], де в середині XVIII століття так звані нестямні конвульсіонери з Сен-Медара стали легендою Сальпетрієра.

Але ж Бланш все одно занурилася в історію! В брудну історію новітньої епохи!

Її завели до Палацу, як заганяють худобу в загін.

Вона не пручалася, але один із санітарів міцно тримав її за руку, і коли дуже заболіло, аж Бланш конвульсивно заголосила — цей вислів зрозумілий, але навряд чи коректний, як і багато чого іншого у «Книзі запитань», — він взяв її за стан і, заспокоюючи, почав погладжувати їй груди. Не пам’ятаю, у скількох так званих лікарнях я побувала. Батько, вважаючи це вирішенням проблеми, яка для нього була нездоланна, повідомив відповідним особам, що я несповна розуму, що несправедливо звинувачую всіх і все, зокрема і його, тож не можна засуджувати невинних санітарів, які відводили мене в Сальпетрієр, у тому, що вони поводилися зі мною, як із божевільною, яку треба заспокоїти. Крім того, в газетах багато говорили про людей, що занедужали на страх води, і також про вже згадуваних хворих на сказ, до яких доктор Пастер привернув багато уваги. Можливо, санітари побоювалися, що я теж заражена. Всі добре знали, що, наприклад, заражені сказом російські селяни, яких привезли до Парижа і яких досліджував доктор Пастер, що ці несамовиті від переляку й страху люди гризли залізні грати і билися об кам’яні стіни, аби припинити свої невимовні страждання. Хіба не могло трапитися так, що я, страхітлива молода істота на ім’я Бланш Віттман, яка часто страждала від подібних на сказ судом, також була заражена!

Тож санітари заспокійливо погладжували їй груди і, жартуючи, провели крізь браму, що була входом до Палацу, де минуло шістнадцять років молодого життя Бланш.

Це сталося 12 квітня 1878 року.

Вона пробула там три місяці, а тоді вперше побачила чоловіка, що правив Палацом, могутнього доктора Шарко, яким захоплювалися і якого боялися. І коли наші погляди зустрілися, і він схилився над журналом переглянути, що ж там про мене записано, в мені негайно спалахнула ненависть — почуття, якого він не розділяв і яке з часом я перетворю на любов. Я знала, що він бажав керувати моїм життям, і знала, що йому нічого не вдасться. З тієї миті він був пропащий і без надії на порятунок.

Більше про прибуття до Сальпетрієра Бланш не пише нічого.

Шарко славився своєю мовчазністю.

Під час огляду пацієнтки перед публікою, що збиралася по п’ятницях — а потім і по вівторках, — він часто сидів мовчки і замислено розглядав жінку. Міг поставити якесь коротке запитання, тихо, майже пошепки, і знову замовкнути. Часом — несподівана приязна усмішка, яка так само раптово зникала. Ніби до нього приходило натхнення, яке одразу ж стиралося зі свідомості.

Але ж Бланш була така юна! Не знати навіть, чи на початку він звернув на неї увагу.

Дуже вродлива, з сумними очима. Звідки йому було знати…

3

1657 року в Парижі було заборонено жебракувати, жебраків заарештовували і вивозили до Сальпетрієра, який у XVIII столітті перетворився на найбільшу лікарню Європи з вісьмома тисячами пацієнтів та в’язнів.

Ніхто не міг провести межу між цими двома поняттями: пацієнт і в’язень. Тому зійшлися на тім, що всі будуть пацієнтами.

Старі, нужденні, жебрачки, проститутки з венеричними хворобами, паралізовані, хронічно хворі, потерпаючі від конвульсій, психічно неврівноважені, покинуті діти — там зібрали усіх. А також тих, хто не підпадав під жодне з перелічених визначень, але поступово перетворювався на когось із цих категорій. Найупослідженіші з ув’язнених животіли в череві Палацу, у його глибинах, які називали Les Loges des Folles [34], у підвальних норах з глиняною долівкою, що призначалися для жінок несповна розуму, де найслабші пацієнтки помирали від нападів зграй войовничих щурів, які в темряві починали боротьбу за виживання, боротьбу, в якій вони часто перемагали постарілих жінок-зайд.

Таким був потаємний простір Палацу, внутрішня діра його черева — мовби Палац нагадував людську істоту. Усередині цієї істоти крилася жахлива таємниця, потаємний простір, ще недосліджене в людині чорне жахіття.

Але правителі Палацу впродовж століття не виявляли жодного зацікавлення цією загадковою дірою.

Згодом казали, що попередники доктора Шарко покращили умови життя в надрах Палацу.

Хто ж застромлювався і проникав у діру черева?

Можливо, Філіп Пінель? Він народився 1745 року, був другом Бенджаміна Франкліна, потім — просвітителем, мріяв поїхати до Америки, але натомість опинився у Сальпетрієрі, де працював лікарем до кінця свого життя 1826 року. Під час Французької революції, коли Філіп, заохочений ідеями Просвітництва, запропонував, щоб ув’язнених жінок, становище яких було найгірше, звільнили від кайданів, його запитали: Громадянине Пінель, може, ви самі з’їхали з глузду, якщо хочете звільнити цих жоноподібних тварин? На що він відповів, що жінки збожеволіли від смороду, браку свіжого повітря, тисяч щурів, темряви в дірах і безнадії. Тоді революціонер сказав: Робіть як знаєте, громадянине Пінель! Кілька сотень нещасних випустили на світло. Збурений натовп, наляканий виглядом звільнених жінок, накинувся на Пінеля. Та його врятував солдат на ім’я Шевінь, якого він колись визволив від десятирічного ув’язнення в кайданах.

Так, казав Шарко, відповідаючи на запитання Бланш однієї ночі, незадовго до своєї трагічної смерті у неї на руках, Пінель був для мене прикладом.

А поміж тим? Від 1826 до 1862 року?

Багато хто.

Але прикладом був Пінель.

4

Чи від її розповіді Марі легшало?

Треба уявляти собі це як трагедію, поставлену на величезній театральній сцені, де сцена — усюди, акторів тисячі, а внизу, в залі, лише жменька глядачів.

Ні, єдина глядачка — Марі Склодовська-Кюрі! Оповита смертельним блакитним сяйвом любові! В очікуванні!

Одного разу Бланш обміряли.

Це робив Поль Брока, професор нейрохірургії, який спеціалізувався на людських черепах. Він був учнем Ломброзо, чиї дослідження людського черепа, зокрема черепів жінок і злочинців, між якими він побачив вражаючу схожість, викличуть особливе зацікавлення Авґуста Стріндберґа.

Бланш недолюблювала Брока. Вважала, що той, по суті, сприймав її як красиву тварину, череп якої можна виміряти і зважити. Але ж як винахідливо змогла юна Бланш, мереживниця! захистити себе від такого духовного приниження! Вона знайшла цитату в Гіппократа, де той ставив під сумнів значущість вимірювань форми людської голови. Хто міг би передбачити, виходячи з припущення про саму лише форму людського мозку, що бокал вина може настільки порушити його функцію?

Шарко сміючись оцінив мою цитату Гіппократа і використав її в одній лекції. Тримаючи за руку, ти провадиш нас углиб цілком незнаного континенту! — сказав і потім довго мовчки дивився на неї, ніби вивчаючи.

Шарко мав на увазі Бланш?

Чи Жінку загалом?

Коли Шарко прийшов до лікарні Сальпетрієр, її називали найбільшим у світі потенційним центром клінічних неврологічних досліджень.

Молодий Шарко потрапив до кабінету жахів, наповненого хворобами, хаосом некласифікованих страждань, криків, благань та забобонів. Цей кабінет жахів, писав Шарко вже 1867 року, був населений розумово відсталими, недоумкуватими, ідіотами, епілептиками і душевнохворими, та усі вони, можливо, просто люди.

Цей вираз, ймовірно, навмисно такий туманний: можливо, просто люди.

Центральною в цій зграї «людських щурів» була група двох з половиною тисяч жінок; на їхні проблеми ніхто не міг знайти відповіді, а їхню таємницю неможливо було розгадати, тож їх просто утримували під замком і вважали зачаклованими й невиліковними.

Бланш неодноразово пише, що Сальпетрієр давав притулок зачаклованим.

Чому Шарко залишився в цій лікарні?

Тут, якось сказав він, починалося майбутнє розуму. Вперше випадково відвідавши Сальпетрієр і побачивши увесь цей бруд, цей жах, ці паралізовані кінцівки, судоми, тремтіння, крики та відчайдушні благання, і розуміючи, що світові критично бракує знань у галузі невропатології, Шарко сказав собі: «Faudrait y retourner et y rester».

Сюди треба повернутися і тут залишитися.

Так само з любов’ю, пише Бланш своїм дитячим округлим почерком, вона затягує на все життя, як би ми не прагнули свободи.

Прагнути свободи! Та про це він навіть не подумував.

Про Шарко і комунарів.

Створення національного центру неврологічних досліджень на чолі з Шарко мало на меті відновити національну gloire [35] після поразки 1870 року і кривавого побоїща, пов’язаного з повстанням комунарів. Великий амфітеатр, зведений на території Сальпетрієра і призначений для публічних лекцій Шарко, та величезні суми, які виділяли на його дослідження і демонстрації, також мали національне значення. П’ятничні демонстрації — їх зображено на знаменитій картині з безпорадною Бланш та Шарко, — перенесли на вівторки, і відбувалися вони на більшій публічній арені — Leçons du Mardi à la Salpêtrière [36].

Можна сказати так: то була честь Франції, втілена в образі театральної постановки під назвою «Безпорадна Бланш».

Шарко не мав права до неї торкатися, Бланш дозволяла це лише під час показів, у присутності інших. Але він вирішив доручити це завдання своїм асистентам. Одного разу Шарко розплакався, проте опанував себе, і їм вдалося провести напрочуд вдалий показ.

Як важко розрізнити витвір мистецтва, який утішає і зцілює, від витвору, який спокушає!

Я люблю тебе, сказав він. Але Бланш не захотіла відповідати, і після того вівторкового показу Шарко знову повернувся додому, до дружини й дітей, Бланш — до своєї кімнати, а він — до своєї, і обидвоє лежали у темряві, кожен на своєму ліжку, на відстані вічності одне від одного, і дивилися в стелю, і не знали, як цьому можна зарадити.

— Рік за роком? — запитала Марі Склодовська-Кюрі.

Рік за роком.

5

Спершу ворожість.

Вони повільно наближалися одне до одного, кружляли, ніби два самураї в очікуванні смертельного нападу.

Половина частково цензурованої сторінки у «Чорній книзі» — про ревнощі.

Шарко часто бачив, як Бланш іде через двір до кабінету Жіля де ла Турета; він зауважив, можливо, тоді ще байдуже, що вона туди ходить. Вже за рік їй виділили окрему кімнату в лікарні, а це було винятком. Бланш добре вдягалася. Здавалося, вона була якоюсь заблуканою тропічною птахою. Можливо, Шарко зацікавило, що вона робить на прийомі у Жіля де ла Турета.

Він відчув легке роздратування, яке можна пояснити професійними моментами.

Жіль де ла Турет мав суто наукову мрію, яку Шарко трохи глумливо називав «Тисяча і одна ніч». Для цього використовували обраних пацієнток. Ідея полягала у тому, що в Палаці, заради виживання, розповідали казки. У них часто йшлося про любов. Де ла Турет очікував інших, похмуріших казок, але мова в них ішла про любов. Якось повпливати на ці історії він не міг.

Шарко щось підозрював. Любов як неврологічний напад з кататонічними елементами. Хіба можна переповісти неврологічний напад, наприклад, любов? Або дати якесь прийнятне пояснення, як усе взаємопов’язане? Та чим насправді займався де ла Турет: експериментальна група з дванадцяти осіб поступово зменшувалася і врешті в ній залишилися тільки Бас, Ґлез і Вітт, як їх скорочено записували у протоколі, лише вони три, нікого більше.

Потім Шарко всіх узяв до себе. Зокрема й Бланш. Бас і Ґлез були лише скороченнями, вони не дряпали його душу, як піщинка. Вітт, тобто Бланш Віттман, — це інша справа.

Спершу багато тисяч. Потім дванадцятеро. Врешті тільки одна. Насправді значення мала лише одна.

Тепер існувала лише Бланш.

Вітт — як він писав у протоколах.

У протоколах Шарко заморожував свою любов.

Вітт була з периферії людства. Спершу він розглядав мене як устрицю, однієї ночі сказала вона Марі, на неї крапають лимонний сік, аби побачити, чи вона справді жива і чи справді є людиною. Він крапав на мене лимонним соком. Потім ним заволоділа любов. Це було покарання. Покарання любов’ю — найжорстокіше, а надто якщо та, кого полюбив, перетворюється з устриці на людину.

Бланш не була певна, чи Марі її чула — та часто лежала на матраці на підлозі біля дерев’яного ящика, заплющивши очі.

— Ти зрозуміла, Марі, — сказала вона у темряву, — ти зрозуміла цей образ з устрицею?

Образ! Вона намагається замаскуватись! Тому Марі й мовчала.

Можна також уявити, що Бланш — це недосліджені джунглі, серед яких блукає Шарко. А в останні роки життя відчайдушно намагається з них вибратися.

Перший огляд — насправді це розмова, в якій він зацікавлено крапає лимонний сік на Бланш, щоб подивитися, чи вона заворушиться.

— Я зауважив, — мовив Шарко, дуже стишивши голос, — що ти тримаєшся оддалік він інших пацієнтів.

— Так, це правда.

— Наче б ти краща за них, шляхетніша або, як то кажуть, у тебе дещо благородніша хвороба. Так ти вважаєш?

Вона поглянула йому просто в очі і сказала:

— Професоре Шарко, я знаю, що у цьому закладі ви маєте необмежену владу. Не принижуйте себе, вказуючи на це. Я знаю, ви вважаєте мене зарозумілою, хочете упокорювати мене, аж доки я не досягну бажаного смирення. Саме тому ставите такі запитання. Ви прагнете ще більшої влади наді мною.

— Я не про це запитував, — промовив Шарко після довгого мовчання.

— Але я відповідала на ваше запитання, — одразу ж відказала вона.

Слово «медицина», згодом сказав Шарко, тепер він звертається до неї на ти, походить від Медеї, матері чаклунського мистецтва.

— То ти чаклун? — запитала вона.

— Ні, — відповів він, — я — в’язень розуму, але мої ноги міцно зав’язли в глині, з якої постає магія.

— І ти хочеш звільнитися? — запитала Бланш.

Шарко довго мовчав, а тоді відповів.

— Так, — сказав, — я хочу звільнитися, але вільним не стану ніколи. Навіть якщо мені вдасться витягнути ноги з цієї глини, вона все одно буде липнути до мене.

— Це тому? — перепитала вона.

— Тому, — відповів Шарко.

Він сказав, що його методу не можна дати раціональне пояснення, а те, чого не можна пояснити, найкраще продовжувати шукати. Вона записала — напевно, щось не так зрозуміла — слова: любов, як і медицина, — спекулятивний метод, заснований виключно на фактах.

У «Чорній книзі» — опис наростаючого напруження.

Шарко зайшов до свого кабінету і залишив двері відчиненими, Якусь мить Бланш вагалася, а тоді подалася за ним. Він не обернувся, але знав, що Бланш присутня. За великим зеленим вазоном, де він зберігав якісь реліквії, стояла невелика книжкова полиця з коричневими папками. Шарко витягнув одну і сів за робочий стіл. Бланш зачинила двері. Він не заперечував. Вона сіла поруч. Його почерк читався легко. Вказівним пальцем він водив по написаному і повільно читав уголос.

У нього був такий красивий голос. Потім вона про це йому скаже.

У цих приватних розмовах Шарко розповідав їй про те, що називав «загадками минулого». Серед загадок були середньовічні «the great saltatory epidemics» — танцювальні епідемії, як-от «танець святого Віта» або те, що називали «chorea germanorum» [37]. У досьє він зібрав інформацію про своїх пацієнтів, які походили з певних географічних регіонів. Тих пацієнтів, які стали жертвами диявольських маніпуляцій, що проводилися виключно в певних регіонах, — читав уголос красиво і спокійно, а в кімнаті, як і в його голосі та у викладених ним гротескних наукових відкриттях, відчувалася дивна напруженість. Особливо мені запам’яталося, як одного разу він розповідав про великого янсеніста Франциска Паризького, який помер у віці тридцяти семи років, бо добровільно вирішив голодувати до смерті. Він став святою постаттю для тих, що з релігійних міркувань одягалися у священну мантію голоду; а потім хворі, нужденні і голодуючі гуртувалися біля його могили на кладовищі у Парижі й молитвами та притуляннями до надгробку намагалися полегшити свої страждання.

Там збиралися натовпи обірванців і збідованих, які під час бурхливих конвульсій, судомно й нестямно підстрибували високо в повітря і прикликали святого, щоби послав їм полегшення та благодать. Врешті суспільна мораль не змогла цього стерпіти. Король Людовік XV, з огляду на те, що ці недолугі театральні дійства на тихому цвинтарі привертали забагато уваги, вирішив закрити кладовище, ув’язнити тих, хто потерпав від конвульсій, і відіслати їх саме до лікарні Сальпетрієр!

Це сталося 1732 року. Під час опису Бланш перебила його вигуком: чаклунство! На що Шарко, дивно всміхнувшись, сказав мовби сам до себе: так, це чаклунство, але воно — нитка у полотні, з якого зіткані наші життя.

Потім Шарко розповів про голландського реформатора Янсена, який помер 1638 року і якого дехто вважав єретиком, проте навіть у Парижі діяли секретні й впливові янсеністські осередки.

Йому відомо про кілька таких, сказав Шарко, ніби мимохідь або ж несміливо намагаючись привернути увагу Бланш до теми, в яку вона ледве чи й хотіла занурюватися.

Чаклунство!

Чи справді це було лише чаклунством? — запитує Бланш, наче збирає матеріал для промови на захист свого коханого.

Шарко був піонером у царині неврологічних захворювань, він зробив істотний внесок у дослідження розсіяного склерозу та невропатичних запалень у довгих нервових шляхах кінцівок, «щурів під шкірою», також відомих як Charcot’s disease. Але у промові Бланш трапляються відхилення. Шарко терпіти не міг британців через полювання на лисиць. Будь-яка форма знущання над тваринами викликала у нього огиду, зокрема й полювання, казав він.

Я запитала, чому. Він вважав, що тварин, з огляду на те, що вони не повинні щось робити, щоб заслужити любов, або принаймні через їхню беззахисність, слід любити мало не в релігійному розумінні. Шарко вжив слово «agape» [38].

Тоді вона запитала:

— А як же я?

Він відповів ледь не обурено:

— Невже ти не розумієш!!!

Своєму секретарю — молодому австрійцю на ім’я Зиґмунд Фрейд, який у 1880-х працював у нього протягом року, Шарко якось розповів про своє відкриття розсіяного склерозу.

Шарко випадково познайомився з служницею, що страждала від своєрідних посіпувань, тому була дуже незграбна і втратила роботу. Він найняв служницю і спершу діагностував її недугу як Chorea paralysis [39], яку вже описав Дюшен, але невдовзі виявив, що постійне погіршення стану жінки вказує на якийсь інший, поки ще невідомий перебіг недуги. Він тримав служницю на роботі аж до смерті, незважаючи на протести дружини, і, вивчаючи її, натрапив на слід, який потім привів до кінцевої ідентифікації та діагностування розсіяного склерозу, що також підтвердилося, коли служниця померла: Шарко, звісно ж, мав доступ до її мертвого тіла, негайно зробив розтин і отримав підтвердження свого аналізу.

Тому він мирився з чимраз більшою незграбністю служниці аж до її смерті і так натрапив на правильний слід, а служниця завдяки йому змогла прожити останні роки у стерпних умовах і по-людськи.

Однак це коштувало Шарко величезної кількості розбитого посуду.

У «Книзі запитань» Бланш кілька разів повертається до служниці Шарко, яка хворіла на розсіяний склероз і перебила чимало його посуду, не вислуховуючи при цьому звинувачень.

То він і Бланш розглядав як таку пацієнтку? І чи це нормально — розтинати труп своєї улюбленої служниці? А може, було б справедливо, кілька разів запитує Бланш, щоб вона сама перейняла роль лікаря, а Шарко — пацієнта, того, хто спостерігає, кому ставлять діагноз і хто підкоряється? Любов і боротьбу за владу ніколи не вдасться розділити, якось сказала вона.

Шарко пильно і розгнівано подивився на неї і вийшов, охоплений люттю, з кімнати.

Як мало вона зрозуміла! Після всіх років невдалих експериментів! — сказав він їй згодом, пояснюючи свій гнів.

Вона лише перепитала:

— Невдалих?

6

Жодних детальних пояснень або дат, коли конфлікти переходять у любов.

І раптом запис у «Книзі запитань», з якого зрозуміло, що ситуація змінилася.

22 лютого 1886 року Шарко зайшов до Бланш, сів поряд і взяв її за руку.

Він сидів тихо і спокійно, не кажучи ані слова.

— Чого ти хочеш? — запитала вона після короткої мовчанки.

Він лише обережно погладив її руку і відповів:

— Нічого іншого на землі або на небі, якщо воно існує, я не прагну так сильно, як цю руку. Шкіра. Кістки. Скелет. Я знаю, як вони виглядають, ці складові частини. Але чому я прагну саме цієї руки? Вона — таємниця, Бланш, ця рука — таємниця?

— Таємниця? — перепитала Бланш.

— Так, — відповів Шарко, — я не можу спати, не можу думати, мені здається, я став одержимим, як і ті, кого лікую. Я цього не розумію. Можна, я ще трохи посиджу коло тебе?

— Для чого? — запитала вона за якийсь час.

— Це мука, я думаю лише про тебе.

— Мука?

— Ночами і днями.

Бланш не знала, що відповісти, і не розуміла, чи то вона насправді була мукою, про яку говорив Шарко, чи він намагався сказати дещо інше, що, можливо, мало б її втішити. У кімнаті запанувала тиша. Він нічого не робив і не говорив, просто тримав її за руку і ніжно гладив.

— Чого ти хочеш? — запитала Бланш. — Хочеш зрозуміти, як усе пов’язане?

— Ніщо інше не переповнює мене таким збентеженням і тривогою, як ця рука.

— Що мені робити? — запитала вона.

— Посидь.

— І все?

— Посидь.

Значно пізніше.

Вона мовила:

— Я не дурна, знаю, що ти любиш мене, але наша любов теоретично неможлива.

Тоді він сказав:

— Теорія — це добре, але вона не здатна зупинити реальність.

Згодом у «Книзі запитань» Бланш записує також інше формулювання: теорія — це добре, але вона не знищує реальність. «La théorie, c’est bon, mais ça n’empêche pas d’exister».

Насправді Шарко використовує ту саму формулу, коли говорить про свою науку і свої наукові заперечення проти якоїсь гіпотези. Теоретично це безумство. Але так є!

Шарко таки любив Бланш. Вона здавалася йому такою прекрасною.

7

Бланш можна уявити юною дівчиною з доволі нікчемним життєвим досвідом.

І тут на неї звалилася несподівана, несамовита і така невинна любов, яку цей немолодий правитель безумного і жахливого палацу жінок поклав до її ніг, як молитву. Чи як жертву? Можливо, забруднену всім тим, що вона бачила і чого лякалася, і що записувала. Що стосується болю в яєчниках, то при так званих оваріальних симптомах використовували наступні методи. Якщо пацієнтки — за власним бажанням — вимагали лікування болю внизу живота, для цього використовували натиски, прес, сильні удари або, в окремих випадках, «удари меча»: пласким боком меча били по животу, поки вщухав біль. В історії медицини це був звичний метод лікування подібного болю, але Шарко наголошував, що важливо, щоб лезо меча не поверталось і не залишало порізів і кровотечі на нижній частині живота. В усьому іншому він посилався на свого учня Дезіре-Маґлуара Бурневіля, який у книзі «Science et miracle» [40] детально розглянув довгий шлях дива до сучасної науки; але як могла Бланш захиститися від того, що побачила! як могла зрозуміти, що цей правитель Палацу, професор Шарко, був безпорадний перед нею!

І чого шукав у ній?

Шукав — і знайшов.

Здається, вони зустрічалися в його кабінеті у лікарні Сальпетрієр і завжди цнотливо сиділи по різні боки письмового столу, без натяку на інтимне, вели тиху розмову.

Можна уявити, що інтимність була властива їхнім приглушеним голосам, ніби шкіра торкалася шкіри. Інакше чому вони ніколи не торкалися одне одного? Так, рука, все правильно — одного разу Шарко тримав її руку. А під час медичних показів, коли всі на них дивилися? Ні, до істерогенних точок за його дозволом торкалися лише асистенти. Сам він — ніколи.

Але тут — відстань і гранична близькість.

Чого ж Шарко у ній шукав? І як пояснював роль Бланш у публічних експериментах, коли її, ніби механізм, натисками вводили в сомнамбулічний стан, а тоді повертали до реальності? Який у цьому був сенс?

Одного разу Шарко розповів їй, що мріє про стан, в якому людина, справжня людина, зможе звільнитися від того, що її оточує або, точніше, створює. Часом він використовував слово «механізм» у значенні «як тварина». Тобто та, що має почуття, чистіші за людські.

Чистота! Так страшно!

Він пояснив Бланш, що так від людини в істеричному стані можна відрізати ідею або ідеї, які протягом усього життя формували і змінювали її. Кажучи образно, над людиною, якщо така дійсно існує, ставлять скляний ковпак — над її вихованням, соціальним і набутим становищем. Тоді весь набір людських поведінкових норм буде ізольовано, і залишиться лише початкова людина. Тобто її еґо.

Шарко додав: тільки тоді ми зможемо побачити людину як свого роду механізм, що його колись вигадав Ламетрі.

Бланш запитала: ці точки, які ти позначаєш на моєму тілі, точки, на які натискаєш сам або наказуєш натискати своїм одягненим у біле рабам, внаслідок чого виникають кататонічні напади, — саме ці точки насправді проникають у моє справжнє «я» і викликають еґо в усій його простій, можливо, страхітливій, але чіткій видимості?

Певною мірою, так, відповів він.

Тоді, перетворюючись на механізм, я звільняюсь від бруду життя?

Можливо, відповів він. Але в якомусь сенсі ти підходиш до свого людського «я» ближче, ніж коли-небудь.

Так, ніби я — тварина? — запитала вона.

Певною мірою, так, — повторив він тихо і з любов’ю.

8

Якось навесні 1888 року між ними спалахнув конфлікт.

Бланш не пише, що саме трапилося, але врешті вона «з криком» вибігла з його кабінету, а розгніваний Шарко передав її лікування своєму колезі Жулю Жане. Про Бланш вже тоді пішла слава, що вона має сценічні здібності, як у Сари Бернар, і молодий Жане, аби справити враження на своє оточення, зібрав юристів, учених і спеціалістів судової медицини, щоб за допомогою Бланш вирішити або хоча б прояснити питання, чи може жінка у сомнамбулічному стані скоїти злочин.

Бланш була чудова.

Вона слухняно і з театральною жорстокістю виконувала найкривавіші завдання: заколювала ножем, убивала з пістолета і отруювала. Коли поважні запрошені залишали зал, він був, образно кажучи, всіяний трупами і частинами тіл. Показ чітко підтвердив, що сомнамбулічна істеричка цілком здатна скоювати злочинні дії.

Однак декілька студентів Жане затрималися, і один з них легковажно сказав Бланш, яка ще перебувала в сомнамбулічному стані, що тепер вона у кімнаті сама і має роздягнутися, щоб прийняти ванну. Бланш страшенно розлютилася, вигукнула, що пропозиція студента просто обурлива, і вигнала переляканого юнака за двері.

Напад тривав так довго, що довелося викликати Шарко, і тоді Бланш рішуче й спокійно — і цей спокій здався Шарко мало не вбивчим — зажадала пояснення, чому він її зрадив. Шарко не зрозумів, але вона повторила слово «зрадив», під яким, очевидно, мала на увазі, що він передав її лікування іншому фахівцю.

Це було неподобство і зрада, Бланш почувалася приниженою. Шарко запитав, у чому полягала відмінність, бо ж для нього вона також виступала перед публікою. Тоді вона спробувала вдарити його.

Сварилися вони довго. Але поступово їхні голоси стихли. Тим, хто слухав у коридорі, здалося, що наприкінці обоє мовчали.

Потім вийшли з кімнати і виглядали заплаканими.

У «Книзі запитань» — натяки на ревнощі або боротьбу за владу.

Бланш раніше вже лікувалася у Жуля Жане.

У січні 1886 року її перевели до відділення Hоtel-Dieu [41] у Сальпетрієрі — Шарко якийсь час був хворий — і гіпнотизували. Їй робили «месмеричні паси», а також вводили у невизначений стан, який вважався глибокою стадією гіпнозу за Ґарні. І ще намагалися доповнити Азамовим варіантом повного сомнамбулізму, а потім поєднували Азама і Сольє, але після пробудження через добу Бланш перебувала в незрозуміло роздвоєному стані, який в журналі позначали як «Бланш 1» і «Бланш 2».

У «Бланш 1» вона була дуже рухлива і спастична, майже ніжна. У «Бланш 2» ставала дуже тихою і сумною, просила, щоб її повернули до Шарко.

9

Одне з рідкісних свідчень про Бланш Віттман після смерті Шарко знаходимо у статті А. Бодуена «Quelques souvenirs de la Salpêtrièr» [42], Paris Médicales 26: 517–520.

Він вийшов на неї через знайомих Марі Кюрі і лише за кілька місяців — Бланш тоді вже зробили більшість ампутацій, залишилося відрізати тільки ліву ногу — наважився поставити ключове запитання.

Можна додати, що під час цієї розмови Марі не була присутня.

Він запитав, чи Бланш усвідомлювала ступінь обману в сомнамбулічних або гіпнотичний станах. Чи були приступи і кататонічний стан симуляціями? Вона крижаним тоном, не підвищуючи голосу, відповіла:

— Симуляції? Ви думаєте, професора Шарко було легко обдурити? О, звісно, багато жінок намагалося. Тоді він просто дивився на них і казав: заспокойтесь!

Півроку по тому Бодуен прочитав у газеті, що Бланш померла. Отож їхня розмова мала відбутися десь 1912 року. Це єдине задокументоване інтерв’ю з Бланш після смерті Шарко, єдиний текст, який може доповнити «Книгу запитань».

Не здавайся.

Я все таки сподіваюся, що під час написання «Книги запитань» у Бланш був таємний або прихований план, який мав усе об’єднати. Істеричні напади, певно, розпочалися невдовзі після її сімнадцятиріччя. Перші діагнози вказують на епілепсію, але незабаром стає очевидно, що все не так «просто». А ще її зображення — картина і єдина фотографія.

Але за цими зображеннями — інший образ.

Хтось, хто плете, хтось замкнений у собі роздумує над життям, яке повільно спливає, хтось, хто плете рукавицю, можливо, в час Другої світової війни — мабуть, так воно і є, вона плете рукавицю з окремим вказівним пальцем, щоб послати її фінським солдатам, які беруть участь у Зимовій війні.

Як її звати? Вона плете рукавицю. Ночами якісь незрозумілі схлипування, від яких лякається дитина.

Одного вечора Шарко пожалівся Бланш Віттман, що Сальпетрієр все одно ніколи не зможе змагатися з Лурдом у питаннях віри.

Бланш запитала, що він має на увазі під дивними словами «питання віри», але Шарко почав ухильно розповідати про Франциска Паризького, місце його поховання, а також про те, як його власний батько виховував з нього янсеніста.

Бланш переповіла це Марі Кюрі. Тоді Марі зацікавилася Лурдом, а також змінилася її непохитна позиція щодо ядерної фізики. Яке потішне та історично необґрунтоване твердження!

Несподіваний і плутаний запис у «Книзі запитань», зовсім інакший тон:

І Шарко промовив: Чудотворець може сказати своєму пацієнту: підведися на ноги і йди! То чому б і нам не почати таку гру, якщо пацієнту вона піде на користь? Та кажу вам: ніколи не робіть цього, хіба що в унікальних випадках. А саме — якщо ви абсолютно впевнені у своєму діагнозі, не інакше. Кажу вам: ніколи не пророкуйте, якщо не знаєте.

Просвітитель, що однією ногою стоїть в окультизмі. Цей страх просвітителів перед невідомим! Ці обмовки й обачливість! Ніколи не пророкуйте, якщо не знаєте.

Це ж треба!

Здається, він розглядав любов як хворобу, яку можна спровокувати.

Коли Шарко уперше торкнувся до неї, завмерла не Бланш, а він сам. Це сталося 22 березня 1878 року. Він уже бачив її місяць тому, коли Бланш поступала до лікарні Сальпетрієр і друг Шарко, лікар Жуль Жане, ставив їй діагноз. Тепер він бачив її вдруге.

Шарко довго перечитував журнал, не піднімаючи погляду, а тоді поглянув на неї.

— Бланш, — озвався він, — тут написано, що в тебе короткозорість. Це правда?

Вона сиділа на стільці перед ним, зустрілася з ним поглядом і ледь усміхнулася. Шарко попросив дозволу потримати її за руку, щоб, як він сказав, оглянути чи не пошкодили судоми довгі нервові волокна. Бланш простягнула йому руку.

Шарко зміг оволодіти Бланш аж 16 серпня 1893 року. Так багато часу мусило минути.

Вона не відповіла на запитання про короткозорість, а він більше не запитував. Але від цієї миті, яка насправді тривала майже дві години, від цієї миті він любив її, сам того не знаючи.

І від цієї миті вона мала змінити його життя.

До речі, це правда. У неї була короткозорість.

10

І все ж. Вони зближуються. Вони скоро розпочнуть.

Є лише один докладний звіт, де чітко вказано, що для своїх дослідів Шарко використовує саме Бланш Віттман. Інші численні джерела описують експерименти, в яких жінка залишається анонімною.

А тут — оце «Вітт».

Згідно зі вступом до протоколу, перед публічним показом Шарко розмовляв із Бланш. Він показав їй оваріальний прес, який, можливо, використовуватиме. Прес був виготовлений зі шкіри і обладнаний металевими гвинтами. Його клали жінці на низ живота і міцно фіксували, обв’язуючи навколо спини шкіряними пасами. Обидва гвинти мали захисні шкіряні подушечки. Коли їх повільно закручували, шкіряні подушечки надавлювали жінці на матку. Оваріальний прес накладали на оголений живіт і притискали до істероїдного центру для припинення нападу.

За допомогою цього винаходу, який увійшов в історію медицини під назвою оваріальний прес, нещасна і покинута напризволяще жінка повинна була заспокоїтися.

Оваріальний прес, сказав Шарко, не є чудодійним засобом, його слід застосовувати лише для того, щоб зупинити напад. Та й стільки хибних уявлень існує про цей суто механічний засіб! Не думаю, що сьогодні я до нього вдамся. Шарко дедалі більше гнівався. Ця зашореність на оваріальному! Нібито все погане походить від яєчників або матки! І його можна просто відсікти!

Спершу він говорив тихим і переконливим тоном, тоді відкрито схвильовано, але чому він розповідав їй це? Крім того, хтось мусив вести протокол, тобто в кімнаті була ще й третя особа. «Книга запитань» переповідає цю розмову, але більш особисто, так, ніби третьої, таємничої і неназваної у протоколі особи ніколи не існувало. В очах Шарко було щось дитяче, пише Бланш, коли він дозволяв собі говорити зі мною чи удостоював мене цього. Дитячий погляд, наче він боявся або звертався до неї з благанням, або хотів, щоб Бланш зрозуміла, чи, можливо, відчував провину.

Провину? Провину!!! Може, тому він і розмовляв з нею?

Найгірші новини про хибні уявлення приносять з Америки, казав Шарко, вони там геть поведені на ножах: вирізають матку, зрізають соромітні губи, видаляють клітор. Переконані, що яєчники можуть переміщуватися тілом жінки, тому їхнє видалення є універсальним ліком на все, починаючи від епілептичних приступів і до істероепілепсії. Такий собі доктор Спітцка з Американського неврологічного фонду натякає, що я несповна розуму, якщо шукаю неоперативні шляхи лікування, проте я ніколи не різатиму тебе, Бланш. Ти мене знаєш. Я ніколи не використовую піддослідних тварин, я люблю тварин, я б ніколи не використовував жінку як тварину!

Тоді вона перебила його і сказала: В п’ятнадцять років я втратила матір, з якою була дуже близька, трапився нещасний випадок під час переправи через річку, і біль, який я тоді відчула, можливо, закапсулювався всередині мене і викликає ці судомні напади. Якусь мить Шарко здивовано дивився на неї, ніби не розумів, де тут зв’язок, а відтак затупленим чорнильним пером почав позначати на її тілі точки.

Шарко пояснив, що, натискаючи на них, він зможе викликати у Бланш стани, які певною мірою імітуватимуть або реставруватимуть кататонічні, що мають цілющу дію. Позначаючи точки, він продовжував розмовляти з нею і то щораз схвильованіше. Мене звинувачують у тому, що в цій лікарні я викликаю хворобу, якої насправді не існує! Що це захворювання існує лише в моїй голові! Але це не так! Прошу тебе, подивився на світ поза межами Сальпетрієра, на тих, хто ніколи не контактував ні зі мною, ні з цією лікарнею! Поглянь на цих нещасних жінок і чоловіків! Кажу тобі, істеричні захворювання трапляються і в чоловіків!

У Німеччині з Шарко насміхалися і написали, що істеричні захворювання, в такому випадку, трапляються лише у французьких чоловіків, бо вони жіночніші! Він відповів, що такі хвороби бувають навіть у найсильніших чоловіків! шахтарів і теслярів! Ні, мені нізащо не спало б на думку викликати неіснуючі страждання, ні, я не такий. Я — фотограф людства, я описую те, що бачу.

Я — камера, а тепер цю камеру звинувачують у брехні.

Він саме так і говорить «я — камера». Але не в 1930-ті роки німецького декадансу, як Ішервуд [43], а в Сальпетрієрі!

Європа! Ця фантастична Європа!

То був дуже схвильований монолог. Шарко, здавалося, був у відчаї. Бланш здебільшого мовчала.

Глядачі очікували, дедалі нетерплячіше. Він не хотів до них виходити.

— То що ти у мені бачиш? — запитала вона.

— Я бачу тебе, — відказав Шарко після довгої мовчанки. — Я перший, хто бачить тебе, і тому ми зараз підемо на цей показ.

— Я запитала, що ти бачиш, — нагадала Бланш.

— Якби ж я знав, — відповів він, знову помовчавши. — Якби ж я лише знав. Ти ж підеш туди зі мною? — запитав майже пошепки, як дитина.

І вони разом зайшли на лекцію з показом, яку Шарко читав 7 лютого 1888 року о третій годині дня.

11

Вона вже навчилася, що потрібно шукати не те, як було, а те, як повинно бути.

Відповідальність за це тільки на тобі.

І все ж потрібно дозволити, щоб тебе вели. Тоді врешті-решт занурюєшся в те, як повинно бути. У цьому «як повинно бути» приховане вирішення. Тоді було легко і м’яко, і без жодного спротиву. Тоді можна було витримати.

На початку кожного показу завжди була обтяжлива мить перш ніж Бланш призвичаювалась до глядачів, ворожих джунглів, хижаків, які роздивлялися її. Потім хижаки щезали, вона занурювалась у те, як повинно бути, просто рушай у мандрівку крізь листя! іди, подібно метелику! ні, лети до нього! як того разу в травні, коли ми зустрілися, а потім безупину торкалися одне одного, хоч і без! хоч і без того, щоб!

Годинник показував 15:01, і вона рушила в мандрівку.

Бланш знала, що скоро крізь листя розгледить воду. Може, то була річка або берег моря… ні, це була річка. Треба обережно йти між деревами, крізь листя, стримувати рух. Вода відкриватиметься повільно, майже зачаївши подих. Бланш піде легко і невагомо, буде майже линути над землею, знати, що вона — метелик, хіба Бланш — це не назва виду метеликів? Вона пробирається через ліс так само повільно і безцільно, як метелик летить між деревами та листям. І все виразніше бачитиме воду.

І виявляється, що це річка.

Коли Бланш заходила до Аудиторії і дивилась на публіку, їй було приємно знати, що невдовзі вона втече крізь листя. Шарко, мабуть, також про це знав. Останнім часом він усе більше скорочував вступну частину, напевно, розуміючи, що Бланш заплющить очі і тоді все стане так, як повинно бути.

Важливо увійти туди, де захоплює дух. Як і повинно бути.

Шарко мав дуже спокійний і красивий голос, Бланш завжди була такої думки. Їй не заважало, що він говорив. Для початку хочу сказати вам, що пацієнтка, яку ми використовуємо для показу, не є якимось механізмом, тому наша спроба може й не вдатися. Реакцію людини передбачити значно складніше, ніж механізму, і саме це робить нас людьми. Експерименти з тваринами перед аудиторією також відрізняються від експериментів в лабораторії, здійснених під контролем. Так само й тут. Ця пацієнтка тяжко страждає від істероїдних нападів і судом, має одну істерогенну точку на спині, другу — зліва під грудьми, третю — на лівій нозі. Завершальною фазою сьогоднішнього лікування, яке є частиною загального лікувального процесу, можливо, стане граничний opistotonus, тобто класична arc de cercle. Мій асистент насамперед торкнеться точки на її спині.

Бланш знала, що це станеться, і була готова.

Початок показу був складний, а потім все ставало так, як повинно бути. Це тривало кілька хвилин, найгірше було заходити крізь двері, коли замовкав гул і всі погляди тягнулися до неї — тієї, про яку всі говорили, до знаменитого! медіума! До тієї, яку звали Бланш і краса якої так зворушувала. До королеви істеричок! яка на їхніх очах могла перетворитися на жінку з багатьма обличчями, стати «Бланш 2» і «Бланш 3», і «Бланш 12», яка підтверджувала їхню таємну підозру, що не лише ця жінка, але й усі жінки — багатоликі. І що те найжахливіше, те, що всі передчували, те, що існувало поза їхнім контролем! цілком безконтрольне! що тепер його, можливо, вдасться приборкати або дати йому наукове пояснення.

У Шарко був такий красивий голос.

Тоді асистент торкнувся до істерогенної точки, але не на спині, як сказав Шарко, а зліва під грудьми. Проте це вже не мало значення.

Бланш була готова, вже вирушала.

Мала йти через листяний ліс, їй знову було п’ятнадцять, і це були ті вирішальні весна й літо. Завжди пообіді.

Листяні дерева.

Я вже йду, я вже йду, скоро відкриється ліс, і вона пробиратиметься до берега річки, і там на неї чекатиме хлопець, і коли він побачить, як Бланш виходить з-за дерев, то скаже, що вона — метелик, який утік з неба, бо це найпрекрасніше, що можна було сказати. Тому він так і скаже.

Бланш заплющила очі, увійшла в кататонічну фазу і рушила крізь ліс.

Їй знову вдалося втекти. Ліс. Вода. Вона бачила його з-за дерев, зупинилася, все було так, як повинно бути. Все було цілком правильно. Він стояв босоніж за кілька метрів, підкотив штани до колін, повернувся до неї спиною і дивився вниз на плинну воду. Бланш вийшла з лісу. На березі не видно ані людини. Вони на самоті, все так, як повинно бути. Годинник показував 15:12, «Бланш 2» у розпалі експерименту, що триває у шпиталі Сальпетрієр, її називали Вітт, хоч вона — метелик, який втік із неба. Тепер на годиннику 15:17, вона гукає до хлопця, він обертається і всміхається.

Бланш прийшла вчасно. Хлопець, вже майже чоловік, усміхається до неї. 15:18.

Першого разу, коли вони зустрілися в селі, Бланш подумала, який він хороший і як гарно сміється, а він сказав, що напише їй вірш, і одного весняного дня таки приніс його. На клаптику паперу — зворотному боці записки, з якою мав піти до крамниці. Той вірш так красиво починався. Їй назавжди запам’яталася перша строфа:

Ти, мов утіклий із неба метелик, —

Засумував в небесах і прилинув до мене

Побавитись трохи.

Пурхаєш поряд — страху наганяєш легкого,

Хоч я і знаю вже, хто ти:

Божий метелик у масці [44].

Божий метелик у масці. Це про Бланш. З цим можна прожити все життя, думала вона, коли вже сплило стільки часу.

Потім Бланш багато разів чула ці слова: що вона — метелик, який втік із неба. І що вона замаскована. Слово «замаскований» мало такий чар. Означало, що вона могла сховатися всередині себе. Потім Бланш і той хлопець почали зустрічатися на березі річки. Він завжди приходив першим і чекав на неї. Все було таким величним і чистим, перш за все — чистим. Тому Бланш поверталася до нього, коли дикі звірі збиралися в Сальпетрієрі і розглядали її, перш ніж увіп’ятися в неї очима. Як зараз.

Листя дерев. Вода. 15:22.

Бланш іде крізь ліс, виходить на берег і знає, що вона — метелик. Замаскований. Вона сказала хлопцеві, майже дорослому, як і вона, що йому навряд чи можна торкатися до неї, з метеликом треба поводитись обережно. Тому все було таким красивим і чистим. Важливо, що все було чистим. Вона минула ліс і листя, вийшла на берег річки і гукає до нього. Він обернувся і пішов їй назустріч, до берега.

15:24. Вона сідає на траву коло річки.

Він засмаглий, вона знає, що його шкіра м’яка і що йому можна довіряти, це головне. Ще хвилину тому пацієнтка, як ви бачили, була цілком заціпеніла, заціпеніння настало дуже швидко, що доволі незвично, але вам не слід робити квапливих висновків, тому що кожен пацієнт має індивідуальні моделі, — тому те, що перебіг кінцевої фази нагадує делірій, це незвично, але цілком можливо, звичними є не традиційні моделі, а саме нетипові, і тому необхідно… Якусь мить хлопець непорушно стояв перед нею і дивився. Роздягнений до пояса, засмаглий. Вона знала, що йому п’ятнадцять років, як і їй, але в душі називала його хлопчиком.

Щоразу одне й те ж саме. 15:26.

Бланш пробиралася крізь листя і бачила воду, тоді підходила до берега річки, а він стояв у воді, обертався, усміхався і йшов їй назустріч.

Вони лежали поруч у траві.

Він дуже обережно розстебнув її блузку, зняв і поклав збоку. Торкнувся тильним боком долоні її грудей. Під час їхніх зустрічей завжди відбувалося одне й те ж саме: він міг пестити її, вона могла пестити його, і все. Бланш знала, що в цьому — все найвище і найчистіше, ніщо не могло цього перевершити. Завжди буде полудень, і сонячні промені падатимуть навскіс… Сонце заходить за крони дерев, воно не пече, а огортає їх теплом на березі річки, поміж тіней. Хлопець не мав імені. Торкнися мене, сказала вона, але не більше. Тобі не можна всього, так достатньо.

15:38. Це відбувається саме зараз. Як і повинно.

Обережно; рука хлопця ковзає по її грудях, вона проводить рукою по його спині — як приємно. Коли сонце заходить, чутно плюскіт води на прибережному камінні. Над ними ніби здіймається скляне склепіння, і він каже: можеш робити все, що захочеш. Бланш так і робить, пестить його рукою там, де хочеться, і запитує: тобі добре? Так, каже він, одного дня ми зробимо все, правда ж?

Бланш не відповідає. Вона пройшла через ліс і листя, не вагаючись, як метелик, який втік, але свідомий своєї мети. Вона у цілковитій безпеці і відчуває, як тепло у неї в лоні, й у цьому теплі зовсім немає страху. Ми робимо те, що хочемо, і одного дня, каже вона, ми зробимо все. Вона торкається його, він лежить поруч, уже повністю голий, і його пересмикує, ніби від судоми, а потім він заспокоюється і дивиться просто в небо. Он звідти ти втекла, каже він, що ти хочеш, щоб я зробив? Роби те, відповідає вона, що можна робити з метеликом, я — утіклий із неба метелик, що засумував в небесах і прилинув побавитись трохи. І який страху наганяє легкого, каже він.

Але я бачу, хто ти. Божий метелик у масці.

Так, каже вона. Обережно. Обережно.

Вже майже сутінки, і їй так добре, і зовсім не хочеться прокидатися, давайте ще раз натиснемо на деякі істерогенні точки. Оваріальний прес можемо відкласти. Як бачите, мій асистент міцно, але не завдаючи болю, натискає на точки в оваріальній області. Зверніть увагу на вираз болю, який з’являється раптово і без жодних фізіологічних причин. Пацієнти часто можуть вигукувати щось на зразок: Мамо, мені страшно! Зверніть увагу на емоційний спалах, подивіться на дугу, якщо ми дозволимо, щоб це тривало, пацієнтка може травмуватися, зауважте, тепер настає раптовий спокій, мало не рішучість, і статична стадія контрактури завершується.

Сонця немає, сутінки. Яка дивна темрява. Вже не видно берега по інший бік річки. Хлопець зник, і швидко насувалася пітьма, темрява стікалася зі сходу, було прохолодно.

17:03. Вона повинна знайти дорогу назад через ліс.

Як там написано у вірші про метелика-втікача? Все знову має налагодитися, хіба не це він писав? Дорога через ліс: так легко було знаходити шлях до берега річки і так важко повертатися! Як метелик, який втік із неба. Хоче побавитися. Легкий страх? На березі річки її оберігав хлопець. А тепер треба повертатися вглиб лісу, який наводить жах...

Листя нема, тільки джунглі.

Усі дикі звірі мовчки спостерігали за нею. Хлопець бачив, ким вона була, і сказав це. Божий метелик у масці.

Тепер це стосувалося Марі.

Треба докласти надлюдських зусиль, щоб знайти в цьому зв’язок. Вона знала, що зможе.

VIІ

Пісня про диких звірів

1

За вікнами паризького помешкання Марі росли дерева.

Бланш дедалі гірше спала, їй дошкуляв біль, який посилювався перед світанком, але потім вона визирала у вікно і дивилася, як розвиднюється, як проступають обриси стовбурів, потім тіні, схожі на листя, а потім і саме листя. Це нагадувало дорогу до берега річки. Як і колись, найкраще було тоді, коли Бланш уже майже доходила. У воді стоятиме юний хлопець, оголений до пояса і засмаглий, він обернеться до неї — і виявиться, що у нього обличчя Шарко і що вона весь час про це знала.

Деякі висновки Бланш записувала чіткими друкованими буквами. І слова ставали якимись квадратними, позбавленими сумніву, ніби вона зважилася на те, на що раніше не мала відваги. Або гукала на допомогу. Як нам пережити любов. Як ми змогли б жити без любові. Ось що вона повинна розповісти Марі. Бланш була майже певна цього, але спершу мусила зрозуміти сама.

Я ніколи не відступлюся від тебе. Це відчуття, що людина без благодійника завжди жила під скляним ковпаком, у розпачі дряпала нігтями скло і не могла вибратися назовні.

І хтось шепотів: я ніколи не відступлюся від тебе.

Марі запитала, чому Бланш іноді каже, що це вона вбила Шарко. Тому що, відповіла та, я йшла вслід за ним, минаючи дерева. І зустріла його на березі річки. І він зрозумів, що я люблю його. І тоді у нього забракло сили боротися з темрявою. Бо якщо ділишся своєю темрявою з тим, кого любиш, часом виникає настільки могутнє світло, що воно вбиває.

Ти мала б знати, Марі! Ти ж уже бачила це смертельне блакитне світло!

— Хіба це справді любов? — запитала Марі.

2

У «Книзі запитань» Бланш двічі пише про поворотний момент. Другого разу вона вже зрозуміла.

Тоді починає запитанням: Коли я отримала пояснення погибелі Марі? (першого разу вона вживає незграбне слово «дилема»). Йдеться про викрадення листа, надісланого з Аркуе. Бланш, мабуть, врешті усвідомила наслідки.

І знову опис тієї жахливої ночі.

Марі увірвалася до моєї кімнати і кинулася на коліна коло дерев’яного ящика, її обличчя було бліде, ні кровинки, волосся розпатлане, весь її вигляд свідчив про страшенний відчай і безнадію, але в її обличчі була така суворість і замкнутість, що мені аж захотілося, щоб вона розплакалася, хоч Марі й сказала, що не може. Хтось пробрався в їхню з Полем квартиру і викрав листи, які Марі писала Полю. Серед них — і в цьому все жахіття — був також довгий лист, якого вона написала з Аркуе у серпні 1910 року. Я запитала, чому саме цей лист настільки небезпечний, і вона відповіла: не слід було його писати. Чому ж тоді ти його написала, запитала я. З любові, відповіла Марі.

Усі, здавалося, про це знали, але публічного розголосу не було.

Тепер буде.

3 листопада 1911 року закінчилася Сольвейська конференція. І Марі, і Поль брали у ній участь, виникла гостра суперечка між Марі та Резерфордом про особливості бета-розпаду, Ейнштейн написав у листі до Генріха Цангера, що під час конференції він активно спілкувався з Марі та Полем. «Вони справді дуже приємні люди, мадам Кюрі навіть пообіцяла, що разом з доньками приїде відвідати мене». Ейнштейн також описує великий захват «завзятістю та блискучим розумом» Марі, але наступного дня після завершення конгресу — 4 листопада 1911 року — життя Марі буде зруйновано і після цього вона більше не зможе присвятити себе науці.

На першій шпальті газети «Le Journal» як новину дня подано те, що Марі Склодовська-Кюрі «розбила сім’ю жонатого чоловіка». І вміщено її фотографію. Заголовок такий: «Любовна історія: мадам Кюрі і професор Ланжевен». Стаття розпочинається словами: «Промені радію своїм загадковим блакитним світлом запалили вогонь у серці одного з учених, який завзято вивчав їхню активність, поки його власні дружина і діти невтішно плакали».

Загадкове блакитне світло. Марі, Марі, і тут почалося.

Коли ти так високо, падіння стає глибоким і тяжким.

А вона таки впала, усі, здається, так вважали. Навіть Марі, яка опинилася в палаючому кратері любові і раптом відчула біль. Такий несправедливий! несправедливий! вона ж просто любила!

А були ще й діти. Чого їм тільки не довелося витримати! Дівчатка, школа… Марі не могла цього контролювати, але воно мало вплив на дітей!

Діти!

Не залишилося жодної газети, яка б не пінилася від люті. «Le Petit Journal» вважала, що необхідно знову повернутися до програних дебатів про Дрейфуса: Марі напевне була єврейкою і зв’язок між цими ситуаціями був, хоч і віддалений, але очевидний. Французькій родині загрожувала єврейка і чужинка. Знову те саме! як і в армії! як і в політиці!

З Жанною Ланжевен зробили розлоге інтерв’ю, на цілий розворот, де вона лила сльози рікою, а що була сором’язлива і терпіти не могла публічності, то за неї говорила її матір. Дала детальний аналіз перелюбниці Марі Склодовської-Кюрі: полька, позбавлена жіночності, її цікавлять лише книги, лабораторія і слава.

Усі пристойні газети в один голос засудили Марі, це сталося 6 листопада. А 7 листопада 1911-го — події розгортаються одна за іншою — агентство новин «Reuters» розіслало телеграму, в якій повідомляло, що Марі Кюрі удостоєно Нобелівської премії з хімії за 1911 рік.

Це вперше Нобелівську премію присудили одній і тій же людині двічі. Про це у французькій пресі — ні слова. Сором! Сором, що аморальна жінка розбила французьку сім’ю, і сором для Франції, що «французькій» дослідниці за таких мерзенних обставин присудили Нобелівську премію!

Тож про останнє краще було змовчати.

Я мушу втікати, мовила вона тієї ночі до Бланш. Я мушу зникнути разом з дітьми. Вони зірвали одяг з мого тіла, я стою гола перед усіма, який сором!

— Я знаю, як ти почуваєшся, — відповіла Бланш.

— Що ти знаєш?

— Марі, — сказала Бланш, — ти зараз у ситуації, яка добре мені знайома. Тебе розглядають дикі звірі. Їхні пожадливі очі кажуть, що вони от-от захочуть накинутися на тебе і розірвати на шматки. Але ти помиляєшся. Вони не бажають твоєї смерті. Їхнє пожадання розпусне, але не смертельне. Вони розглядають твоє тіло, тому що жадають його.

Марі нічого не зрозуміла, а Бланш не вміла пояснити. Уяви собі, сказала вона, що ти прямуєш лісом і скоро перед тобою відкриється галявина, і ти побачиш.

— А далі? — запитала Марі. — Що я побачу?

— Воду. Річку. Там стоїть той, кого ти любиш, і ти вже не сама, і він ніколи не відступиться від тебе.

Але сталося інакше.

Приятелів Поля Ланжевена викликали до префекта поліції Луї Лепіна. Це було 9 листопада 1911 року, через два дні після повідомлення про отриману Марі Кюрі Нобелівську премію.

Тих приятелів звали Жан Перен і Еміль Борель.

Префект поліції передав їм пропозицію. Якщо Поль Ланжевен беззаперечно відмовиться від виховання дітей і призначить дружині утримання в розмірі тисячі франків на місяць, скандалу вдасться уникнути, і листи, особливо довгий лист Марі, який позбавить її можливості займатися дослідженням у своїй галузі науки, не будуть опубліковані.

Після зустрічі з префектом поліції Лепіном друзі переказали цю пропозицію Марі та Полю. Марі сказала, що рішення за Полем. Вона дає йому повну свободу. Поль заявив, що така пропозиція неприйнятна.

Це означало війну.

Насправді, це також означало кінець наукової кар’єри Марі. Незадовго після того рішення і внаслідок нього, газета «L’Œuvre» опублікувала дев’ять сторінок додатку, який містив усі любовні листи Марі до Поля, і зокрема довгого листа, написаного в серпні 1910 року з Аркуе. Листа з холодними інструкціями щодо вивільнення Поля, з гнівними спалахами ненависті до його дружини, листа, якого нізащо не слід було писати, та передусім його нізащо не слід було публікувати. І ось лист передрукований повністю. «З науковою рафінованістю вона описує різні винахідливі методи, як можна вимучити бідолашну дружину, щоб та у відчаї мусила погодитися на розрив». Усе, усе витягнули.

Який бруд, ох, Марі, який бруд.

І все, все випливло назовні.

3

Потім Марі опинилася в Со.

Дівчатка прийшли після школи додому. Хтось показав Ірен газету, де писали про її матір. Кілька доброзичливих друзів прочитали їй уривок і пояснили, що газети написали це, тому що її мати — шльондра. Дівчинка не стала слухати далі і кинулася додому. В квартирі, крім Бланш, нікого не було.

Ірен вмостилася у неї на ліжку в ногах і сказала, що втомилася і хоче спати. Та заснути їй не вдавалося, її всю трусило, і тоді вона допомогла Бланш перебратися до пересувного дерев’яного ящика і почала возити її колами по кімнаті, водночас «розказуючи».

Дівчинка розказувала, тобто нестримно кричала.

Бланш просила перестати возити її колами, але, здається, та не розуміла і не спинялася. Потім додому повернулася Марі, схопила доньку, яка й далі голосно кричала чи то з горя, чи з розпачу, і почала хутко її одягати. Бланш тоді спробувала самостійно вилізти з дерев’яного ящика, щоб запобігти втечі Марі, але впала і покотилася по підлозі.

Так почався їхній від’їзд до маленького французького містечка Со.

Зненацька Бланш залишилася сама у квартирі.

Вона записала до «Книги запитань» деякі спостереження, цього разу нерозбірливим почерком і без друкованих літер.

Бланш, із певними труднощами пересуваючись по підлозі, без допомоги мого транспортного ящика, вдалося того вечора дістатися до кухні і приготувати нехитру їжу, та найбільше, каже вона, її хвилювала Марі з дітьми.

Це ж діти, раз у раз пише Бланш. Жодних коментарів про Поля, крім якоїсь уривчастої тиради.

Вона виглядає у вікно, бачить групу людей, які вартують коло помешкання шльондри. Поступово ця група переросла в натовп, що нагадало мені про дні у Сальпетрієрі, коли публіка роздивлялася мене і, здавалося, перетворювалася на пожадливого кровожерного хижака, але коли я для заспокоєння після втечі і повернення озвучила Марі це майже поетичне порівняння, воно не принесло їй бажаного полегшення, Марі постійно повторювала, що це зачепило невинних малих і що я, Бланш, все-таки сама зазнала приниження і не відповідала за дітей. Я не мала що заперечити.

Марі з дітьми втекла в Со.

За тиждень вони повернулися до Парижа і до Бланш.

У «Книзі запитань» — фрагментарні записи.

Доводиться реконструйовувати.

4

Падіння таке глибоке, сором такий великий, репутація всього її життя зруйнована, і Марі абсолютно, повністю безпорадна.

Чому все мусить так бути, думала вона.

Відчувала сором, але це було несправедливо — бо чому вона мала соромитися любові? Таке мертве містечко, це Со, думала Марі, наче розташоване в Ґренландії. Можливо, таке ж мертве, як Ном, ні, не так! Ном — це щось інакше, без болю! Ном має бути словом для прихованої насолоди і пристрасті. Все навколо знищено! і жодної історії! жодного майбутнього! ні, це якесь інше місце.

Як у лісі в Польщі — хатинка на галявині у польському лісі.

У Со в неї ще залишився будинок, де жив батько П’єра.

Будинок майже весь час стояв порожній, і тепер, у листопаді, безлюдні кімнати забарвила печаль, затхлий холод, відчуття покинутої межі століть зависли над підлогою, колись чисто вимитою, білими фіранками, сточеними міллю, ніби її понищена репутація, раптом подумала Марі, вдавшись до поетичного образу. Вони з доньками дісталися до будинку пізно ввечері: жахлива поїздка, на обличчі Марі — сама блідість, мовчазні дівчатка.

Та й що вони могли сказати?

Вона вклала їх у ліжка, вмовляючи спокійно засинати, і діти чемно послухали наполегливих прохань матері. Тоді Марі рушила шукати могилу.

Пішла просто на кладовище.

5

Вечір був пізній, на вулицях — нікого, і Марі була майже певна, що до маленького Со чутки ще не докотились.

Тут вона могла відпочити.

Для того, хто потрапив у цілковиту самотність, теж мав би бути вихід, невже ніхто не зглянеться над жінкою! Хіба не бачите! Крізь сніги до будинку? Якщо вже вона зробила цей запаморочливий крок у велику самотність, то мусить врешті знайтися милосердя і для неї.

Як міг сором бути таким тяжким? Марі ж думала, що просто любила.

Чому все мусило стати таким огидним!

Спершу любов, здавалося, дарувала запаморочення і тепло, майже обпікала, а потім те, що було магмою і жаром, стало чорним, недоладним і закам’янілим, перетворилося на лаву ганьби. І діти. Як це пояснити їм? Невже у Польщі не знайдеться маленького села, де можна заховатися? А ще ця ненависть. Марі відчувала таку сильну ненависть, аж не могла дихати. Не їхню. Свою! Вона стала потворною від ненависті! Потворною!

Це несправедливо.

Усе сталося так швидко, Марі була така щаслива і так легковажно закохана, цілком ненауково закохана. Але як вона могла так усе їм спростити!

Марі почала думати про них так, як завжди думала Бланш.

Як про диких тварин.

На кладовищі панувала суцільна темрява, але вона знала дорогу.

Тут п’ять років тому поховали П’єра і лише півтора роки тому поховали П’єрового батька. У темряві відчувалася прохолода, злегка дощило. Якийсь час Марі шукала шлях, це було нелегко, бо на посипаних гравієм доріжках розмокла глина, трави не було.

Нарешті вона знайшла могилу.

Камінь встановили нещодавно, на ньому були імена П’єра та його батька. Не роздумуючи, Марі впала на коліна, і її вразив холод глини. Почувалася принизливо, хотіла підвестися, але не ворухнулася. Зрештою, було темно, ніхто не міг побачити її в такій безглуздій ситуації. Нехай ця безглуздість буде для неї покаранням. Бо вона таки винна. Марна справа намагатися не відчувати провини.

Могила була вузькою, і Марі раптом мало не з жахом усвідомила, що труни поставили одна над іншою, і що труна П’єра стоїть унизу, а труна його батька — вгорі, і що вона сама, якщо її дозволять тут поховати, якщо її дозволять тут поховати! не лежатиме біля П’єра Кюрі. Це майже непристойно — Марі відчула приступ нудоти — це неможливо, так не могло бути.

Її відсторонили і від П’єра.

Свекор нічим не завинив. Вона любила його. Але тепер розуміла, що її і тут відсторонено. Батько П’єра помер у березні 1910 року, ще до того, як усе вибухнуло, і тепер він покоївся, ніби дах, над її коханим П’єром.

Смерть карала її, смерть також вважала її грішницею.

Марі стало погано. Вона щосили намагалася побороти нудоту, але не змогла і виблювала, тільки повернула голову так, щоб блювати вбік, а не на могилу П’єра. З неї вийшов хіба жовтий слиз, бо в останню добу Марі не могла нічого їсти. Вона старалася прочитати текст на могилі, але в темряві щось годі було розгледіти. Тут, можливо, поховають і її. І що напишуть на надгробку? Шльондра Марі, зневажена французьким народом, сором своїх дітей. Так усе й закінчиться: на самому низу труна П’єра, над ним — його батька, вони справжні Кюрі, а згори — труна польської жінки. Навіть без останніх обіймів. Що Бланш якось сказала про любов? Було якесь речення, яке мало би все пояснити. Не про те, як є, а як повинно бути.

Ага, тепер вона згадала. Я ніколи не відступлюся від тебе.

Але, стоячи навколішки у темряві коло могили у Со, її знудило і Марі зрозуміла, що цього ніколи не станеться. Інше, чуже тіло, тіло старого чоловіка накрило її коханого, і вона ніколи не зможе упокоїтися поруч із ним. Таке покарання для грішниці. Вона відчувала, що вся тремтить, дощ посилювався. Тихо шепотіла: П’єр… П’єр… П’єр… — але він не приходив їй на поміч, він мовчав. Жодного Благодійника. Навіть Бланш, щоб разом поплакати. Покинута усіма, Марі стояла на колінах у глині на чорному кладовищі, у неприхильному світі, який ніколи їй не пробачить, її коханий П’єр — мертвий, вона не зможе упокоїтися поруч, Бланш не може розрадити і скерувати її, Марі цілком самотня, від Поля — жодних звісток, невже вона відступилася від нього, він теж був розчавлений, але він воскресне, поранений, але не знищений, а от для неї це був кінець. Вона впала з найвищої висоти вниз, у найглибшу темряву моря.

Якби ж вона могла померти — але є діти.

Марі так замерзла, що не могла думати. Могильний камінь здавався широким, ніби загрожував, а не захищав — і досі жодних сигналів, жодної звістки від П’єра. Проте чому він мав би їй відповідати? Можливо, П’єр знав, що сталося.

Вона мусить повертатися.

Amor Omnia Vincit — часто казала їй Бланш. Дощ посилився. Марі підвелася, пішла, а тоді побігла маленькими кроками додому, до того, що, напевно, не могло ще погіршати. Це вже найнижча точка, думала вона з якоюсь ніби надією.

Але не була до кінця певна.

Марі прийшла додому через годину після півночі, повернулася до дітей, які нарешті умиротворено заснули.

6

Марі прокинулася близько десятої від брязкоту віконної шиби — хтось кинув у вікно камінь.

Крики. Вона розчула, що кричать, — те саме, що й раніше: шльондра-чужинка. Поспіхом вивела дітей до кухні, вікна якої не виходили на вулицю, нагодувала їх і прибрала розбите скло.

Тоді змусила себе відправити телефоном повідомлення.

Близько третьої з Парижа прибули Марґеріт Борель — пізніше у мемуарах вона згадуватиме, що її «трясло від обурення», — і Андре Деб’єрн, щоб урятувати Марі та дітей із Со: до них долинув крик про допомогу, Марі була у відчаї і боялася за життя малих. Перед будинком зібралися люди, які кричали: «Геть шльондру!» або «Геть чужинку, яка краде жонатих чоловіків!».

Будинок практично оточили, але ніхто не наважувався увірватися всередину. Коли прибули двоє друзів, хтось вилаявся, але екіпажу дали проїхати. Вони зайшли всередину. Марі сиділа на кухні, обіруч притискаючи до себе дітей. Ті трималися за материні руки. Обличчя в Марі було сіре, мов попіл, вона виглядала дуже постарілою, її сукня забруднилася чимось таким, як засохла глина.

Марґеріт згадала, що десять днів тому Марі отримала Нобелівську премію з хімії, але не хотіла про це говорити.

Ти мусиш поїхати звідси — це все, що вони їй сказали. Марі нічого не відповіла, але послухалась.

Їм вдалося без пригод прорватися крізь облогу — люди мовчки, але з ненавистю спостерігали за втечею польки. Дорогою до Парижа Марі сиділа непорушно, ніби кам’яна статуя, вперто повернувши голову до вікна і роздивляючись краєвиди. Марі запевнили, що тепер вона з дітьми буде в безпеці у квартирі подружжя Борель.

Вони приїхали. Не сказавши ані слова, з поблідлим обличчям, проте гідно Марі перетнула двір і зайшла до своєї нової в’язниці.

Три дні по тому, пізно ввечері, під захистом темряви, вона подалася до власної квартири, щоб подивитися, як справи у Бланш.

— Я весь час чекала і дуже боялася, — перше, що мовила Бланш, — нетямилася від переживання за тебе, Марі. У мене все гаразд.

Їжу вона мала.

Обидві довго разом плакали; Марі підняла Бланш і сиділа, обіймаючи її, ніби та була загубленою собачкою, що раптом знайшлася і тепер її тепло може принести розраду.

Їм було про що поговорити.

Ширилися чутки, що Поль влаштував дуель із якимось журналістом; вони обоє вистрілили в повітря, це все виглядало жалюгідно-смішним, але честь обох дуелянтів була відновлена. Міністр освіти викликав Еміля Бореля, який викладав у Еколь Нормаль [45], і оголосив йому догану за те, що той прихистив у своєму помешканні, розміщеному в прибудові до Еколь Нормаль, особу, присутність якої — сором для закладу. Міністр був страшенно сердитий, він зажадав, щоби Борель виставив Марі з квартири і погрожував понизити його на посаді; однак Борель навідріз відмовився виганяти Марі. Батько Марґеріт Борель також вимагав, щоб донька не втручалася у цей скандал: «Після скандалів, як і після нафти, залишається бруд», — але Марґеріт теж відмовилася. Все одно всі знають, сказав тоді батько, що рада міністрів упродовж кількох днів розгляне цю справу і, певна річ, переконливо запропонує Марі Склодовській покинути країну. Марі, безумовно, могла б отримати в Польщі викладацьку посаду, можливо, навіть професорську. Після довгої сварки батько Марґеріт розлючено жбурнув черевиком у двері.

Стільки бруду, стільки безглуздості.

Марі, обіймаючи, колисала Бланш. Так вони просиділи цілу ніч. На світанку Бланш заснула, і Марі вклала її до ліжка — Бланш була легенька, мов дитина.

Потім взялася переглядати пошту.

І натрапила на лист зі Швеції від Сванте Арреніуса, члена правління Королівської академії наук, яка кілька тижнів тому присудила їй Нобелівську премію з хімії, другу Нобелівську премію, цього разу присуджену тільки їй.

Тон листа був холодний, не такий, як у попередній кореспонденції.

«У французькій газеті опублікували лист, авторство якого приписують Вам, копії цього листа передруковують навіть тут. З огляду на це я змушений був порадитися з колегами щодо наших подальших дій у ситуації, що склалася. Таке враження — я сподіваюся, хибне, — що опубліковане листування не є абсолютною фабрикацією.

Усі мої колеги погодилися на тому, що Ваша присутність тут 10 грудня небажана. Тому я прошу Вас залишатися у Франції, ніхто не знає напевно, що може статися під час вручення премії.

Якщо Академія вважала б, що згаданий лист може бути цілком автентичним, то, з усією вірогідністю, не присудила б Вам премії, якби Ви не надали достовірне підтвердження того, що лист було сфальсифіковано.

Саме тому я висловлюю сподівання, що Ви надішлете телеграму постійному секретарю К. Аурівілліусу або мені і повідомите, що не зможете приїхати, а потім напишете листа, в якому поясните, що не бажаєте приймати премію, поки не вдасться довести, що звинувачення супроти Вас є цілком безпідставні».

Шведи також не хочуть її знати.

Дійшло аж туди. Дійшло аж туди.

Марі розбудила Бланш і прочитала їй весь той лист дуже чистим, майже дитячим голосом.

Вони не хочуть мене знати, сказала після довгої паузи. Шведи не хочуть мене бачити. Вони хочуть, щоб через сором я добровільно відмовилася від премії.

— І що ти думаєш робити? — запитала Бланш.

Марі не відповіла, просто пішла на кухню і приготувала їм обом легкий сніданок з того, що було. Потім Бланш довго розмовляла з нею і, за її власними словами у «Книзі запитань», зовсім не стримувалася — в усякому разі, висловлювання її виходили далеко за межі прийнятних, — описуючи тих шведських сучих синів і ту дупу з Королівської академії наук, які посміли критикувати її приятельку.

— Я не маю за що собі дорікати, — прошепотіла Марі, майже нечутно, наче на пробу, щоб перевірити, чи ці слова втримаються купи.

Я не маю за що собі дорікати.

— Так і напиши їм, — відповіла Бланш.

І Марі послухалася: у листі до члена Академії Йости Міттаґа-Леффлера вона заявила, що премію присудили їй за відкриття радію і полонію, тож вона має намір прийняти цю нагороду в уже домовленому місці 10 грудня цього милостивого 1911 року.

Так і сталося.

Марі прибула в Стокгольм вранці 10 грудня, коли падала сіра мжичка, і ввечері того ж дня прийняла премію з рук короля Ґустава V. Під час церемонії трималася гідно, проте була трохи скутою і переляканою, також всі завважили, що в Марі сіре обличчя і виглядає вона виснаженою і хворою. Як написала газета «Svenska Dagbladet», Марі була одягнена у «свій, так і кортить сказати, підкреслено чорний жіночий костюм, без жодних прикрас». І без глини. Коли Марі вручали премію, «аплодисменти переросли в овації». Але, як було сказано в газеті «Dagens Nyheter», вона подякувала королю «не надто поштивим поклоном».

Марі трималася і ні на секунду не дозволяла собі відреагувати на перешіптування або натяки.

Газети мовчали, навіть якщо і все знали. Марі погодилася лише на одне інтерв’ю, під час якого весь час сиділа поруч із донькою Ірен, що приїхала у Стокгольм разом із нею. Інтерв’ю відбувалося в «Ґранд Готелі». Журналісти прийняли Марі як королеву. Вона раз у раз повторювала, що хворіє і дуже втомлена, тому лише одне інтерв’ю.

І того ж дня — 10 грудня, — коли Марі вручили премію, у «Dagens Nyheter» на цілу шпальту було подано репортаж журналістки Елін Веґнер щодо ситуації в Англії, тобто про боротьбу жінок за власне виборче право і зокрема про так званий бій суфражисток 21 листопада. То був кривавий бій. Коли Марі поставили це актуальне запитання, вона відповіла, що «звісно, є феміністкою», проте витрачала увесь свій час на дослідження, тому, на жаль, не могла присвятити себе політичній боротьбі. Доньку Марі описували як милу і співчутливу дівчину. Усі непокоїлися через здоров’я Марі, писали, що вона дуже тендітна, але усмішка, що якось майнула на її обличчі, зачаровує. Міттаґ-Леффлер виголосив привітання напозір ненапружено. У своїй Нобелівській лекції Марі зробила огляд п’ятнадцятилітньої історії дослідження радіоактивності. Вона високо оцінила працю свого чоловіка П’єра, але також підкреслила, що результати дослідження належать їй і що цю премію вона отримала саме за них.

У газетах — жодного натяку на бурю в Парижі. Одного вечора Марі була почесною гостею на вечері для трьохсот жінок, які брали участь у боротьбі за виборче право: все ж таки Марі отримала дві з чотирьох Нобелівських премій, які на той час вручили жінкам. Дві інші належали Берті фон Зуттнер і Сельмі Лаґерльоф. Упродовж трьох годин Марі оточувало тепло цих жінок — якби ж цей вільний від сорому стан міг потривати довше.

Згодом вона повернулася до Парижа і маже одразу захворіла. Короткий зимовий тиждень у Стокгольмі подарував холодне і чисте полегшення, але чистота була не для неї. Чистота проіснувала лише одну коротку мить, відвойовану силою, я чинитиму опір, один тиждень у Стокгольмі, стань на ноги і йди, і з якоюсь неймовірною силою вона справді стала на ноги і пішла. Але нічого, абсолютно нічого не змінилося у тому пеклі, куди Марі мала повернутися, і де лише сповнена страху Бланш, торс у дерев’яному ящику, могла її розрадити, тому що вона, можливо, пізнала свою частку таємниці любові, якщо та існувала, і, можливо, можливо, вона існувала, о, якби ж вона тільки існувала.

7

У грудні 1911 року починається втеча Марі, яка триватиме майже три роки.

29 грудня її забрали до лікарні, діагностували низку променевих уражень навколо матки, нирок і сечоводів; їх вважали задавненими і в більшості випадків схильними до загоювання. У січні Марі була дуже слабка і написала заповіт, в якому вказала, де повинен зберігатися радій, що був у її власності. Вона втрачала вагу, і в березні доктор Чарльз Волтер прооперував її і видалив болючі ділянки, що турбували Марі.

У листі до Бланш вона з гумором зауважує, що тепер почалися і її ампутації, та прогнозує, що наприкінці життя вони обидві перетворяться на крихітні мініатюри у спільному дерев’яному ящику.

Вага Марі — 51 кілограм. Французька преса, незважаючи на старання Марі приховати, де вона, дізналася про її важкий стан і поширила чутки, що Марі перебуває в лікарні, бо завагітніла від Поля Ланжевена і, можливо, хоча певності в цьому немає, зробила аборт. Імовірно, невдало. Або ж вона збирається таємно народжувати.

Лікарі опублікували різке спростування у «Le Temps». Але це нічого не змінило. У Марі не залишається жодного виходу.

Останнього тижня у березні вона від’їжджає до маленького села Брюнуа під іменем мадам Длуска. Там її навідують діти. Марі не витримує цього сорому, але не може змиритися і все одно відстоює своє право любити. У червні її перевозять до міста Тонон-ле-Бен біля підніжжя французьких Альп, щоб там, на мінеральних джерелах, вона пройшла курс гідротерапії, який, вважалося, допомагає при пієлонефриті.

А де ж її коханий?

Марі відчуває тупий біль у маткових трубах від другої ночі до пообіддя, потім біль трохи вщухає. Вона називає себе мадам Склодовська і молить усіх тримати в таємниці місце її втечі.

Марі, Марі, це ніколи не закінчиться.

У травні вона отримує листа від англійської приятельки Герти Айртон, яка просить її втікати до Англії. Марі вирішує їхати. Герта Айртон — фізик і суфражистка, а Марі вважає себе людиною, що цілком присвятила життя науці. Її політичним світом була Польща і ніщо інше.

І раптом якийсь поштовх крізь земну кору — землетрус? щось трапилося? Потім знову спокійно. Цілковитий спокій.

Герту дуже пригнічувало становище Марі. Тобі потрібен захист, тиша і спокій, писала вона.

Тиша і спокій? Якщо боротьба жінок за виборче право в Англії сягнула апогею, то Лондон, напевно, був центром бурі.

Герта Айртон була всесвітньо відомим фізиком, її внесок у дослідження коливань електромагнітних хвиль і явища коливання у воді в осциляторному стані мав вирішальне значення; під час Першої світової війни ці дослідження здобули практичне застосування — її винахід, The Ayrton Fan [46], допоміг поліпшити виведення із захисних окопів отруйного військового газу. Герта була однією з лідерок англійського руху суфражисток, який на той час увійшов у свою найбрутальнішу фазу боротьби за виборче право для жінок. Марі, звісно, підписала петицію на підтримку ув’язнених у Лондоні суфражисток, які проводили голодний страйк, але тепер вона була лише скандальною втікачкою, що хотіла приховати свій сором.

Марі поїхала до Англії, щоб віднайти тишу і спокій, а потрапила прямісінько в шторм.

У ці літні місяці 1912 року Бланш завершує «Чорну книгу».

Марі теж пише, вона листується з Бланш, в одному її листі дивні слова: тепер у мене чудова схованка — я перебуваю посеред шторму, де все є важливішим за Марі Кюрі. Вона пише це з помешкання Герти Айртон, яке стало прихистком для суфражисток, котрі через довге голодування у в’язниці були вже майже при смерті, і тому з політичних міркувань їх відпускали від’їстися, щоб потім знов ув’язнити.

Не думаю, що вони посміють знов заарештувати нашу головну лідерку, місіс Панкгерст, писала Марі, вона виснажена, майже при смерті, але настрій у неї піднесений — лежить на матраці в Гертиній бібліотеці разом з трьома іншими товаришками. Це — війна. Герта підгодовує їх, і коли до них повертаються сили, на цих жінок очікує наступна воєнна акція. Вони виходять групами, максимум дванадцять осіб, оскільки закон не дозволяє численніші зібрання. Ця група проводить демонстрацію на юридично дозволеній відстані від іншої групи, тобто не менше ніж за п’ятдесят метрів від цієї, і від наступної, і ще наступної. Цих жінок — часто їм за сімдесят і вони фізично слабкі — з винятковою жорстокістю б’є поліція, а потім ув’язнює. Вони продовжують свій протест у в’язниці, тепер уже оголошуючи голодування, щоб перш ніж помруть, їх випустили милостиві політики, які хочуть, щоб жінки померли не у в’язниці, а за її межами. Після цього їхні товаришки знову повертають їх до життя.

Доньку Герти, Барбару, переслідують чи не найбільше. Цієї весни вона втекла до Франції, перебравшись у такі довгі й пристойні спідниці, що поліція не змогла запідозрити в ній суфражистку. Щоправда, тепер Барбара знов у в’язниці. Усі тут дуже постраждали від поліції, але тримаються бадьоро. Двоє поліцейських стоять перед вхідними дверима, двоє — коло дверей з чорного входу. Цих жінок заносять і виносять на ношах, щоправда, більше заносять.

Назовні вони виходять самостійно, повертаючись до демонстрацій, в’язниці і голодування.

На вулиці постійно чатує таксі на випадок, якщо місіс Панкгерст надумає вилізти на дах і спробувати утекти: тоді поліцейські поженуться за нею на таксі. Але вона ледь ходить, тому ризик, що таке трапиться, невеликий.

Події, що сталися за останні півроку, здаються несправжніми. Я думаю про тебе, Бланш, кожного дня. Герта каже, що мені потрібно набрати вагу. Вона вважає, що покинула роботу фізика і тепер має інше призначення — виходжувати товаришок, які от-от помруть; до них, на моє велике здивування, вона зараховує і мене. Герта планує забрати мене з цього будинку до Норфолк-Сквер у Гайкліффі, коло моря.

Мене ніхто не впізнає. Тут колись мешкала Джордж Еліот. Я живу в якомусь хаосі. Цілий тиждень не згадувала слова «сором».

У центрі урагану — піднесений спокій. Раз у раз Марі пише, що почувається спантеличено. Ця висохла піднесена місіс Панкгерст! яку Марі годує з ложечки кашею!

Невже життя може бути таке захоплююче?

Вони справді вирушили до моря. Мабуть, Герта побачила, що Марі стоїть на краю прірви. Марі, як завжди, поїхала інкоґніто.

Вони виїхали до Гайкліффа у серпні і збиралися залишитися там на два місяці.

8

Марі завжди любила бути коло моря на самоті.

Могла довго ходити берегом, вже не така слабка, як навесні після операції. Робила дуже маленькі кроки, щоб не повернувся біль внизу живота; я похитуюся, ніби старенька бабця, думала вона, порізана.

Скільки часу минуло відколи вона була жінкою? Пам’ятала, що голою лежала на ліжку в Парижі, що відчинялися двері, брязкали ключі, було темно, з вулиці на стелю било світло, зупинка дорогою в Ном, жодного страху, чому все пішло не так? Вона лежала біля нього, і не існувало ніякого завтра, цього слова! завтра! що то за вірш він читав їй? Лежимо абсолютно спокійно,/ твоя соромливість зникла,/ ми забули про тих, хто нас зранив,/ не існує жодного завтра, — чи це вона сама читала? Забула.

Це перша строфа якогось польського вірша. Отже, читала вона.

У кімнаті темно. Жодного завтра. Саме так і було, в короткі миті, коли їм було найкраще.

І це лише два роки тому?

Марі була ще молодою і ще вродливою жінкою, яка нічого не боялася, і Поль ставав коло неї сильним.

А тепер?

Кілька коротких місяців вона прожила серед хаосу жінок, де майже ніхто її не знав, принаймні не знав про її сором, і ніби знову змогла дихати. Була не самотня. Марі ніколи не запитувала себе, який у цьому сенс, усе й так було зрозуміло. Тепер усе вже не здавалося таким зрозумілим.

Місіс Панкгерст, підсміюючись, наминала кашу, і це на порозі смерті! Такого Марі ще не бачила.

Штормовий вітер на узбережжі каналу не був послужливим, м’яким чи привітним, а напирав і ставив інші запитання, так і повинно бути. Дощ, який дедалі посилювався, боляче хльоскав її по обличчі. Це узбережжя не догоджало. Марі це подобалося. Шторм наростав, косий штормовий дощ зі сходу, а Марі йшла малесенькими кроками вздовж кам’янистого берега і думала: ось іде старенька жінка, дрібними кроками, але ж іде.

Це майже чудо, що вона іде.

Перший тиждень вересня був дуже тихий і спокійний. Вони з Гертою сиділи під каштаном, і тоді Герта сказала, що не певна, чи правильно вчинила. Вона залишила свої наукові дослідження заради політики, але, можливо, їй треба було зробити так, як Марі.

Присвятити усе науці. Тоді, можливо, від неї було б більше користі.

Марі нічого не відповіла. Це ж абсурд. Життя на службі в науки! Та ще й сумніватися!

Наприкінці вересня осінні шторми налітали один за одним.

Тепер Марі краще спала, біль майже вщух, повертався лише між четвертою і шостою годиною ранку. Марі запитала, чому Герта стала суфражисткою. Що послужило відправною точкою? чим це було викликано? І тоді Герта розповіла про те, як вона в сімнадцять років читала Біблію.

Старий Заповіт — вона була єврейкою — і Книгу Естери.

Перший розділ. Там розповідають про бенкет царя Ахашвероша. Це той Ахашверош, що царював від Індії аж до Ефіопії, сто й двадцять і сім округ. Справив він гостину для всіх своїх князів та для своїх слуг, і продовжувалася вона сто й вісімдесят днів. Також цариця Вашті справила гостину для жінок у царському домі царя Ахашвероша. Сьомого дня, коли цареві стало весело на серці від вина, він сказав Мегуманові, Біззеті, Харвоні, Біґті й Аваґті, Зетарові та Каркасові, сімом євнухам, щоб привели царицю Вашті перед лице царя зодягнену в сам лише царський вінець, щоб весь народ і князі побачили її красу, а краса її чарувала.

Але цариця Вашті не схотіла прийти. Цар розлютився і запитав мужів, які знали закон і право, як йому вчинити. Тоді відповіли вони йому: «Не перед самим царем провинилася цариця Вашті, але й перед усіма князями та перед усіма народами, що по всіх округах царя Ахашвероша. Бо вчинок цариці дійде до всіх жінок, і будуть вони зневажати своїх чоловіків, і зможуть говорити: «Цар Ахашверош наказав привести царицю Вашті перед обличчя своє, та вона не прийшла».

І це означало загибель цариці Вашті.

Герта, яку звали Фебе Сара, поки вона не змінила ім’я, бо ж була єврейкою, вбачала в цьому велику несправедливість. Вашті була для неї прикладом. І Герту розібрала лють.

Невже все так? Невже таким є життя? Тебе підштовхують, як більярдну кулю кийком? Оце й усе?

Так, оце й усе. Тебе ніхто ніколи не підштовхував, Марі? — запитала Герта.

Лише блакитне сяйво, відповіла вона.

Мадам Склодовська, як вона тепер себе називала, на десятий місяць втечі отримала листа від Бланш.

Читала його наодинці на березі й плакала.

Останнього тижня у вересні Марі поїхала в Париж.

Вона мусила поставити Бланш одне запитання і знала, що їй треба поспішити, часу залишилось небагато. Можливо, вона отримає відповідь.

2 жовтня Марі зайшла до кімнати Бланш. Та лежала у дерев’яному ящику. Про неї добре піклувалися, але вона все одно не могла стримати плачу.

Бланш так тужила, і от Марі повернулася.

Тієї ночі Марі змогла поставити найважливіше запитання, на яке ніколи, во віки вічні не знайдеться відповіді, але все одно про це треба було запитати, і вона запитала, і в «Червоній книзі» Бланш залишила відповідь, єдину відповідь, яку вона могла дати, і тому цю історію треба було розповісти; так і було, саме так і сталося, ось і вся історія.

Примітки

[25] «Фотографічна іконографія Сальпетрієр» (фр.).

[26] Демімонд (букв. — напівсвіт, фр.) — середовище розбещених жінок у буржуазному суспільстві, які манерами й способом життя намагаються наслідувати аристократію.

[27] Зала для душевнохворих (фр.).

[28] Опістотонус — судомна поза з різким вигинанням спини.

[29] Дуга (фр.).

[30] Вигук (фр.).

[31] Тут: до адміністрації Сальпетрієра.

[32] Комуна (фр.).

[33] Велика сила (фр.).

[34] Клітка для шаленців (фр.).

[35] Слава (фр.).

[36] Вівторкові покази у Сальпетрієрі (фр.).

[37] Німецька хорея (лат.).

[38] Аґапе — безумовна турботлива любов. Філософи вживали цей термін для позначення універсальної любові на противагу персональній, наприклад, любов до істини чи до людей.

[39] Хорея паралітична (лат.).

[40] «Наука і диво» (фр.).

[41] Тут: головне відділення Сальпетрієра.

[42] «Деякі спогади про Сальпетрієр» (фр.).

[43] Крістофер Ішервуд — англо-американський письменник, його найвідоміший твір — роман «Прощавай, Берлін» частково автобіографічний, написаний 1939 року, про життя в Берліні на початку 1930-х років і до приходу до влади нацистів.

[44] Літературне опрацювання Катерини Міхаліциної.

[45] Вища нормальна школа (фр. École Normale Supérieure) — один із найпрестижніших навчальних закладів Франції.

[46] Віяло Айртон (англ.).

Червона книга

VIII
Пісня про блакитне сяйво

1

Все більше переповнює тривога за Марі.

Тієї ночі перед втечею вона запитала мене, якою є сокровенна таємниця любові. Стільки огидного стається через любов! А ще — стільки болісного: короткі миті запаморочення, а тоді весь цей бруд, услід за любов’ю! Що я говорила Шарко, допитувалась мене Марі. Чи сказала я щось, після чого він зрозумів?

— Одного разу, коли він плакав, — відповіла я, — на власне здивування і навіть не задумуючись, сказала: я ніколи не відступлюся від тебе.

— І це все? — запитала Марі.

Так, це було все.

Знаю. Часу залишилося небагато.

Я пишу єдиною рукою, але і її скоро у мене заберуть. Марі часто запитує, чи повинна вона відчувати провину за мою хворобу, чи причиною всього є радієве опромінення; я не хочу, щоб Марі почувалася винною і через це жаліла мене. Хочу, щоб вона жаліла мене з любові. Тому посилаюся на ті два роки, коли я працювала асистенткою в рентгенівському відділі Сальпетрієра, ще до того, як ми зустрілися. Хто може знати, що саме є причиною мого вкорочення: професор Рентген чи уранова смолка.

Марі — мій єдиний друг. Але і якби не було мене, вона вже померла б — своїми ампутованими розповідями про любов у новому столітті я тримаю нас обох при житті.

І все ж, боюсь, що вже не зможу пояснити природу любові. Як і любов між мною та Шарко. Я ніколи не відступлюся від тебе — я не розповіла Марі, в якій ситуації це сказала, проте добре все пам’ятаю.

Був перший або другий тиждень березня 1891 року. Шарко пережив перший серйозний серцевий напад. Це сталося під час вечері, за два з половиною роки до його смерті, Луї Пастер, до речі, був поруч. Шарко раптом відчув сильний і болючий спазм у ділянці серця і зблід. Доктор Віґір кинувся по якогось професора Потена, що мешкав усього за квартал: година була пізня, професор відчинив двері, одягнений в нічну сорочку, але одразу ж зібрався. За годину після наданої медичної допомоги біль ущух. Наступного дня Шарко розшукав мене — я була у лікарняній пральні. Ми зайшли в кімнату для прасування, двом жінкам, які там працювали, я наказала вийти.

Він повідомив про все коротко.

— Два з половиною роки, — сказав він. — Більше часу в мене нема.

І заплакав.

— Я ніколи не відступлюся від тебе, — відповіла я.

Того разу він мав би зрозуміти. Я ніколи не відступлюся від тебе. Але якщо природу любові можна описати лише у такий спосіб, тоді все, що я написала для порятунку Марі, напевне, здебільшого позбавлене сенсу. Я зрозуміла, що ніколи не зможу піти далі.

Від цього трохи легшає. Але мені болить за Марі.

Вона ж сподівалася, що з моєю допомогою зможе звести все в одно, щоб врешті сказати: так і було, саме так і сталося, ось і вся історія. Думаю, Марі продовжує сподіватися.

2

Часу в мене залишилося небагато.

У цій частині «Книги запитань» — яку сама називаю «Червоною книгою», бо вона забарвлена червоним кольором любові — я не ставитиму ввідне запитання. І ось пояснення. Якось я хотіла написати те, що було б історією-розмовою між двома.

Але я сама. Ми всі — самі по собі.

Те, що сталося під час подорожі до Морвану, — те, що я після наполегливих прохань розповіла Марі, коли вона повернулася з Англії і не знала, чим може собі зарадити, — надто болісне і водночас сповнене радості.

Проте в мене мало часу.

Багато хто відвідував мене, щоб отримати свідчення про той період у Сальпетрієрі, про Шарко, про покази, що відбувалися щоп’ятниці, про мою роль у них і про його останні дні та смерть. Чому вони запитували про це у мене? Про долю, яка спіткала жінок у Сальпетрієрі, є багато свідчень. Останнього разу приходив один настирливий чоловік, його звали Бодуен: він хотів, щоб я підтвердила, що все було шахрайством, але пішов ні з чим.

Здавалося, усі дивилися на мене, але ніхто так і не побачив.

Але про те, що було наприкінці, нема жодних письмових розповідей: ні про останні дні, ні про поїздку до Морвану, ні про останні години Шарко. Хоча ні, помиляюся, одна існує. Я читала, її написав якийсь Рене Валері-Радо, зять Луї Пастера. Він не був разом з нами під час подорожі до Морвану, але, здається, розмовляв із тими двома тхорами. Я його знаю — пристосуванець, який заради доброї пам’яті про Шарко приховує, що я теж була в тій подорожі, і нічого не каже про мою роль у порятунку життя Шарко.

Проте мене це не хвилює. Я й сама скоро помру. Смерть укорочує мене так, як ампутації вкорочують моє тіло. Смерть зменшує мене, а разом з тим — мої амбіції і зверхність.

Бо лише наприкінці розумієш, що було щастям.

Я вирішила називати свої стосунки з Жаном-Мартеном Шарко історією про класичну пару закоханих. Тоді легше витримати любов. Якщо біль наростає, він стає жахливим, але стерпним, бо певним чином належить минулому. Я сказала про це Марі. Вона з подивом дивилася на мене. Я її розумію. Цей обрізаний торс у дерев’яному ящику на коліщатах, мабуть, не найкращий символ вічної любові.

Класична пара закоханих. Усі мали б так думати. Можна перетворитися на класичну пару закоханих. Марі могла б. Марі і П’єр. Марі і Поль. Бланш і Шарко.

Я ніколи не могла називати його на ім’я.

Чому він узяв мене з собою в ту подорож?

Усім було відомо, що він одружений, що у нього троє дітей, що він шанує і побоюється свою дружину, і ніхто не знав, яку роль відігравала я. Думаю, мене сприймали як прекрасну Бланш, якої нікому, а надто Шарко, не можна торкатися, — така я була безсила і смертоносна. Поєднання жадання і смерті вабило їх. Жадали усі, ніхто не міг торкнутися, всі знали, що я можу вбити: це поглиблювало їхнє жадання, це захищало мене. Через це я стала відомою. Це була моя найголовніша властивість. Шарко краще знав. Я хочу, щоб ти поїхала зі мною, сказав він, я хворий, мені боляче, angina pectoris [47], я знаю, що помру, і хочу, щоб ти поїхала зі мною.

Так почалася подорож до Морвану.

Я не хотіла, щоб мене боялися.

Чому мене до цього змушували? Це несправедливо.

Часом здається, що коли прикласти наші любові близько одна до одної, я маю на увазі, мою любов і любов Марі, то перед нами, ніби на віддалі, постане картина самого життя. Мого життя і життя Марі.

Марі також так вважає. Часом вона запитує, чи я їй не заздрю. Я мовчу і пильно дивлюся на неї. Але, думаю, вона має на увазі Сальпетрієр і порівнює. От тоді я кажу про класичну пару закоханих.

Після цього Марі сміється. Так минають ночі і дні.

Можна уявити любов, яка існує лише в тобі самій. Я часто про це думаю в миті відчаю і меланхолії. Наче життя накрили скляним ковпаком. Можливо, тоді боліло б не так сильно… Чому ти любиш тварин більше, ніж людей, якось запитала я у Шарко. Він розгнівався і взявся заперечувати. Хіба ти любиш мене більше, ніж якогось собаку? — сказала тоді я.

Я хотіла ранити його, щоб змусити зрозуміти. Бланш, сказав він, ти неймовірно сильна, і я боюся тебе. Але ти не можеш користати зі слабкості того, хто любить тебе більше за життя.

Але як сильно він любив життя? Не знаю. Ми поїхали до Морвану.

3

До потяга на Ліонському вокзалі нас заходило четверо.

Двох із них я раніше не зустрічала. Професор Дебов і професор Штраус привіталися зі мною поштиво, хоч і не так благоговійно, як із Шарко.

— Для чого ця поїздка?! — питали вони свого наставника.

Але той не відповідав.

Сама я зрозуміла лише згодом, чому Шарко вирушив у цю подорож: він хотів повернутися в молодість. Я не знала, що він багато років прожив у цій місцевості, особливо у місті Везле.

— Чого ти шукаєш? — запитувала я.

— Чому повертаються в молодість? — запитав він у відповідь.

Я сказала, що це роблять за мить до того, як здатися, і на цих словах два інші супроводжуючі подивилися на мене з обуренням і здивуванням. Щоб відволікти увагу тих двох огидних тхорів, які сиділи поруч з нами у вагоні цілу двогодинну подорож, я почала розмовляти з Шарко. Якось він розповідав про інцидент у Сен-Мало, коли його брат опинився в смертельній небезпеці, тож я запитала, чи зараз з братом усе гаразд, і Шарко поглянув на мене з таким несподіваним і раптовим гнівом! Він мовчав, але за кілька хвилин відповів: у молодість повертаються для того, щоб поєднати усе в одно!

Міст, потяг повільно тягнувся через ріку. У такій самій ріці я попрощалася зі своєю матір’ю! зауважила я, звертаючись до свого друга і злегка усміхаючись, отож все поєднується!

Я не хотіла зробити йому боляче. Лише намагалася його осягнути.

Ми ненадовго зупинилися в Шато де Бюссі, яке чотирнадцять років було в’язницею письменника де Бюссі, ув’язненого королем Людовіком XIV за непристойне письменство. Де Бюссі розмальовував стіни неоковирними картинами, аматорськими. Шарко зауважив, що ув’язнені митці часто демонструють дивну схожість з пацієнтами, які мають істеричні або спастичні захворювання. Двоє його товаришів записали сказане. Я запитала:

— У такому разі я — художник?

— Хіба ти малюєш недоладні фігури на стінах? — відказав Шарко, дивно усміхаючись.

— Мої внутрішні стіни вкриті малюнками, я видряпую їх цвяхом.

— Чому цвяхом? — запитав він.

— Тому що мистецтво має завдавати болю, — відповіла я, і він тихо засміявся, а його супроводжуючі, професор Дебов і професор Штраус розреготалися.

Так завершився наш повчальний візит до замку письменника де Бюссі.

Я намагаюся проникнути всередину нього. У мене мало часу, у нього мало часу. Ось як може бути. Життя минає в сумнівах, і раптом потрібно усе сказати.

Третього дня ми дісталися до Везле, це місто нагадує Перуджу або Сієну, зауважив Шарко і пояснив, що молодим лікарем провів тут вдосталь часу. Його супроводжуючі, професори Дебов і Штраус, записали сказане, і ми пішли до собору. Я тримала Шарко під руку. На мить мені здалося, що ми з ним були молодими студентами медицини і що я могла б узяти його за руку, але через двох тхороподібних учених, які йшли одразу за нами, на відстані двох-трьох метрів, зробити це було неможливо чи, в усякому разі, дуже складно.

— Бланш, — тихо сказав Шарко, — зайдемо до собору, там нікого нема.

— Мій любий, — тихо відповіла (це вперше я сказала такі слова, напевно, дуже втомилася або мене переповнювали емоції), — я піду за тобою, куди забажаєш.

Ми зайшли всередину.

Шарко звернув мою увагу на притвор, місце для катехуменів, і на чотирикутні діри в мурі базиліки, де могли стояти нужденні або душевно хворі; одержимі волають зі стін і ніхто їм не допомагає, мовив він з дивною смутною усмішкою. З цього місця, з цієї діри в могутньому кам’яному мурі, одержимі могли і мусили слухати те, що лунало з вівтаря і сповнятися послухом, та їм недозволено бачити олтар, що був надто святим для них, таким чином ця базиліка схожа на нашу аудиторію в Сальпетрієрі, де одержимі співали свої жалібні пісні! Після цих його слів я повернулася, здається, усміхаючись, до двох тхорів і попросила їх записати, що професор Шарко — олтар. Вони натягнуто засміялися.

Я не хотіла бути злою.

Знала, що щось не так і щось мусило статися, я боялася. Ці стіни жахають і нависають тягарем, ніби стіни цитаделі або в’язниці, зауважив Шарко, від цих мурів можна почути крик, «горе тим, хто не має віри». Я запитала його, чи він не втомився і чи хотів би відпочити, він відповів, що так, показав на лаву ліворуч від портика, ми сіли, він хотів тримати мене за руку. Що я створив за своє життя, скажи мені, Бланш, я створив базиліку для безумних, подібну до цієї, чи секту для тих, хто потребує віри? Два тхори зі своїми записниками виглядали розгублено. Шарко рукою показав їм на лаву на відстані двадцяти футів від нас, вони сіли там з виразом відчаю на лицях. Бланш, прошепотів Шарко, і його обличчя не відображало жодної емоції, ти ще стільки всього не сказала, і ще стільки всього мені не відомо… Що я знаю про тебе, окрім того, що люблю тебе і що ти мене відштовхуєш.

Я так добре пам’ятаю його обличчя. Застигла оболонка, яка ось-ось трісне, і цей його розпач. Потім він сказав, таким самим чітким і спокійним голосом: я прийшов до висновку, що напрям мого дослідження істерії та неврологічних порушень у жінок в останні роки був цілковито хибним, моя концепція істерії тепер видається декадентською, потрібно переглянути всі припущення щодо патології нервової системи, потрібно почати все з початку.

Два тхори, професор Дебов і професор Штраус, нахилилися вперед, затамувавши подих, з незмінним виразом відчаю на обличчі, вони не могли чути, що говорить їхній наставник, і нічого не записували.

Чула лише я.

Це мені в тому соборі у Везле він сказав, що любить мене, що я випалена на ньому, як тавро на невинній тварині, що я відштовхую його, і це вбиває, що його час скоро закінчиться, що все не мало сенсу, навіть його дослідження, і що він мусить почати все з початку; і ніщо з цього не записали двоє наших супроводжуючих, я маю на увазі професорів Дебова і Штрауса, тих двох тхорів. Лише своєму особистому секретареві Жоржу Гінону Шарко сказав, що повернувся до нульової точки і що все було хибним.

Я була наодинці з ним, з моїм відчаєм, з прагненням зрозуміти, як усе пов’язано, зрозуміти його любов, мою провину, і чому ця подорож до Морвану мала означати його смерть і моє звільнення.

4

Ми поїхали з Везле вранці 14 серпня 1893 року.

Виїхали з міста, минули цвинтар, Шарко тільки мовив італійською Campo santo [48], він розказував про книжку Гі де Мопассана, яку читав минулого вечора, це так сумно, це твір про хвору людину, світ не такий злий, як він пише, добро теж існує. Професори Дебов і Штраус записали ці слова, а на запитання, поставлене однією з цих гієн, що за ним слідкували, чи його віра в Бога була непохитна, Шарко лише сумно похитав головою і відповів: якщо Він є, то далеко-далеко, і Він такий невизначений, такий незрозумілий.

Вони записували все, окрім того, що говорила я. Здається, боялися мене.

Коли ми залишали готель у Везле, до нас підійшов якийсь чоловік, схопив Шарко за руку, поцілував її і пояснив, що був його пацієнтом, а тепер одужав і став художником, і хотів подякувати йому. На мене це справило неприємне враження: наче щось із Біблії — кульгавий може ходити і дякує своєму Спасителю. Глумливим тоном я сказала Шарко про те, що він же не Ісус Христос! Шарко сахнувся, ніби від удару, і лише кивнув.

Два стерв’ятники обурено забурмотіли.

У ландо Шарко сидів поруч зі мною, часом тримав за руку, незважаючи на те, що професори Дебов і Штраус сиділи навпроти, дивлячись на нас із шанобливістю, хоч і з осудом. Я запитала, чи вони коли-небудь бачили показ, в якому я брала участь, і ті в один голос відповіли «так» (і майже водночас кивнули), і я запитала про їхнє враження. Професор Дебов відповів, що він був настільки зайнятий записуванням коментарів професора Шарко, які мали таку велику й унікальну наукову цінність, що майже не міг підвести погляд і тому не хотів би коментувати мене і мою участь у тому, що відбувалося. Лицемір, відповіла я приязним тоном, цього вони не записали, я обернулась і побачила ледь помітну усмішку на вустах Шарко; ми переїздили через міст. Раніше тут був лише пором.

Міст через ріку Кюр. Мені перехопило подих.

Близько 16:30 ми прибули до готельчика «Auberge des Settons».

Шарко, який ніколи не був релігійним, а радше навпаки — у деякі періоди свого життя ставав нетерпимим, під час вечері говорив про археологію, історію, красні мистецтва і ботаніку. Що будемо робити? — запитала я прямо, проіґнорувавши двох нотаріусів, які сиділи за нашим столом. Тоді Шарко звелів професорам Дебову і Штраусу піти на вечірню прогулянку навколо озера. Вони поклонилися на знак згоди і пішли; я знаю, що їм кортіло мене убити.

Це був останній вечір. Так це й почалося.

Кімната Шарко в «Auberge des Settons» була проста: стіл, два стільці, глечик для води, умивальник, щось, що мені здалося шматком тканини для вмивання, ліжко. Я часто уявляла собі місце, яке можна було б називати кімнатою любові, чистішим, не таким пошарпаним, можливо, більшим — але не в просторі, а в почуттях, і чистішим! Та кімната мала бути невизначено вмебльована: можливо, ліжко чи балдахін, я уявляла собі якесь світло, але нечітке, або темряву, яка не відділяла двох закоханих одне від одного.

Шарко попросив мене зайти до нього в кімнату. Я зайшла.

Він сів на ліжко, зсутулившись, опустив погляд і мовчав.

Я запитала, чи йому болить. Він лише похитав головою.

На вулиці сутеніло. Я відчинила двері до гардеробної, повісила його одяг, знайшла свічник і свічку. Не запалюй, сказав він, я запалила свічку і поставила її на столі. Він почав тихо розповідати спогади із Сальпетрієра, згадав когось на ім’я Жанна Авріль, думав, що я не пам’ятала її, і розповідав про молоду дівчину, яку звали Жанна Авріль, яка організувала або брала участь у танцювальному показі, «Танці безумних», який перемінився і став танцем екзистенційним. Вона раптом звільнилася від тяжкості, від минулого і бруду так, наче диво було можливим. Коли він бачив її, то відчував щось схоже на запаморочення. А під час танцю, в якому дивні кроки і рухи, здавалося, народжувалися з нічого, Жанна враз постала в образі людини, звільненої від кайданів, звільненої від того, що їй судилося. Наче вона аж ніяк не була механізмом, а розуміла, що можна вибирати собі життя і, танцюючи, переходити в нове.

Наче вона була утіклим із неба метеликом, докинула я.

Шарко здивовано поглянув на мене. Я її знала, сказала. Жанну Авріль я добре знала. І пам’ятаю танець. Того разу я прошепотіла їй, що вона танцює, наче утіклий із неба метелик. Пурхає поряд — страху наганяє легкого. Я була готова розплакатися або вбити її, а тоді вона зникла, чи є в цьому моя провина?

— Куди вона поділася? — запитав Шарко.

— Куди вони зникають, усі ці звільнені метелики, я не знаю, вони пурхають назад до своїх кліток, — відповіла я.

— Метелик не живе у клітці, — заперечив Шарко.

— Чула, вона продовжує танцювати, — відповіла я. — Мабуть, намагається згадати і знайти дорогу назад, але, боюся, що танець закам’янів, він вже не є танцем метелика.

— Дорогу назад куди? — запитав він.

— До тієї короткої миті, коли все було можливим, і перш ніж вона зазнала гіршого.

Напевно, це як любов.

Я стояла біля вікна, спиною до нього, Шарко й далі сидів на ліжку. На вулиці було темно. Я уявила собі двох нотаріусів як двох гномів, які бродять навколо озера, хоч не могла їх бачити — ні озера, ні професора Дебова та професора Штрауса.

— Болю вже немає, — почула голос Шарко з напівтемряви кімнати, він говорив, ніби сам до себе. Далі сидів на ліжку, звісивши руки.

— Чудово, — все, що я змогла відповісти.

— Але у мене немає часу, — мовив він так тихо, що я ледве почула.

— Чому ти взяв мене з собою? — запитала я.

— Чому ти поїхала? — сказав він.

5

Єдину свічку я поставила на столик коло узголів’я ліжка, вона мерехтіла, на вулиці зовсім стемніло.

Темрява у кімнаті теж мерехтіла, ми розділяли цю темряву. Його обличчя було бліде і налякане, Шарко повторював, що болю вже нема і водночас притискав руку до грудей, боявся. Я роздягнула його, звільнила до пояса від одягу, поклала на подушку, він дихав відкритим ротом. У нього була гладенька і ніжна шкіра, як у дитини, я пальцями пригладила йому розкуйовджене волосся і трохи послабила ремінь, щоб вільніше дихалося. У кімнаті було тепло, мало не задушливо, і я трохи прочинила вікно.

— Мені нічого не болить, — знову повторив він, ніби заклинання.

— Не бійся, — сказала я.

— Чому мені слід боятися, — прошепотів він, — знаю, що залишилось мало часу, у мене мало часу, а потім буде темрява, і більше нічого.

— Як сон, — прошепотіла я у відповідь і, заспокоюючи, провела рукою по волоссі.

— Ні, це буде не так, як уві сні, я знаю, коли сплю, мене оточують сни, тоді я не самотній, та темрява населена істотами, іноді танцюючими фігурами; прокинувшись, я часто їх пам’ятаю. Уві сні я ніколи не буваю самотній. Коли я помру, то не зможу знайти розради у снах, не буде ніякої танцюючої темряви.

— Навіть танцюючого метелика? — прошепотіла я.

— Ні, навіть метелика! жодних розпливчастих танцюючих фігур. Я знаю, що не буде Бланш, яка іде мені назустріч й усміхається, і торкається мене рукою, і гладить мою щоку. Коли помру, буде чорно і жодних снів. Це мене й лякає.

— Що ти більше ніколи не зможе побачити мене у снах?

— Так, і це теж. І що вже надто пізно! Що ти зникнеш у темряві і що тебе, насправді, ніколи й не існувало. Хоча твоє існування вже було таке близьке. Все життя я прожив поруч з тобою, день і ніч, і ти торкалася мене лише у снах, а тепер я стою на краю прірви, і там так чорно.

— І ніякої Бланш?

— І ніякої Бланш, нічого.

Я встала і зачинила вікно. Можливо, вже було після опівночі, ані шелесту між дерев. Жодних голосів. Гноми, напевно, повернулися і сплять своїм роздратованим сном. Були тільки ми. Він боявся, мені хотілося взяти його на руки і підняти, як цуценя, щоб він почувався в безпеці. Я знала, що люблю його, знала, що він помре; і як бути, коли той, кого ти любиш, помирає, коли минуло все життя, а ти не зробив того, що міг зробити? Я чула, як важко він дихає, його голий торс здавався величезним і білим, у нього не було волосся на грудях, він був гладеньким, як дитина.

— Що ти мені відповіси? — прошепотів.

Що я могла сказати?

— Думала, ти знаєш відповідь на всі запитання, — мовила я. — Коли ти стояв в Аудиторії і говорив, у тебе були відповіді, а тепер що трапилось?

Він нічого не сказав.

Я обернулася, відійшла від вікна, яке вже не могло бути приводом не дивитися на нього. Я не хотіла показувати, що плачу.

— Твій голос завжди здавався мені таким красивим, — сказала йому на вухо. — Коли я занурювалася у несвідоме або в глибоку стадію Ґарні або Азама чи Солльє, ти чуєш, я навчилася! то все одно постійно чула поруч твій голос. Я не хотіла розуміти, що ти говорив, але твій голос, він звучав так юно, ніби був голосом молодого засмаглого хлопця, що стояв по коліна у воді. Ти чуєш? Яким же красивим був твій голос. Я не розуміла, що ти говорив, чула невиразно, але ти був молодий, як уві сні.

— Як уві сні? — прошепотів він.

— Так, як уві сні.

— Але якщо все перетвориться на темінь? І цілковиту порожнечу? І я ніколи не зможу взяти тебе з собою, Бланш, навіть як сон? Мені так страшно, — прошепотів він, — я нічого не зможу взяти з собою. Навіть тебе. Мені так страшно, що я більше ніколи не зможу навіть побачити тебе уві сні.

Свічка тепер горіла спокійно і рівно, він лежав, заплющивши очі. Нагадував дитину. Я лягла поруч. Притиснулася до нього і почула, що він затамував подих.

— Не бійся, — сказала. — Я тут. Я буду з тобою, на віки вічні.

— На віки вічні?

— Так, весь час. Повсякчас.

— Скільки часу спливло, відколи ти прийшла до мене, Бланш? Шістнадцять років. А зараз? Надовго ти залишишся, Бланш?

— На віки вічні.

Я провела рукою по його грудях, легенько, ніби пір’їною.

— Пам’ятаєш, — прошепотіла я, — пам’ятаєш точки?

І почала торкатися точок, він дихав з відкритим ротом.

— Ось тут, коло шиї, ти чорнилом позначав точки на істерогенних зонах, ось тут, на ключицях, під грудьми. Збоку. Ти ніколи не наважувався торкнутися до мене рукою. Чому ти ніколи не смів торкнутися мене?

— Ти була священна.

Священна?

— Не рухайся, — прошепотіла я. — Лежи спокійно. Я не боюся, я смію торкатися тебе, ти не священний, і я не священна. І тобі не страшно.

Я м’яко і легко водила рукою по його грудях, шиї, тепер він дихав спокійніше.

— Тобі вже не страшно?

— Ні, — прошепотів він, — не страшно.

— І ти чуєш мій голос?

— Так, — сказав, — я чую твій голос.

— Якщо хтось стоїть на краю прірви, і там унизу — чорно, не можна залишати його самого. Тому я стану поруч з тобою.

— Ти станеш поруч зі мною?

— Так, там суцільна темрява, але ми розділимо цю темряву, ось це і є любов, і ти не боїшся.

— Я не боюся.

— Чудово, — прошепотіла я.

Рукою відчувала шкіру його рук, грудей і шиї — його шкіра була приємна і ніжна. Чула, як він спокійно дихає, свічка не мерехтіла, було тепло, я встала з ліжка.

Зняла одяг.

Він замружив очі, як дитина, не дивився на мене, я роздягнулася при світлі свічки.

— Ось я, гола, — сказала, нахилившись до його щоки, — не рухайся, я тут, не бійся.

Зняла з нього весь одяг. Він не ворушився. Лягла поруч з ним.

— Не ворушися, — сказала я.

Але моя рука торкалася його.

Він хотів щось сказати, але я перебила. Мовчи. Тихо. І я ніколи не відступлюся від тебе.

Свічка горіла все тьмяніше, він вже не заплющував очей і не боявся. Дивився на мене так пильно, ніби хотів, щоб мої очі відбилися на ньому назавжди, на віки вічні. Я водила рукою по його тілу, торкнулася до його члена, і Шарко важко задихав, він був готовий і лежав спокійно, я подивилася йому в обличчя і ковзнула на нього.

— Доторкнися до мене, — прошепотіла я.

І тоді він наважився погладити рукою мою спину.

Я рухалася повільно. Ми обоє спокійно дихали. Коли було по всьому, я довго лежала, притулившись щокою до його щоки, і він говорив пошепки; я чула його слова, але не розуміла сенсу, він говорив, як дитина, що скоро навчиться мови, вже майже наблизилася до неї, але ще не оволоділа. Я зісковзнула з нього і лягла поруч.

— Тобі щось болить? — запитала.

— Болю більше не буде, — відповів він за хвилю; я все зрозуміла і більше не запитувала.

Свічка догоріла, стало темно, я й далі лежала біля нього, він тримав мою руку в своїй, і раптом я відчула, як стиснулися його пальці. Шарко дугою вигнувся на ліжку — збоку я бачила його обличчя, перекошений від болю рот. А тоді дуга впала, біль зник, і він заспокоївся.

Я приклала руку йому до вуст. Не відчула нічого, ані подиху — Шарко вже не дихав. Біль зник з його лиця і з його тіла, він лежав абсолютно спокійний.

Виглядав гарним. Чому я мала плакати? Я ж пообіцяла, що ніколи не відступлюся від нього. І далі лежала поруч.

Почало світати. Я тримала його за руку.

Коли настав день, я одягнулася, прибрала його опочивальню, щоб не шокувати приятелів-прихильників, а тоді вийшла до них і сказала, що професор Шарко помер.

Ми везли його в Париж у труні; ніхто з них не розмовляв зі мною, але мене це не тривожило.

Навіщо їм було говорити до мене?

Його труну поставили у каплиці в Сальпетрієрі — пацієнти лікарні могли траурною процесією віддати йому шану і виразити свій сум. Кілька тисяч хворих повільно проходили повз, багатьох із них несли на ношах.

Я принесла стілець і сіла коло труни, споглядаючи за тими, хто зі скорботою проходив повз нас. Поклала руку на труну, аби він знав, що я тут і не порушила свого слова. Розпорядники похорону наблизилися до мене і сказали, що мені не годиться тут сидіти.

Я не поворухнулась. І вони залишили нас із ним у спокої.

Примітки

[47] Грудна жаба (лат.) — стенокардія.

[48] Кладовище (італ.).

Кода
(відправні точки)

Жану-Мартену Шарко звели бронзовий пам’ятник у повний зріст і поставили перед входом до клініки Сальпетрієр. Він довго там простояв. Лише 1942-го, коли під час Другої світової війни німці захопили Париж і воєнній промисловості забракло металу, окупанти зняли пам’ятник, переплавили його і використали для виготовлення легкої зенітної зброї.

Відтоді пам’ятника Шарко перед входом до Сальпетрієра нема.

Остання зустріч трьох жінок: навесні 1913 року, присутні Жанна Авріль, Бланш Віттман і Марі Кюрі. Дві жінки викотили Бланш у візку на терасу. Тоді принесли собі стільці, вмостилися біля неї і розмовляли. Жанна запитала, як ведеться Марі, та усміхнулася і сказала ну, мені, у будь якому випадку, вдається втримати їжу.

Вони розсміялися. Сиділи собі на терасі — Марі, Бланш і Жанна, — було так спокійно і добре, і вони так любили одна одну.

Місяць по тому Бланш померла.

Тераса. Дерева. Листя.

Марі Склодовську-Кюрі поховали на кладовищі у Со, у тій самій могилі, що і її чоловіка П’єра.

Його батько, Ежен Кюрі, помер 1910 року, і його труну поставили зверху на синову. Кілька років по тому, переживши особисту кризу, Марі розпорядилася, щоб могилу розкопали і поставили труну Ежена Кюрі внизу, тому що Марі вирішила, що її труна має лежати впритул до труни її чоловіка П’єра.

Вона не хотіла, щоб між ними хтось був.

Так і зробили. Коли Марі померла — 2 липня 1934 року від апластичної злоякісної анемії, перебіг якої був швидким і супроводжувався гарячкою, при відсутній реакції кісткового мозку, ймовірно, через ураження в результаті тривалого накопичення радіації, — її труну опустили поверх труни П’єра, на маленькому кладовищі у Со. У церемонії брали участь лише родина та п’ятеро друзів, що різко розкритикувала газета «Le Journal» — одна з тих французьких газет, які ніколи не пробачили Марі. Простота похорону була свідченням надмірної зарозумілості Марі Склодовської-Кюрі, що виражалося в її добровільному вмиранні, відмові прийняти почесті та перебільшеній невибагливості.

Одним із тих п’яти був Поль Ланжевен. Двадцять чотири роки минуло, відколи вони востаннє кохалися. На одному з вінків було написано «Amor Omnia Vincit», але вінок був не від Поля, і ніхто не знає, хто його прислав. Бланш уже двадцять років як померла. Мені хочеться вірити, що цей вінок все-таки був від неї.

Де похована Бланш, не знає ніхто.

Подяка

Це — роман. Я використовував документальні матеріали, щоб написати саме роман і саме тому не подаю переліку праць, якими користувався. Щодо матеріалів про Кюрі, то все-таки хотів би згадати Evelyn Sharp «Hertha Ayrton», Marguerite Borel «A travers deux siècles. Souvenirs et rencontres», Karin Blanc «Marie Curie et le Nobel» і перш за все фундаментальну працю Susan Quinn «Marie Curie — A Life», в якій розглянуто трагедію її стосунків з Ланжевеном. Особлива подяка моїй доньці Єнні Ґілбертссон, яка зробила дослідження численних матеріалів про Шарко. За те, яким чином я використав усе це у книзі про Бланш і Марі, відповідальний лише я.

П.У.Е.