Annotation

Уявіть світ умовного толкінівського Середзем'я, що чаїться у паралельних вимірах плутаного мультивсесвіту. Світ, що розвивався приблизно так само, як наш, але в якому лишилися чари, ритуали й чарівні істоти, які тепер буденно живуть у знайомих нам величезних мегаполісах. Десь тривають війни, для яких заводи створюють механічних драконів — потужні бойові машини, наділені штучним інтелектом, холодним і підступним, в основі якого лежить лише жага до руйнування і хаосу. Драконам для функціонування потрібні пілоти — людські напівкровки, лише з ними дракон може здійнятися в повітря і застосувати увесь свій нищівний арсенал.

Але що станеться, коли один такий списаний на металобрухт дракон захоче помститися за своє позбавлене сенсу існування самим першоосновам світу, який його породив? І що станеться, коли він знайде достойного пілота для втілення задуму — дівчинку-підміну, яку так само ніхто не питав, переносячи у цей химерний світ з його дивними правилами і несправедливими законами? Тоді струснуться самі основи світобудови, а реальність постане в усій своїй справжній неймовірній суті, приголомшуючи, дивуючи, жахаючи...

«Донька залізного дракона» — вершинний зразок постмодерного техно-фентезі, фейріпанк, в якому Майкл Свонвік повного мірою розкриває увесь свій арсенал нетрадиційного погляду на традиційні жанри і перевертає з ніг на голову наше про них уявлення.

Майкл Свонвік

Володимир Аренєв.

1

2

3

4

5

6

7

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п'ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Розділ дев'ятий

Розділ десятий

Розділ одинадцятий

Розділ дванадцятий

Розділ тринадцятий

Розділ чотирнадцятий

Розділ п'ятнадцятий

Розділ шістнадцятий

Розділ сімнадцятий

Розділ вісімнадцятий

Розділ дев'ятнадцятий

Розділ двадцятий

Розділ двадцять перший

Розділ двадцять другий

Розділ двадцять третій

Розділ двадцять четвертий

Про автора

Інформація про видання

notes

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

186

187

188

189

190

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

206

207

208

209

210

211

212

213

214

215

216

217

218

219

220

221

222

223

224

225

226

227

228

229

230

231

232

233

234

235

236

237

238

239

240

241

242

243

244

245

246

247

248

249

250

251

252

253

254

255

256

257

258

259

260

261

262

263

264

265

266

267

268

269

270

271

272

273

274

275

276

277

278

279

280

281

282

283

284

285

286

287

288

289

290

291

292

293

294

295

296

297

298

299

300

301

302

303

304

305

306

307

308

309

310

311

312

313

314

315

316

317

318

319

320

321

322

323

324

325

326

327

328

329

330

331

332

333

334

335

336

337

338

339

340

341

342

343

344

345

346

347

348

349

350

351

352

353

354

355

356

357

358

359

360

361

362

363

364

365

Майкл Свонвік
Донька залізного дракона

Володимир Аренєв.
Батько залізних драконів

1

Кажуть, ті, кого фейрі беруть до свого Краю-В-Пагорбах, повертаються іншими. Начебто в них прокидаються таланти, ними самими до кінця не звідані.

А ще — повертаються вони набагато пізніше, ніж очікують, бо у Чарівній країні час плине повільніше.

Майкл Свонвік прийшов у фантастику[1], здавалося б, фатально спізнившись.

Уже відгриміла «нова хвиля», що почалася у 60-х: у Британії — з переходом журналу «New Worlds» («Нові світи») під редакцію Майкла Муркока (1964), у Штатах — зі знаменитої антології «Dangerous Visions» («Небезпечні видіння») (1967), що її уклав enfant terrible фантастики, автор чудових новаторських оповідань Гарлан Еллісон.

«Нова хвиля» прийшла, аби змити зашкарублу, олдскульну фантастику, яка оповідала насамперед про винаходи, війни з прибульцями та звитяжні пригоди в екзотичному (фентезійному чи космічному) антуражі. Ці невибагливі історії оповідалися за сталими сюжетними формулами, зазвичай збідненою мовою.

Звісно, від прибульців та винаходів автори нової генерації не втекли: жанр зобов'язував. Натомість вони привнесли у фантастику, яка тривалий час вважалася бульварним читвом (та й переважно була ним), осмисленість і естетичну якість. Важливим стало не тільки «про що», але «нащо» та «як». А ще — «на якому ґрунті».

Твори Семюела Ділейні, Томаса Діша, Роджера Желязни та інших авторів цієї Генерації відкривали для читачів прийоми, які вже прижилися в мейнстримі. Експерименти зі структурою та стилістикою, цитування класичних творів, відсилки до всього культурного надбання людства — від єгипетської міфології до сучасних модерністських творів.

І це було добре!

Поступово, як усі хвилі та модні тенденції, ця теж зміліла і зрештою розпалася на окремі ручаї. З деяких утворилися нові течії, інші вичерпалися та зникли. Звичайний природний процес, нічого дивного чи трагічного.

От тільки разом з «Новою хвилею» з англо-американської фантастики пішла жага до експериментів із формою та стилістикою. А ще наступні покоління наче змаліли у своїй ерудованості — чи, принаймні, не поспішали її так щедро виявляти у творах.

На цьому тлі Майкл Свонвік виявився людиною, яка не випередила свій час, а прийшла запізно.

Хоча насправді — вчасно як ніколи.

2

Він дебютував у 1980-му, у 29 років, — відносно пізно для жанру, в якому саме молоді читачі часто і виростали у письменників. Але ж як стартував! Дві повісті — «Ґінунґаґап» та «Учта святої Дженіс» — були написані, вочевидь, зрілим автором і надруковані в антологіях поряд із творами Алґіса Бадріса, Томаса Діша, Семюела Ділейні, Урсули Ле Ґуїн, Пет Кадіґан!..

Утім, дозрілість ця була не випадковою: писати Свонвік почав значно раніше — і над кожним твором багато й ретельно працював. Та й наставники в нього були такі, про яких можна тільки мріяти.

До слова, деякі з письменників, яких він вважав своїми вчителями, дуже здивувалися б, дізнавшись про це: адже навчався він у них заочно. Майкл змалечку багато й жадібно читав, не обмежуючись тільки фантастикою, — і не облишив цієї звички пізніше. Тож чимало уроків він отримав від улюблених авторів, не спілкуючись із ними, а просто читаючи книжки та аналізуючи, як побудовано оповідь, як представлено персонажів, до якої стилістики вдалися автор чи авторка.

Та було двоє людей, які допомогли молодому Свонвіку безпосередньо, напряму. Це Джек Денн і Ґарднер Дозуа. Обоє писали й самі, але увійшли в історію фантастики насамперед як редактори й укладачі антологій. Обом були вдячні за поради й наставництво десятки авторів, але не кожен міг назвати себе їхнім другом. А от Свонвік з Дозуа товаришував аж до смерті останнього — й опісля мав честь дописати його незавершений роман.

Але поки що Майкл був лише початківцем — одним із багатьох. «Вони, — згадуватиме він пізніше про допомогу Денна і Дозуа, — навчили мене того, що таке оповідання і як змінити свої очікування щодо нього. А ще — як переробити сюжет, щоб він дозволив вигаданій історії відбутися такою, якою вона сама прагне бути. До того я просто жбурляв слова на папір, відтоді ж — писав оповідання!»

Найскладніший текст, на думку Свонвіка, — це оповідання без додаткових сюжетних чи стилістичних ускладнень. Те, яке починається з початку, веде читача вперед, не відволікаючись на згадки про минулі чи майбутні події, доходить до фіналу без жодних побічних відгалужень і завершується саме там, де повинно. Можна написати чимало творів, намагаючись навчитися такій-от показній простоті, — та щойно осягаєш її, і складніші тексти даватимуться тобі набагато легше.

Кожне оповідання ставало для Свонвіка новим викликом, кожне він створював по-іншому. Цей підхід не змінився досьогодні — і тепер, перечитуючи збірки Майкла, дивуєшся, наскільки це різнобічний автор! От тобі у «Повільному житті» цілком класична НФ про Титан, а от міфопоетична «Історія підмінка», в якій на декількох сторінках переказано те, що інший би перетворив на роман. Коротке «Скерцо з тиранозавром», де вправно обіграна тема хронопарадоксів, може йти поряд із НФ-жахастиком «Зупинка на Землі», який перетворюється на історію про сенс буття. Свонвік здатен створити абсурдистські — але не суперечливі! — декорації потяга, що возить душі грішників у самісіньке Пекло («Північніше Дідді-Вах-Дідді»), сповнену політичних алюзій оповідь про Ірландію («Бо ліг я на Камінь Самоти й уже не повернуся»), суміш НФ і фентезі з оригінальною історією симбіозу («Зимова казка»), оповідку в дусі химерної прози про дорослішання як мандрівку на край світу («Край світу») чи стилізацію під класичний роман свого улюбленого автора Джина Вулфа («Прихована посмішка вовчиці»).

У своїх оповіданнях він наче гостинний хазяїн, що пригощає смаколиками, вмикає улюблену пісню, здатен доречно процитувати віршований рядок, похвалитися трофеями з експедиції, згадати давні часи чи переповісти останні наукові новини.

Звісно, він став таким не одразу: прагнення до епатажу, молода нахабність лише поступово змінилися самоіронією та мудрістю. Але навіть у пізніших оповіданнях лишився той захоплений, трохи дитячий погляд на світ як на місце, сповнене див. Хай навіть інколи ці дива здатні сприкрити нас — та ж хіба не в цьому полягає сама природа життя?..

Правду сказати, в самого Свонвіка вистачало у житті приводів для сприкрення. Адже можна скільки завгодно говорити, що отримуєш насолоду від самого процесу укладання історій, але часом цього задоволення замало. Інколи — у моменти зневіри чи втоми — письменникам потрібні слова підтримки і визнання колег по цеху.

Таким визнанням могли б бути премії, яких в американському фендомі чимало, а серед них дві найважливіші — «Гюґо» і «Неб'юла». Твори Свонвіка, починаючи з уже згаданих «Ґінунґаґапа» та «Учти святої Дженіс», номінувалися на них регулярно.

І так само регулярно їх не отримували.

Не міг він втішатися й високими гонорарами: складно-бо тішитися тим, чого немає. «З короткою формою, — потім говоритиме Майкл, — така от штука: за неї як слід не платять». Якщо врахувати час, згаяний на кожне оповідання, навіть пізніші публікації авторських збірок не компенсують суто матеріальних витрат.

Ймовірно, для українського читача це звучить дивно, адже в США автори оповідань мали величезне поле для публікацій. Кілька журналів фантастики, тематичні антології й антології щорічні, а ще фензини та публікації в непрофільних часописах... — мрія як для наших часів!

От тільки для того, щоб сплачувати рахунки, треба було писати бодай по роману на рік або шукати собі додаткову — а часом основну — роботу. Звісно, існували винятки з правил, але й письменник, який живе виключно на гонорари за свої книжки, теж був радше винятком.

Тут вагому підтримку надала Майклу його дружина Маріанна Портер. Були періоди в їхньому житті, коли саме вона заробляла більше за чоловіка, і це дозволяло Свонвіку писати. Тож чимало його книжок із вдячністю присвячені «Фонду підтримки мистецтв ім. М. С. Портер».

Саме завдяки Маріанні Майкл спромігся-таки зробити якісний стрибок і здолати клятий бар'єр. Він нарешті сів і написав свій перший роман.

3

Щоб зійти на ту недосяжну вершину, Свонвік зробив те, що вмів найкраще. Він узявся за оповідання.

У його активі був «Mummer Kiss» (1981) — перший його текст, який отримав-таки премію — хай і лише приз читацьких симпатій у журналі «Science Fiction Chronicle». Свонвік доповнив цей «Поцілунок» до романного обсягу — і так постав «In the Drift» (1985), дія якого відбувається в альтернативному майбутньому. У тій реальності одна з найбільших в історії ядерної енергетики катастроф — аварія на АЕС Три-Майл-Айленд — сталася у значно більшому масштабі. Внаслідок цього через сто років після неї утворюється своєрідна мертва зона (власне, отой the Drift), у якій мешкають двоголові почвари, діти з обличчям собак, вампіри-мутанти та інші створіння, що зрештою намагаються вибратися у зовнішній світ.

Нині все це звучить старомодно й еклектично, але у вісімдесятих тема атомної катастрофи була на часі — а до Чорнобиля лишався ще рік...

Книжка не зажила великої слави, але свою справу зробила. Майкл спромігся завершити свій перший роман, а головне — знайшов прийнятний для себе метод роботи з великими формами. Згодом він повертатиметься до цього методу знову й знову, складаючи значні за обсягом історії як вітраж, де кожен додатковий сюжет може виглядати більш чи менш самодостатнім, але разом з іншими створює більшу, значущу сутність.

Не дивно, що в роботі з романами він охоче використовує схеми й діаграми: вони допомагають не заплутатися там, де кілька підсюжетів переплітаються між собою. Кожен роман, за словами Майкла, дається йому повільно й болісно, але це — нормальний письменницький процес, який зазвичай не сильно впливає на результат і не спричиняє надмірних затримок.

Утім, це не означає, що він повністю переключився на романи. У наступні роки Майкл продовжує експериментувати й надалі віддає перевагу оповіданням. Якісь пишуться надзвичайно швидко, інші можуть роками чи навіть десятиліттями лишатися наполовину завершеними, бо автор перестав розуміти, куди ж рухається саме ця історія.

Так, наприклад, працюючи з Вільямом Ґібсоном над оповіданням «Повітряний бій» (1985), Свонвік домовився із співавтором: кожен працює над текстом місяць і в цей час має право будь-що викинути з тексту і будь-що туди додати. На основі кількох відкинутих Ґібсоном фрагментів Свонвік спробував написати «Робота» — твір, який, наскільки ми знаємо, досі лишається не завершеним — хоч час від часу Майкл повертається до нього і додає щось нове. Можливо, колись він допише його, і це буде своєрідний привіт з минулого, такий собі артефакт з часів присмерку кіберпанку.

Сам Свонвік ніколи не вважав себе одним з кіберпанків, хоча його другий роман — «Вакуумні квіти» (1987) — часом зараховували до цієї течії. У «Квітах» людство вийшло за межі Землі й заселило Сонячну систему — і ми бачимо, яким саме чином, мандруємо разом із героями по орбітальних нетрищах і базах транснаціональних корпорацій...

У перших книжках Свонвік остаточно визначається із прийнятною для нього формою роману. Найчастіше це — історія-мандрівка, пошук чогось чи когось (причому незрідка цей «хтось» — сам пошукач або пошукачка). При цьому Свонвік — автор, вимогливий до себе й до читачів. Він пише так, наче для нього не існує вимог ринку чи обмежень з боку редакторів. Його проза — це проза людини із захопленим, сповненим радості й іронії погляду на світ. Майкл насолоджується різноманіттям культур та епох — і не відмовляє собі у задоволенні досліджувати їх усі, одна за одною. В цьому він ідейно ближчий до авторів «Нової хвилі», але — на відміну від них — форма як така не є для нього самоціллю, хоч і з нею він теж вміє гратися.

Загалом упродовж вісімдесятих Свонвік іще тримався в руслі основного НФ-нурту. Він уже безумовно мав свій, упізнаваний голос, та «тим самим Свонвіком» став у дев'яностих. Згодом він зізнається, що намагається не перечитувати своїх ранніх текстів, адже відтоді сильно змінився.

Третій його роман — «Припливний шлях» (1991; в назві обіграно відсилку до Хресного шляху) — став і рубіжним: здається, саме в ньому Майкл збагнув, що часом науково-фантастичні пояснення навіть у НФ-творі зайві. Певно, тут і пролягає один із тих кордонів, що відрізняють просто хорошу розважальну фантастику від творів амбітніших.

За сюжетом, на планету Міранда прибуває безіменний представник відділу Передачі технологій, щоб знайти та покарати чи то чарівника, чи пророка на ім'я Ґреґор'ян. Ґреґор'ян вкрав і проніс заборонену до використання на Міранді технологію, а тепер усе ускладнюється через те, що от-от планету охопить черговий Приплив — і вона надовго перетвориться на планету-океан...

Славнозвісний третій закон Артура Кларка працює у «Припливному шляху» на повну: для мешканців Міранди (й читача) надрозвинуті технології вже не відрізняються від магії. А отже, дають автору карт-бланш — він не мусить продумувати наукове пояснення кожній з них.

Чому це настільки важливо?

Як ми вже згадували, англо-американська наукова фантастика доби журналів на дешевому, так званому «палповому» папері була переважно літературою ідей і пригод. Ті перші журнали, що остаточно сформували НФ як окремий напрям у масовій літературі, виникли для популяризації науки й винаходів. Хіба ж дивно, що саме цього чекали й від авторів?..

Відтоді минуло чимало часу: жанр розгалужувався (перетворившись на мета-жанр), від нього відбрунькувалися космоопера й кібер-панк, соціальна фантастика і хроноопера — і т. д., ad infinitum. Опис наукових теорій і пригоди в екзотичному антуражі дедалі частіше переставали бути для авторів самоціллю. І саме в цей момент НФ виривалася з гравітаційного колодязя свого минулого. Перетворювалася на щось більше за розважальні історії. Припиняла обслуговувати потреби видавця, якому треба продати черговий надсучасний радіоприймач.

Потреба пояснити часом все ж необхідна, якщо це зумовлено ідеєю твору і завданням, яке ставить перед собою автор. Але часто технічне пояснення — рудимент епохи «палп-фікшн». Так само в історичному романі далеко не завжди автор мусить вдаватися до детальних описів кунтуша, карабелі чи коравели.

Адже головне в художньому тексті не черговий надпотужний гіпердвигун, не спосіб метаболізму в розумних грибів, навіть не етимологія ельфійської мови (вибач, Професоре!). Головне — історія про персонажів, які завдяки таланту автора оживають у нашій уяві, — і звісно ж, та ідея, той меседж, який ми зчитуємо, добравшись до фіналу. Все у творі підпорядковане цій ідеї: й сама історія, і персонажі, і структура оповіді, і стилістика.

Звісно, на початку XX ст. читачі навряд чи оцінили б «Припливний шлях», бо чекали від наукової фантастики геть іншого. Наприкінці ж століття роман отримав схвальні відгуки, а Свонвік — після восьми програних номінацій у попередні роки! — «Неб'юлу», одну зі знакових фантастичних премій.

Уроки «Припливного шляху» він запам'ятає — і в наступних своїх романах вільно поєднуватиме науку із магією. А зрештою збагне, що від технології, яка схожа на магію, лише один крок до наступного етапу.

До чарів, що працюють як технологія.

4

Тяглість традиції важлива у фантастиці як мало в якому жанрі. Наступні генерації авторів виростають з того, що читали самі. Причому «виростають з» в обох сенсах — адже зрештою вони відкидають ідеї чи стилістичні вподобання попередників. Заперечують їхні тези. Шукають власні шляхи до читача.

У другій половині XX ст., якщо ви володіли англійською, то ще мали шанси прочитати всі більш-менш знакові тексти в жанрі. Свонвік, як і кожний успішний автор, був затятим читачем і симпатиком фантастики — і добре знав канон. Часом він намагався розповідати про менш відомих письменників. Часом — активно сперечатися з колегами.

Втім, цикл, який надихнув його на «Доньку залізного дракона», став відомий, ще коли Майкл був юнаком. Повість Енн Маккефрі «Вейр у пошуку» (1967) вийшла у журналі «Analog» і попри явно фентезійний антураж із замками і драконами була написана як наукова фантастика. Вона стала початком величезного циклу про планету Пери і кілька поколінь колишніх землян, що разом із обдарованими телепатією драконами б'ються проти смертоносного явища — Ниток, які час від часу падають на планету.

Попри те, що з часом цикл спримітизувався, його перша, базова трилогія стала класикою фантастики, а точніше — її відносно нового піджанру science fantasy. У книжках наукового фентезі антураж зазвичай впізнавано фентезійний, натомість основні закони світу не суперечать сучасній (принаймні для автора) картині світу, як-от у «Магії Інкорпорейтед» (1940) Роберта Гайнлайна, «72 буквах» (2000) Теда Ченґа чи «Господарі крижаного саду» (2005-2012) Ярослава Ґжендовича.

Цикл про драконів Перна, крім антуражу, не мав нічого спільного із фентезі, і дракони не були тут звичними міфологічними драконами (як хробаки з планети Дюна мають мало спільного зі звичними нам хробаками). Зрештою, це один з улюблених прийомів багатьох фантастів: грати з читацькими очікуваннями й перевертати їх догори дриґом. Найчастіше це лишається як цікавий випадок, окремий експеримент. Зрідка ж — дає поштовх до розвитку нового напряму і викликає хвилю наслідувань.

Маккефрі пощастило: хоч у науковому фентезі вона не була ані першою, ані найоригінальнішою, саме вона започаткувала моду на драконів як милих, дружніх, чудових створінь. Тепер вони перетворилися у щось на кшталт великих летючих коней, в крайньому разі — добрих хранителів мудрості. Тих, що викликають радше захоплення, ніж огиду чи страх.

Натомість автори — а з ними й читачі! — почали забувати, яким був дракон у традиційній західноєвропейській міфології: земляний (як зараз сказали б — хтонічний) змій. Мудрий, лукавий і підступний. Зрештою, недаремно ж у середньовічних повчальних оповідях, так званих ехетріит-ах, він символізував Сатану.

Тут варто пам'ятати, що Маккефрі однією з перших змінила ставлення до драконів у фантастиці — але не була ані єдиною, ані найвпливовішою в цьому. За нею прийшли інші, й не тільки в літературі.

Скажімо, 1974 року з'явилася настільна рольова гра «Dungeons & Dragons», а 1984 року — перший роман із циклу «Dragonlance» — «Дракони Осінніх Сутінок», дія якого відбувається у всесвіті «D&D». І дракони в цьому всесвіті трапляються не тільки злі, але й добрі (що, звісно, зручніше для дотримання ігрового балансу).

Тогочасна спільнота любителів фантастики — фендом — хоч і поділялася за вподобаннями на окремі тусовки, але ніколи не вибудовувала між ними непроникних стін. Рольовики читали книжки, читачі охоче косплеїли улюблених персонажів і так далі. Тож взаємовплив відбувався, і в ігрових всесвітах дракони дедалі частіше перетворювалися на такий само затертий, стереотипний образ, як варвари, чарівниці, ельфи чи закляті мечі.

Свонвік збагнув, що такі дракони йому абсолютно не подобаються. А відомо ж: якщо хочеш щось змінити — зроби це сам!

Книжка — це давній, сказати б, освячений традицією спосіб полеміки з колегами. І постмодерністу Свонвіку для того, щоб написати свій новаторський роман, довелося сягнути джерел фентезі — міфології, що її сучасні йому колеги почали забувати. Парадоксально, але Свонвіків високотехнологічний дракон Меланхтон ближчий до тих архаїчних «червів землі» з північних саґ, ніж до типових вогнедишних ящерів з фентезі.

Деконструюючи жанр як набір формул і штампів, Майкл збирає його наново: використовує знайомі образи, щоб розповісти актуальну для його читачів історію. Не оповідку про чергові мандри за могутнім артефактом — сюжет про дорослішання, виживання в суворому світі, зрештою — примирення з власними демонами і пошук свого місця тут і зараз.

Для такої історії Майклу й потрібен був саме такий дракон. Його колеги, зображуючи їх дружніми та милими, мимоволі вдавалися до виправдань зла. Робили його привабливим. Стверджували: не все так однозначно. «Я ж, — писав Свонвік, — бачив достатньо зла, щоб давати йому хоч найменшу слабину».

Взагалі, на його думку, чимало художних тропів у житті, на жаль, не працюють. Можна скільки завгодно стояти у лікарняному коридорі й молитися за друга, що помирає поряд, от за стіною, — та спрацьовує це далеко не завжди. Саме тому Майкл додає у свої історії чимало «грубих» дрібничок — просто тому, що вони існують у реальному житті.

«Та все ж, — додає він, — життя прекрасне. Роман, який визнає існування пітьми, але попри це засвідчує радість життя, — ближчий до справжньої літератури».

У «Доньці залізного дракона» ці прикрі аспекти, оця буденна пітьма теж присутні — куди ж без них. Часом вони здатні шокувати читача, якщо той чекає від роману чогось на кшталт чарівної казки.

Втім, після «Пісні Льоду та Полум'я» Джорджа Мартіна, «Американських богів» Ніла Ґеймана чи романів Джо Аберкромбі про Перший Закон ймовірніше, що «Донька...» здасться комусь цілком собі затишним й безневинним читанням.

Звісно — лише на перший погляд.

5

Взагалі-то із драконами є одна біда: щойно почнеш, так просто не зупинишся. Світ «Доньки...» вимагав переосмислення й інших традиційних уже для фентезі кліше, що склалися багато в чому завдяки «Володарю Перснів» Толкіна (і які сам Толкін напевно сприйняв би як обурливі й негідні).

Так-так, ідеться про фейрі та той край, що називають Країною-В-Пагорбах. Як і дракони, фейрі в масовій культурі пройшли довгий шлях: були й втіленням духів пращурів, і такою собі аристократією чарівного світу, і милими дитиноподібними духами природи...

Свонвік, звісно, їх осучаснює — і робить це цілком свідомо: адже впродовж нашої реальної історії фейрі часто віддзеркалювали саме людський спосіб життя, людські вподобання, проблеми, надії й розчарування. А ще — зачудованість таємницею, яку неможливо остаточно осягнути. Яка завжди лишатиметься таємницею й тим вабитиме.

Актуалізація давніх образів — звичка багатовікова. Згадаймо хоча б ренесансні картини зі сценою Розп'яття, на яких усі учасники вдягнені у сучасні художникам шати. Або — нинішні вистави за Шекспіром, в яких модернізовані вже не тільки костюми, а й сама мова, адже ту англійську, якою писав Великий Бард, нині зрозуміють лише фахівці-філологи.

Ми беремо давні сюжети й переказуємо їх наново, бо так вони стають нашими, нинішніми. Так вони промовляють до нас і розповідають про нас.

Тут Свонвік, знову ж, наслідував традиції, адже фейрі з вірувань перейшли до масової літератури здавна: згадаймо хоча б «Сон літньої ночі» (1600) Вільяма Шекспіра, дилогію «Пак з Пукового пагорба» (1906) і «Нагороди й фейрі» (1910) Ред'ярда Кіплінґа, а ще — «Доньку короля Ельфландії» лорда Дансейні (1924), «Луд-в-Тумані» (1926) Гоуп Міррліз, «Коваля з Великого Вуттона» (1967) Джона P. Р. Толкіна, «Малого, Великого, або Парламент фейрі» (1981) Джона Краулі, «Томаса Римувальника» (1990) Еллен Кушнер...

Безумовно, Майкл знав про спосіб трактування цього шанованого племені — зрештою, про більшість зі згаданих текстів він розповідає у своєму програмному есеї «В традиції» (1994), а про Міррліз навіть написав документальну книжку. Іншими словами, він чітко уявляв, на яке поле заходить, із ким веде діалог — і, відповідно, що саме і чому йому треба змінити в інтерпретації Фейріленду для власних цілей. Українським читачам у 2022 році буде складніше зауважити ці відсилки та нюанси, оскільки більшість зі згаданих текстів (за винятком Шекспіра і деяких оповідок з дилогії Кіплінґа) українською досі не перекладено.

Звісно ж, на «Доньці...» переосмислення фейрі в фантастиці не завершилося. Фейріленд був і лишається однією з характерних для західного фентезі складових — незалежно від того, чи автори трактують народ-із-пагорбів як космічних прибульців, змушених після катастрофи лишитися на Землі, чи як залишки популяції реліктових гомінідів. Молодший колега Свонвіка — Ніл Ґейман — 1998 року випустить роман «Зоряний пил», в якому спробує повернутися до звичної історії про смертного хлопця, що потрапив до чарівної країни... а вже Свонвік потім обіграє Ґейманів роман у своїх «Драконах Вавилону» (2008).

От з таких тонких ниток і сплітається візерунок тяглості, відчуття належності до культури — і тоді з'являється можливість працювати з цією культурою як зі своєю. Але це можливо тільки за наявності в автора і читачів знайомства із тими самими текстами, засвоєння їх настільки, щоб один міг невимушено на них посилатися, інші — впізнавали відсилки з півслова, без численних приміток. Саме тоді книжка перетворюється на живу розмову, а не академічне читання для обраних. І тоді, вписана в традицію, вона, як не дивно, промовляє не тільки до минулого, але й до теперішнього й навіть майбутнього.

До речі, про теперішній час. У англомовній літературі фейрі віддзеркалюють і Zeitgeist — віяння часу, подекуди ж — навіть кон'юнктуру моменту. Так, наприклад, роман «Під маятником сонця» (2017) від британської небінарної авторки гонконґзького походження Джаннетт Нґ звертається до теми постколоніалізму. І хоч про саму Нґ переважно згадують через її промову на врученні премії імені Джона Кемпбелла, де Нґ назвала цього покійного письменника й редактора фашистом, важливішим мені видається інше. За рік, отримуючи вже «Г'юґо» — власне, за ту промову — Нґ публічно нагадала про придушення масових протестів у Гонконзі, які відбувалися буквально за кілька годин до запису її нинішнього виступу. Мимоволі згадуєш відповідні епізоди з «Доньки залізного дракона» — і розумієш, наскільки часом незаплановано перегукуються мистецтво та життя.

Та заждіть, скажуть розгублені читачі. То невже коли фейрі в Свонвіка смалять цигарки, повстають проти можновладців, полюють за підмінками, аби використовувати їх на фабриках, — це тільки віддзеркалення нашого світу? лише метафора?..

Як на мене, саме тут криється одне з магічних вмінь самого Свонвіка — та й, ширше кажучи, властивість будь-якого по-справжньому талановито написаного фантастичного твору. Його можна прочитувати на кількох рівнях, і жоден не заперечує інших. Велика війна за Перстень у Толкіна відлунює в читачів згадками про дві інші Великі війни — але водночас сприймається і поза цим контекстом, як історія самодостатня. Усі відсилки у циклі про відьмака Ґеральта до Другої світової, до антисемітських погромів, до фемінізму та інших злободенних питань не перекреслюють самодостатності цього циклу як такого — і, звісно ж, можуть лишитися непоміченими читачем недосвідченим.

Пам'ятаєте, як часом гостям свого краю фейрі мастили повіки магічною маззю? Завдяки їй люди могли бачити той край сповненим див. Якщо ж випадково стирали мазь, прозирав інший, темний його бік.

Хороша фантастика не перетворюється на підрядний коментар до реального життя. Але вона віддзеркалює його — і таким чином, оповідаючи про «десь, колись», насправді промовляє про наші «тут і зараз».

І в цьому її чари, в цьому її надприродна сила.

6

Коли Свонвік працює із поєднанням конвенцій фентезі і НФ (фейрі-панк — от, певно, найвлучніше визначення для цього роману), він не обмежується лише антуражними елементами. У його НФ-творах ми знайдемо чимало відсилок до міфології, етнографії, народних вірувань — причому не лише американських.

Так, наприклад, написаний у дусі крутійського роману цикл «Darger and Surplus» — це антиутопія про сингулярність. Знову технологія тут настільки розвинута, що сприймається як магія, а здобутки біоінженерії, генетики (та фантазії автора) зробили можливим існування неандертальців і давньогрецьких сатирів, морських зміїв і божевільного Распутіна, таємного китайського імператора та розумного двоногого собаки. У оповіданнях та двох романах циклу Свонвік досліджує природу національних стереотипів, десь вдаючись навіть до гротеску, — але кожен елемент в нього ще й відсилає до цілком упізнаваних культурних реалій.

Так і в «Доньці залізного дракона» уважні читачі знайдуть чимало значущих елементів, що відсилають до міфології — і до сюжетів, і до їхніх трактовок (або й містифікацій). В українському перекладі — здається, наразі єдиному у світі настільки докладно прокоментованому — ви знайдете більшість підказок-ключів. Але кілька я мушу зазначити окремо.

Річ у тому, що чимало елементів для «Доньки...» Свонвік запозичив у Роберта Ґрейвза — письменника і дослідника, відомого своїми працями з грецької та юдейської міфологій. Втім, чи не найбільшу славу принесла йому «Біла Богиня. Історична граматика поетичного міфу» (1948). У ній Ґрейвз, зокрема, простежує існування в багатьох міфологіях культу триєдиної богині-матері — божества народження, кохання й смерті, а ще — поетичного натхнення. Науковці досі ставлять під сумнів висновки Ґрейвза, натомість неоязичники (зокрема прихильники віканського напряму) дуже її шанують. Стала вона й джерелом натхнення для багатьох фантастів — від Майкла Свонвіка до Анджея Сапковського...

Нічого поганого в цьому, звісно ж, немає, адже у «Доньці...» Майкл активно працює з різними віруваннями — серед іншого й сучасними, а міфотворчість Ґрейвза добре вкоренилася в масовій культурі XX століття. Ба більше, Свонвік свідомо залучає до свого фентезійного роману й науково-фантастичні концепції. Наприклад, Спіральний замок, запозичений з кельтської міфології, у «Доньці...» втілює наш фізичний всесвіт і має стільки ж вимірів, скільки — за думкою сучасних фізиків — має й наш. Тож, по суті, це замкнена система, з якої ніхто не може вирватися, — і це водночас символізує світ, в якому ми живемо, і ситуацію, яку намагається перебороти Джейн. Водночас Замок — вотчина Богині, куди ви прямуєте, якщо хочете отримати відповіді на свої запитання, тож у певному сенсі він — не тільки багатовимірна, але й багатосмислова структура.

Взагалі ж — якщо не брати до уваги згаданий замок і ще кілька надсакральних і суперсекретних локацій — більшість описів народилися з життєвого досвіду Свонвіка: це місця, в яких він бував, які досліджував.

Письменницька уява працює непередбачувано. Візьмімо, наприклад, фабрику, на якій починається дія роману. Звісно, ці розділи написані під потужним впливом прози Дікенса — і Майкл це визнає. Та потім зізнається, що фізичне втілення фабрики, аж до структури, він відтворив на основі реального виробництва локомотивів, яке існувало в дев'ятнадцятому столітті на кількох квадратних милях у Північній Філадельфії. Це було, по суті, самодостатнє містечко, де жили й працювали кілька тисяч людей. Згодом виробництво закрилося, всі будівлі наразі знищені.

Ах, ледве не забув: засновника цієї компанії звали Маттіас Вільям Болдвін!

Чому це важливо — зрозумієте, коли читатимете «Доньку».

7

Я навмисне не наводитиму прикладів інших рішень Свонвіка, бо вони надто близькі до спойлерів, а деякі таємниці цікавіше відкривати самому.

Та головна причина зупинитися полягає не в цьому. І навіть не в марній спробі втриматися у більш-менш пристойному для передмови обсязі (про це варто було згадати сторінок п'ять тому!).

Якось письменниця Керол Емшвіллер зізналася Свонвіку, що, дописавши роман, почувається так, наче всі персонажі, з якими вона жила стільки років, померли. Майкл здивувався: «А для мене це таке відчуття, наче персонажі, які стільки страждали від моїх авторських переслідувань, нарешті звільнилися. І я уявляю, як вони з радістю розбігаються навсібіч».

В одній із розмов з читачами він додає: «Щойно роман завершено, він живе власним життям, тож мій власний досвід уже не важливіший за ваш. Мій — навіть менш важливий. Роман — це взаємодія між читачем і текстом. Тому тут має значення, що думаєте ви, що ви відчуваєте, які складові роману, на вашу думку, працюють, а які ні».

Було б дивно в той момент, коли сам автор відходить убік, стати між вами, шановні читачі, та його романом. Так, Майкл часом не відмовляє собі в можливості відповісти на запитання щодо того, чому певний пан раптом стає сяючим яйцем чи що ж сталося із Джейн... Та він розповідає це тим, хто вже прочитав роман.

А головне: ці відповіді лише підтверджують те, що вже є у самій книжці. Все інше Майкл розповів у двох інших історіях: у «Драконах Вавилона» (2008) та «Матері залізного дракона» (2019). Втім, обидва романи — як і «Донька...» — мають абсолютно завершені й самодостатні сюжети.

Сподіваюся, мине небагато часу — і ми зможемо прочитати їх українською.

Володимир Аренєв

Тесс Кіссінджер і Бобові Волтерсу, які й не підозрювали, що я поцупив частину їхньої історії.

Розділ перший

Хоча дівчинка-підміна[2] цього тоді ще не розуміла, рішення викрасти дракона й полетіти геть народилося в неї тієї ночі, коли діти зібралися разом і змовилися вбити свого наглядача.

Скільки себе пам'ятала, вона жила на заводі з виробництва парових драконів. Щосвітанку дівчинка разом з іншими дітлахами-наймитами маршувала зі свого дорміторію[3], що в Будівлі №5, до їдальні, де заледве встигала похапцем проковтнути свій сніданок, перш ніж стати до роботи. Зазвичай її посилали працювати до токарного цеху, де вона шліфувала готові деталі. Однак інколи їй доручали роботу в Будівлі №12. Там чорні залізні тіла оглядали й шмарували мастилом, перш ніж відправити їх для остаточного складання до монтажного цеху. Черевні тунелі були завузькі для дорослих, тому їй доводилося плазувати всередині тих темних проходів, вичищаючи, а потім змащуючи їх. Бона працювала до смеркання, а іноді й довше, надто коли завод за умовами контракту мав поставити особливо важливого дракона.

Її звали Джейн.

Найгіршими були призначення до ливарень. Улітку там стояла пекельна спека, навіть до того, як до виливниць заливали розплавлений метал, а вже коли від вагранок[4] здіймалися хвилі жару, то били вони навідліг, неначе кулаком. Узимку ж там годі було порятуватися від холоду, коли вітер крізь розбиті шибки задмухував усередину сніг, а сіра сльота вкривала цехову долівку. Там працювали стуканці[5] й свинолюдки. То були смагляві, волохаті створіння, які ніколи не розмовляли, почорнілі та м'язисті істоти з лихими червоними очима та мізками, що десятки років перегрівалися коло магічного полум'я та мерзли, всотуючи в себе холод студеного заліза й від того непоправно спеклися на жужіль[6]. Джейн боялася їх навіть більше за ті розплавлені метали, що вони розливали по виливницях, більше за ті бездушні механізми, якими вони керували.

Одного вечора вона повернулася з розпеченої жовтогарячої ливарні вже присмерком і, надто стомлена для того, аби хоча б трохи поїсти, загорнулася у свою тонесеньку ковдру й миттю поринула в сон. Уві сні її опосіла безладна мішанина видінь, що повсякчас змінювалися: вона невпинно полірувала й полірувала, аж раптом стіни навколо неї з гуркотом провалилися вниз, а підлога рвучко здійнялася вгору, неначе поршень якогось велетенського двигуна. Дівчинка чкурнула під своє ліжко в дорміторії, а тоді заповзла до свого потаємного сховку за дошками, якими було обшальовано стіни. Коли Джейн була ще зовсім маленька, то ховалася там від Когутових дріб'язкових капостей. Та варто їй було про нього подумати — а Когут уже й тут, підступно сміється й тицяє їй в обличчя трилапою ропухою. Він гнався за Джейн підземними печерами, переслідував її серед зірок, мчав услід за нею котельнями й механічними цехами.

Образи перестали змінювати один одного, видіння усталилися. Джейн підстрибом бігала зеленими моріжками і неосяжними просторами, у навдивовижу знайомому місці, яке, вона знала напевне, було її Домом. Це був сон, який вона часто бачила. У ньому були люди, які дбали про неї та годували досхочу. Її вбрання було нове й охайне, і ніхто не вимагав, щоб вона щодня по дванадцять годин гарувала за верстатом. У неї навіть іграшки були.

Однак тоді, як це завжди бувало, сон її затьмарився. Джейн стрибала через скакалку посеред неозорого обширу трав, аж раптом якесь внутрішнє відчуття попередило її про чиюсь непрохану чужинську присутність. Її оточували чепурні білі будиночки, однак упевненість у тому, що якийсь недоброзичливий розум уважно спостерігає за нею, нікуди не зникала, вона лише дедалі посилювалася. Злі сили ховалися в сирій землі попід дерном, юрмилися за кожним деревом, припадали до землі за кам'яними брилами. Дівчинка випустила скакалку, і та впала їй до ніг. Тоді здивовано роззирнулася навколо й вигукнула ім'я, яке згодом не зможе пригадати.

Небо розлетілося на шматки.

— Прокидайся, нечупаро! — настирливо просичав Когут. — Сьогодні вночі збираємося на шабаш. Мусимо вирішити, що нам робити з Ходуличником[7].

Джейн, стрепенувшись, прокинулася, її серце шалено калатало. У сум'ятті перших митей після пробудження вона водночас і тішилася, що втекла зі свого сну, і шкодувала, що його втратила. Когутові очі двома холодними полисками місячного світла плавали в ночі. Він стояв навколішки на її ліжку, стискаючи Джейн своїми маслакуватими колінами. Його подих відгонив сумішшю берестової кори та прілого листя.

— А чи не хотів би ти злізти? Ти штурхаєш мене попід ребра.

Когут вишкірився й ущипнув її за руку.

Джейн відштовхнула його від себе. А втім, вона була рада бачити Когута. За час, проведений на заводі, між ними зав'язалася своєрідна міцна й колюча дружба, і Джейн дійшла висновку, що, попри своє нахабство й нерозсудливість, Когут насправді доволі милий.

— І що ми маємо вирішити щодо Ходуличника?

— От саме про це ми й збираємося поговорити, дурбецало!

— Я втомилася, — пробурмотіла Джейн. — Це був довгий і важкий день, і зараз я не маю настрою для твоїх витівок. Як не скажеш, я спатиму собі далі.

Його обличчя побіліло, і він стиснув руку в кулак.

— Це що — заколот? Тут я — ватажок. І ти робитимеш те, що я скажу, коли я скажу, тому що я це кажу. Затямила?

Якусь мить Джейн із Когутом мірялися поглядами. Когут був фейрі[8]-мішанцем. Ще сторіччя тому такі створіння, як він, жили собі диким життям у лісах і лише вряди-годи виходили з нетрів, щоб побешкетувати — перекинути ослінчик, на який саме збиралася всістися молочниця, чи послабити шви на торбах зі змеленим борошном, щоб ті луснули, щойно хтось завдасть їх собі на плечі. Його родичі були, либонь, не надто тямущі, але схильні до підступів, витривалі й затяті, неначе щури. Когут працював збирачем металобрухту, і ніхто не мав ані найменшого сумніву, що він доживе до того дня, коли закінчиться строк його наймів.

Врешті-решт Джейн нахилила голову. Не варто було з ним сперечатися.

Коли вона підвела погляд, Когута вже не було — він подався будити інших. Накинувши на себе ковдру й загорнувшись у неї, немов у мантію, Джейн пішла за ним слідом. Тихенько зачовгали ноги та лапи, залунало швидке дихання — це діти збиралися разом у центрі кімнати.

Ряднина дістала поцуплений недогарок свічки й вклинила його в найширшій частині шпарини між двома покривленими мостинами. Усі дітлахи поставали навколішки довкола недогарка. Когут ледь чутно пробурмотів якесь слово, і з пучки його пальця на ґніт свічки перескочила іскра.

На вершечку свічки затанцював вогник, він притягував до себе всі очі й відкидав тіні, що мерехтливими примарами стрибали стінами, утворюючи подобу якоїсь двовимірної Walpurgisnacht[9]. Двадцять три менші вогники танцювали в їхніх зіницях. У колі зібралися всі дванадцятеро дітей, звісно, якщо припустити, що хлопчик-тінь ховався десь неподалік, уникаючи більшості променів світла та поглинаючи решту так ретельно, що жоднісінький фотон уже не міг утекти, щоб виказати його місцеперебування.

Урочистим і бундючним голосом Когут промовив:

— Блаґґ[10] мусить померти. — Він витягнув зі своєї шкіряної куртки ганчір'яну ляльку. Це була потворна, неоковирно пошита лялька, якій за очі правили два великі ґудзики, а за рота — пряма лінія, виведена вуглиною. Однак від ляльки струменіла сила, і, побачивши її, декілька менших дітлахів заплющили очі, відчуваючи ту ненависть, яку вона випромінювала. — У жилах Горлиці тече кров відунки[11]. Це вона зробила цю ляльку. — Горлиця, яка сиділа біля нього, безрадісно кивнула. Ця ганчір'яна лялька була її найкоштовнішим скарбом, який вона берегла, мов зіницю ока, і лише самій Пані було відомо, яким чином Когутові вдалося переконати дівчинку з тією лялькою розлучитися. Він помахав нею над полум'ям свічки. — Ми вже промовили молитви й окропили її кров'ю. Усе, що маємо зробити нині, — це зашити якусь дрібку Блаґґа їй у черево і кинути її в горно.

— Але ж це — убивство! — сказала приголомшена Джейн.

Будячина хихикнула.

— Я серйозно! І я проти не лише тому, що це неправильно, а також і тому, що це — геть безглуздий задум. — Будячина була перевертнем, як і Ходуличник, і, як усім перевертням, їй трохи бракувало тями. Джейн уже давно збагнула, що єдиний спосіб вгамувати Будячину — це відкрито кинути їй виклик. — Ну що доброго може з цього вийти? Навіть якщо ця затія вдасться, — в чому я сумніваюся, — то почнеться розслідування. І тоді, якщо якимось дивом нас не викриють, того Блаґґа просто замінять кимось іншим, достоту таким само паскудним. То який сенс його вбивати?

Це мало б їх угамувати, але, на подив Джейн, довкруж здійнявся цілий хор сердитих шепотів, що лунав, неначе цвіркунячий спів.

— Він занадто нас визискує!

— Він мене лупцює!

— Ненавиджу того паскудного Старого Смердюха!

— Убиймо його! — тремким голосом промовив хлопчик-тінь просто з-поза її лівого плеча. — Убиймо те тупориле здоровило! — Джейн рвучко розвернулася назад, але там його вже не було.

— Тихо будьте! — сказав Когут, кидаючи зневажливий погляд на Джейн. — Ми маємо вбити Блаґґа. Нема на те іншої ради. Вийди-но наперед, Ходуличнику.

Ходуличник підсунувся трохи ближче. Він мав такі довгі ноги, що, коли сидів навпочіпки, його коліна стриміли над головою. Він витягнув одну стопу зі свого котурна[12] й несамохіть почухав себе за вухом.

— Нахили-но шию.

Сухорлявий молодий перевертень скорився. Когут однією рукою нагнув його голову ще нижче, а другою розсунув гладеньке волосся кольору каламутної води.

— Погляньте-но сюди — онде вже й молоде пір'ячко пробивається! — Когут задер Ходуличникову голову догори та погойдав його твердим, сантиметрів із тридцять завдовжки, носом, щоб продемонструвати, який той став твердий та закостенілий. — А пальці на його ногах вже на кігті перетворюються — ось, подивіться й переконайтеся самі.

Діти з'юрмилися навколо перевертня, штовхаючи одне одного. Кожному кортіло подивитися. Ходуличник блимав очима, одначе з нетямущим стоїцизмом терпів усі їхні поштовхи й штурханці. Урешті-решт Ряднина пирхнула й сказала:

— То й що?

— Він скоро досягне повноліття, от що. Погляньте-но лише на його ніс! А на його очі! Таж він обернеться ще до наступного Дівочого Місяця[13]. І тоді, і тоді... — Когут зробив драматичну паузу.

— І що тоді? — приспішив його хлопчик-тінь голосом тоненьким, як папір, і ледь чутним, як нічний легіт. Зараз він був десь позаду Будячини.

— Тоді він зможе літати! — переможно промовив Когут. — Він зможе перелетіти через стіни, на свободу, і вже ніколи не повертатися назад.

«Свобода!» — подумала Джейн. Вона приголомшено замислилася й уявила собі Ходуличника, який, незграбно змахуючи крилами, летить геть, у бронзово-зеленаве осіннє небо. Її думки шугнули вгору й полинули слідом за ним, понад стінами з колючою стрічкою[14], у височінь, аж ось уже заводські будівлі й сортувальні станції зменшуються, даленіючи ген-ген унизу, а Ходуличник злітає вище за густий дим, що клубами валує із заводських димарів, у небо, дедалі вище, вище за саму Місячну Пані. І ніколи, о, уже ніколи не повернеться назад!

Та, звісно, це було неможливо. Лише дракони та їхні машиністи-напівлюди могли залишати завод, здіймаючись у повітря. Усіх решту — і працівників, і керівництво — утримували всередині стіни, а також вартові й велетенський, незграбний чавунний Часомір, який стояв коло брами. А втім, тієї миті Джейн відчула, як у неї всередині дедалі міцнішало якесь відчуття, щось на кшталт голоду, який годі вгамувати. Тепер вона знала, що, як не сама свобода, то бодай думка про свободу можлива. Це знання вкоренилося в ній, і Джейн уже не могла опиратися бажанню стати вільною.

Десь у глибинах її мозку щось заворушилося й з похмурою цікавістю роззирнулося навкруги. На якусь мить Джейн накрила хвиля запаморочення, вона відчула нудоту і перенеслася до якогось неосвітленого клаустрофобічного простору, знову опинившись глибоко в утробі заводу з виробництва парових драконів, у маленькому дорміторії на другому поверсі Будівлі № 5, що вклинився між складом ливарних моделей та повіткою з піском, а між дівчинкою й небом були запилюжені дерев'яні крокви та критий чорним толем дах.

— Ну, зможе він полетіти звідси геть, — кисло мовила Ряднина. Її хвіст невдоволено хльостав туди-сюди. — То й що з того? Чи ми маємо вбити Блаґґа, щоб зробити Ходуличникові прощальний подарунок?

За таку непокору Когут стусонув її кулаком у плече.

— Дурепо! Нікчемо! Лахудро! Невже ти думаєш, що Блаґґ нічого не помітив? Гадаєш, він не планує принести Богині жертву, аби запобігти оберненню?

Більше ніхто нічого не сказав, тож Джейн неохоче запитала:

— Яку саме жертву?

Когут однією рукою схопив себе за промежину, пальцями другої руки зобразив серп, а тоді зробив такий жест, ніби щось тим серпом стинає. Тоді опустив руку й, здійнявши брову, запитав:

— Втямила?

Джейн би так не сказала, проте визнала за ліпше вдати, ніби таки втямила. Зашарівшись, вона лише промовила:

— О!

— Отож-бо й воно. Так-от, я стежив за Блаґґом і вивчив його звички. Тими днями, коли ми працюємо в чорній ливарні, він опівдні йде до свого кабінету, звідки може наглядати за нами крізь вікно, й підрізає свої величезні гидомирні нігті. Для того він послуговується здоровецьким ножакою й кидає обрізки пазурів до попільнички. А як закінчить, то завжди складає їх у паперову серветку, згортає її та жбурляє у вогонь ливарні, щоб їх ніхто не зміг використати проти нього.

Отже, наступного разу я збираюся вчинити колотнечу. Отоді Джейн прослизне до його кабінету й поцупить один або два обрізки. Не більше, — додав Когут, суворо дивлячись на неї, — бо він помітить.

— Я? — пискнула Джейн. — Чому саме я?

— Не будь тупою. Його двері захищені від таких, як ми. Але не від тебе... ти — іншої крові. Його охоронні чари й закляття тебе не зможуть зупинити.

— Що ж, красно дякую, — сказала Джейн. — Проте цього я не робитиму. Це неправильно, і я вже сказала вам, чому саме. — Декілька менших дітлахів загрозливо ступили в її бік. Джейн склала на грудях руки. — Мені байдуже, що ви казатимете чи робитимете, однаково мене не змусите до того. Знайдіть собі когось іншого, хто виконуватиме за вас брудну роботу!

— Ой, та годі тобі! Подумай лишень, якими вдячними ми всі будемо. — Когут припав на одне коліно, приклав руку до серця, а другу з виразом глибокої туги простягнув уперед. Він кумедно поводив бровами. — Довіку буду твоїм шанувальником.

— Ні!

Ходуличник слухав, але заледве розумів, про що вони говорять. Для представників його роду така нетямовитість була ранньою ознакою зрілості, що вже невідворотно наближалася. Насупивши брови так, що між ними запала глибока борозна, він повернувся до Когута і, затинаючись, промовив:

— То я... не зможу полетіти?

Когут опустив голову й з відразою сплюнув на підлогу.

— Ні, хіба що Джейн передумає.

Ходуличник заплакав.

Він почав схлипувати майже нечутно, та невдовзі зарюмсав дедалі гучніше, а незабаром закинув голову назад і на повен голос заквилив від горя. Охоплені жахом діти, перечіпаючись одне об одного, напосілися на Ходуличника, щоб заглушити його ридання своїми руками й тілами. Ходуличникове голосіння стишилося, а тоді й геть ущухло.

Якусь мить усі, затамувавши подих, чекали, щоб дочутися, чи не розбудили Блаґґа ті ридання. Діти прислухалися, очікуючи почути його важкі кроки на сходах, сердите скрипіння старого дерева, готувалися відчути затхлий дух насильства й ледве стримуваної люті, що огортав їхнього наглядача та линув поперед нього. Навіть Когут мав наляканий вигляд.

Проте жодний звук не порушив тиші, окрім пирхання гончаків-кіборгів, які патрулювали територію заводу, невпинного брязкоту й шарудіння припнутих ланцюгами на сортувальній станції драконів та ледь чутного передзвону — то далеко-далеко калатали опівнічні дзвони, знаменуючи початок якоїсь лісової вакханалії. Блаґґ і досі спав.

Діти заспокоїлися.

Якою ж тремтливою й голодною купкою дітлахів вони були! Джейн стало шкода їх усіх і себе також. Якась сила, що її важко було відрізнити від розпачу, увійшла в дівчинку й сповнила її завзяттям, ніби сама Джейн була не більше ніж порожньою виливницею, чиї кінцівки та тулуб несподівано залили розплавленим залізом. Вона палала рішучістю. Цієї миті Джейн усвідомила — якщо вона хоче колись стати вільною, то мусить бути твердою й безжальною. Її дитячі слабкості слід полишити в минулому. Подумки вона заприсяглася самою своєю душею, що для того, аби звільнитися, робитиме будь-що — хай яким жахливим, хай яким огидним, хай яким неправильним це буде.

— Гаразд, — мовила вона. — Я зроблю це.

— Добре. — Не завдавши собі клопоту навіть кивнути їй на знак подяки, Когут одразу заходився докладно розробляти свій задум, призначаючи кожному з дітлахів певну роль. Закінчивши, він пробурмотів якесь слово й зробив над свічкою рвучкий короткий пас рукою. Вогник зажеврів і згас.

Кожне з них могло загасити ту свічку найлегшим подмухом. Однак це було б надто просто й ніхто не мав би з того жодної втіхи.

* * *

Чорна ливарня була другим за розмірами робочим приміщенням заводу. Тут розтоплене залізо розливали у виливниці, щоб виготовити невразливі тіла й менші, відпорні проти магії, частини величних драконів. У бетонних ямах зберігали зелений пісок[15], суміші металургійних шламів[16] і глиняні виливниці. Угорі спроквола снували мостові крани, а промені жовтневого сонця падали навскіс крізь запилюжене повітря, яке невпинно збивали велетенські промислові вентилятори.

Ополудні до ливарні прийшла стара озерна карга[17], яка розвозила візком обіди, і Джейн отримала свою порцію — загорнутий у поліетилен сандвіч і паперову склянку літеплого грейпфрутового соку. Дівчинка лишила замшеві робочі рукавички на верстаті й понесла свій обід до теплого запорошеного закамарка за дерев'яним ящиком, що був ущерть набитий залізним брухтом — мішаниною пазурів, луски й зубчастих коліщат.

Джейн поставила паперову склянку побіля себе й зручно розправила на колінах свою зашкарублу брунатну спідницю.

Заплющивши очі, дівчинка уявила, що вона у хмарному палаці високих ельфів. Обабіч довгої стільниці сиділи лорди й леді, їхні мережива біліли над мармуровою поверхнею столу, на чільному місці якого стояли тонкі високі свічки в срібних свічниках. Леді мали ймення на кшталт фата Ельспет і фата Морґана[18] й перемовлялися між собою солодкоплинними багатоскладовими словами. Їхній сміх бринів, неначе дзенькіт дзвіночків, а її саму вони називали фатою Джейн. Ельфійський принц припрошував її почастуватися вишуканим сорбетом зі срібної чаші. Дворфи[19]-раби встеляли підлогу зали, і то не очеретом, а зрізаними квітами.

Джейн відкусила шматочок сандвіча й почала його жувати — повільно, щоб вистачило надовше.

У стрілчастому склепінні вікна сидів навпочіпки її власний гіпогриф[20], який мав на спині оздоблене коштовними каменями сідло й нетерпеливився злетіти в небо. Його погляд був лютий, а стулки дзьоба — гострі, неначе два леза. Ніхто, крім самої Джейн, не наважувався його сідлати, а з нею він був лагідний та милий. Його звали...

Хтось наступив їй на ногу.

— Ой! — Джейн зірвалася на рівні, перекинувши склянку із соком, і побачила Когута, який саме проходив повз, тягнучи на плечі торбу металобрухту. Обідали працівники у дві зміни, і Когутова черга ще не надійшла.

— Будь напоготові, штурпачко! Уже майже час! — стиха, самим кутиком рота, прогарчав він. Тоді, щоб прибрати зі своїх слів зайву ущипливість, усміхнувся й підморгнув. Проте то була бліда й непереконлива усмішка. Якби Джейн не знала Когута так добре, то подумала б, що той боїться.

А тоді він пішов.

Її спокійний настрій розбився на друзки. Про Когутів навіжений план вона пам'ятала недовго й уже встигла про нього забути. Аж тут він зринув в її пам'яті, і Джейн відчула цілковиту впевненість у тому, що той нізащо не спрацює. Її спіймають і покарають. Однак вона ніяк не могла цьому зарадити. Вона дала слово.

Уздовж найдальшої від вагранок стіни ливарні було розташовано низку тісних кабінетів, які призначалися для цехових наглядачів. Джейн запхала сандвіча до кишені свого робочого фартуха й визирнула з-за краю ящика. Зі свого місця їй було видно Блаґґів кабінет і його самого — той сидів за столом і неквапно гортав сторінки Глянсового часопису.

Блаґґ був огрядний та кремезний, з важкими складками на підборідді й низьким лобом. На голові наглядача стирчала копиця тонкого неслухняного волосся, яка поступово ріділа й за якою він ніколи не доглядав, і пара закручених баранячих рогів, якими він хизувався над усяку міру. З особливих нагод він їх заповзято лакував і глянцював, а раз на рік, на Савинь[21], золотив їхні кінчики. Після свята сліди тієї позолоти ще кілька тижнів залишалися в завитках і борознах його рогів.

— Пс-с!

Джейн озирнулася. У закамарку, який вона щойно полишила, стояв хлопчик-тінь. Невиразні обриси його тьмяної постаті було важко розрізнити навіть у світлі полуденного сонця.

— Мене послав Когут, — сказав той. — Я маю постояти на чатах і наглянути за тобою. — Вона не могла розгледіти виразу його обличчя, та голос хлопчика-тіні відчутно тремтів.

Джейн нараз відчула себе вкрай кепсько — вона була налякана.

— Я не можу, — сказала вона. Їй бракувало духу, щоб зважитися на таке. — Я просто не...

Полуденну тишу розірвав лютий рев. Зненацька всі забігали, впускаючи свої інструменти на підлогу, поквапливо втікаючи й видираючись на виливниці, щоб побачити, що коїться. Тлумище працівників кинулося до вагранок. Там щось відбувалося. Джейн утупилася в цей вир постатей, неспроможна збагнути, що можуть означати ці гамір і метушня. А тоді раптом усе стало на свої місця.

Когут, божевільно регочучи, дзюрив просто на ногу велета-молотобійця.

Велет-молотобоєць горлав, шаленіючи від люті. Когут вирішив вибрати за об'єкт кпинів не кого іншого, як самого Піскомета — найбільше створіння на заводі. У цьому виборі виявилася типова Когутова проникливість, адже з усіх заводських велетів саме Піскомет мав не лише найбільші розміри, але й найповільнішу реакцію. Проте цей задум все одно був страшенно небезпечний.

Аж ось нарешті Піскомет надумав підняти свою ногу з-під струменя сечі й опустити її на свого крихітного супротивника. Підлога ливарні задвигтіла від удару.

Когут, глузуючи, стрімголов відскочив убік.

Спантеличений велет шалено крутив навсібіч головою. А годі, насупивши брови, утупив погляд додолу, на величезний тритонний молот, який лежав на його ковадлі. На грубому обличчі промайнув хитрий вираз, і його велетенська рука простяглася, щоб ухопити молот.

— Ну ж бо, рушай! — хлопчик-тінь стривожено вказав на Блаґґів кабінет. Він спорожнів. Поспіхом вибігаючи з кабінету, наглядач залишив двері відчиненими, тож зараз ті були широко розчахнуті й ніхто за ними не пильнував.

Брязь. Молот із гуркотом упав на те місце, де щойно стояв Когут.

Скулившись, Джейн прожогом кинулася бігти, долаючи неосяжні порожні простори, що відділяли її від Блаґґового кабінету. Вона була приголомшена власного відвагою, проте жахалася того, що її можуть упіймати. Позаду неї молот знову з гуркотом вдарив об підлогу. Цехова підлога задвигтіла, і ступні Джейн засвербіли від її вібрацій. Наступної миті дівчина була вже в кабінеті. Зайшовши досередини, вона відразу відступила вбік, щоб стіна кімнати сховала її від сторонніх очей. Тоді випросталася й роззирнулася, намагаючись зорієнтуватися в приміщенні.

Брязь. Молот впав утретє. Усі верещали, бігали й кричали.

Кабінет наглядача був тісний і захаращений. На підлозі лежали купи технічних довідників. Кошик для сміття був ущерть наповнений всіляким непотребом. На стінах висіли поплямовані водою й застарілі ще десятки років тому кресленики виверн[22], а поруч з ними — прикріплені канцелярськими кнопками виробничі графіки, кутики яких стали брунатні від іржі, та плакат із написом «БЕЗПЕКА — ПОНАД УСЕ!», на якому було зображено карикатурну руку з піднятим догори вказівним пальцем. Палець оповивала стрічка, зав'язана бантом під другою фалангою.

Єдиною кольоровою плямою був календар із зображенням гладких, наче морські корови, оголених русалок, які в млосних позах попростягалися на скелях. Якусь застиглу в часі мить Джейн витріщалася на ті рожеві обшири зефірно-м'якої плоті, немовби це зображення було вікном в якийсь чужинський та загрозливий всесвіт. Потім струснула головою, щоб отямитися, й кинулася до столу.

Штампована металева попільничка була точнісінько там, де Джейн очікувала її знайти. На її краю тліла залишена сигара, досі слинява з одного кінця. Дівчинка з острахом підняла ту сморідну штуку, затиснувши її між великим і вказівним пальцями, й відклала її вбік. «Хутчіш!» — подумки наказала вона сама собі. Серед попелу лежало те, що скидалося на сім окрайців місяця, вирізьблених з пожовклої слонової кістки. Джейн вибрала два з них, поклала сигару на місце й рвучко розвернулася, щоб забратися з кабінету геть.

Та тієї миті її увагу привернула якась зелена цятка. Дівчина поглянула додолу, у кошик для сміття. З купи непотребу визирав кутик книги. Сама не розуміючи навіщо, Джейн розгорнула зіжмакані папірці, щоб побачити, що то за книга. Від побаченого їй перехопило подих.

Гримуар[23]!

То був грубезний том у шорсткій зеленій вініловій оправі. Вгорі виднівся логотип компанії, а трохи нижче рельєфними позолоченими літерами було витиснено назву книжки, якої Джейн не змогла прочитати. Сторінки скріплено трьома хромованими болтами, тож їх можна було легко виймати й оновлювати. Від подиву Джейн аж роззявила рота. За якусь хвилю вона прийшла до тями. Гримуари були коштовні понад всяку уяву, такі рідкісні, що кожен примірник було пронумеровано й зареєстровано у вищих органах влади. Видавалося неможливим, щоб один із них опинився тут, у Блаґґовому кабінеті, і вже геть неймовірним було, щоб його викинули в смітник, немов якийсь мотлох.

А втім... нічого не станеться, якщо вона просто торкнеться цієї книги.

Джейн торкнулася гримуара, і вгору її рукою зринуло нумінозне[24] відчуття якоїсь сутності. Дівчина ще ніколи не відчувала нічого подібного. Цей том промовляв до неї. Він був справжнім! Поза всяким сумнівом, це не могло бути просто маною, ця книга була істинним гримуаром. Тут, у її руках, опинилася справжня магія: приписи, за якими можна було прикликати пекельне полум'я та вершити помсту, таємниці, знання яких надавало змогу зрівняти із землею цілі міста, технології, завдяки яким можна стати невидимим й упиватися екстатичною жорстокістю, сила, якої стане, щоб підняти мерців і сплюндрувати саме Пекло.

Довгу, застиглу в позачассі мить вона спілкувалася з гримуаром, дозволяючи йому наповнювати її та оволодівати нею. Зрештою шепіт його обіцянок стишився й змовк.

Джейн дістала гримуар з-під купи папірців.

Книга була надто велика, щоб нести її в одній руці. Дівчина запхала поцуплені обрізки нігтів собі до рота, сховавши їх між яснами та верхньою губою, й схопила книгу обіруч.

Тієї миті пролунав довгий пронизливий посвист. Вона розвернулася й побачила хлопчика-тінь. Увійти досередини він не міг — його не пускали прибиті до одвірка фетиші-обереги, — тому стояв на порозі й стривожено махав рукою, спонукаючи Джейн вийти. Дівчинка визирнула назовні й побачила, що Піскомета вже приборкали, а Когута міцно тримав один зі свинолюдків. Глядачі помалу розходилися. Декотрі з них збиралися невеличкими гуртами, щоб обговорити щойно побачене, інші йшли геть, повертаючись до своєї роботи.

Колисаючи в руках книгу, Джейн вибігла з кімнати. Гримуар важив, либонь, цілу тонну, і дівчинка похитувалася від його ваги. Та лишати його в Блаґґовому кабінеті вона не збиралася. Відтепер цей гримуар належав їй.

Хлопчик-тінь стояв у денному світлі, настільки близько до того, щоб виказати себе, наскільки це взагалі було можливо.

— Чому ти була там так довго? — з острахом прошепотів хлопчик-тінь. — Він скоро повернеться.

— Ось, візьми. — Вона тицьнула йому до рук книгу. — Хутчіш віднеси її до дорміторію і заховай під моєю ковдрою. — А що хлопчик-тінь не зрушив з місця, то Джейн різко крикнула: — Зараз немає часу на запитання. Просто зроби це!

— А як же мій обід? — благально запитав хлопчик-тінь голосом, у якому бриніли сльози. Він з тугою озирнувся туди, де озерна карга, перехилившись через свій візок і роззявивши рота, витріщалася на наслідки учиненої Когутом бійки. Вона ще не почала свого другого обходу заводом.

— Можеш узяти мій. — Джейн видобула з кишені свого фартуха дещо приплющеного сандвіча й ляпнула його зверху на гримуар. — А тепер рушай!

Хлопчик-тінь зробив якийсь невиразний рух — можливо, знизав плечима — і зник. Джейн не бачила, як той пішов. Він просто розчинився в мороці та щез, немов його й не було.

Дівчинка піднесла руку до рота, збираючись сплюнути на долоню викрадені обрізки нігтів, але тієї-таки миті побачила на протилежному краю ливарні Блаґґа, який, примруживши очі, дивився просто на неї. Джейн стояла на видноті й під Блаґґовим поглядом уклякла на місці, немов скута паралічем.

І тоді Когут вирвався з рук свинолюдка та, задерши голову, вигукнув щось на велетову адресу. Обурено заревівши, Піскомет ухопив першу-ліпшу зброю, яка трапилася йому під руку, й пожбурив нею в кривдника.

Спалахнула блискавиця.

В очах у Джейн ще довго пломенів післяобраз[25] цівки розплавленого заліза, що вихлюпнулася з пожбуреного велетом ковша. Здійнявся гомін переляканих голосів, який прорізали наполегливі вигуки наказів. А понад цим рейвахом лунали сповнені болю волання Когута, який захлинався криком.

У ливарні зчинилося сум'яття, і Джейн випала добра нагода втекти. Вона повернулася до свого верстата й поквапливо натягнула робочі рукавички. Може, Блаґґ її й не побачив. А може, побачив, проте забув про неї серед усього цього гармидеру.

— Ну то як, дістала? — прошепотіла Дещиця. Якусь мить Джейн не могла збагнути, про що та говорить. А тоді пригадала, кивнула й виплюнула собі на долоню поцуплені обрізки нігтів. Дещиця взяла їх і передала по черзі Опецькові, який поклав їх на долоню Малому Дікові, а далі Джейн вже не бачила. Вона зачерпнула долонею в рукавичці жменьку шліфувального порошку. Назад, до роботи. Це було найбезпечнішою лінією поведінки.

На дальньому краю заводу нерухоме Когутове тіло повантажили на візок і покотили геть. Навколо метушилися спріґґани[26] в шкіряних шоломах — вони гасили невеличкі пожежі, що зайнялися там, куди хлюпнув розплавлений метал. Вода шкварчала й здіймалася парою. У повітрі тхнуло смаленим.

І над усім цим, неначе грозові відгроми, гуркотів сміх Піскомета.

* * *

З почорнілим від люті обличчям Блаґґ накинувся на дітей, які згуртувалися за верстатом. Він так сильно вгатив рукою об стільницю верстата, що таці зі шліфувальним порошком підскочили догори.

— Ану, блядь, встаньте! — вигукнув він. — Встаньте, коли я до вас говорю!

Діти зірвалися на ноги.

— Ви — огидні малі кавалки лайна. Ви — нікчемні, жалюгідні... — Скидалося на те, що спересердя він не годен зібрати докупи свої думки. — Хто підмовив Когута втнути таку штуку? Ось що я хочу знати. Хто? Га? — своєю величезною рукою він схопив Дещицю й підняв бідолашне створіння так, що її ноги відірвалися від землі. — Скажи мені! — Він заходився викручувати їй вухо. Дещиця заскиглила.

— Я... я думаю, це він сам надумав, сер. Він-бо завжди був такий навіжений.

— Пхе! — Блаґґ зневажливо пожбурив Дещицю долі й розвернувся до Джейн. Наглядачеве обличчя нависло просто над нею: набрякле, величезне й жахливе, наче місяць уповні. Джейн відчула запах його поту — не ту тонку свіжу терпкість, якою віддавало від Когута чи хлопчика-тіні, а міцний, кислий дух дорослого самця. А ще вона відчула на собі його подих. То був солодкавий віддих, що відгонив гниттям. Блаґґові пожовклі зуби, сточені до пеньків, чорніли в тих місцях, де від них відшарувалися ясна. Крихітний шматочок зогнилого м'яса, що застряг між двома його зубами, з якоюсь гіпнотичною силою привертав до себе увагу Джейн. Вона не могла відвести від нього очей.

— Ти... — почав був він. А тоді, по-бичачому струснувши головою, відійшов від дівчинки й звернувся до всіх: — Гадаєте, що можете отак просто взяти й зруйнувати мою кар'єру, еге ж?

Діти були надто налякані, щоб здобутися бодай на слово.

— Ну то я маю для вас новини! Я не якийсь там недолугий блазень, якому ви можете сцяти в очі щоразу, коли вам того заманеться. Як ви псуєте життя мені, то й я вам його попсую. Та так попсую, що ви собі навіть уявити не можете!

Він нахилився вперед, став боком і показав на своє гузно.

— Коли ви завдасте мені клопоту, керівництво візьме мене за оце, затямили? І, якщо вони візьмуть мене за оце, то я теж візьму за оце вас усіх. — Щоразу, промовляючи «оце», він погойдував своїм задом і тицяв на нього вказівним пальцем; це видовище було б кумедним, якби діти не були такими наляканими. — Второпали?

Діти мовчки стояли перед ним і тремтіли.

— Я запитав — чи ви второпали?

— Так, сер!

Блаґґ іще довго стояв нерухомо й мовчки вдивлявся в них пильним, незмигним поглядом. Джейн намагалася стояти виструнчившись, і від тривалого напруження жижки під її лівим коліном почали тремтіти. Вона була певна, що зараз він запитає її, що вона робила в його кабінеті. Дівчинку через край переповнював розпач. То була сила така нездоланна, що варто їй потекти з очей, і — Джейн знала напевне — вона хлине назовні, заповнить по вінця весь цех і потопить їх усіх.

— Ви... паразити малі, — зрештою промовив він. — Я б радо задушив кожнісінького з вас голіруч. Хтозна, може, я так і зроблю... І не думайте, що хтось за вами тужитиме! Тільки те й робите, що жерете, мов ті свині, й по пів дня б'єте байдики. — Блаґґ пройшовся вздовж шерегу дітей, зазираючи кожному в очі. Коли наглядач підійшов до Джейн, та знову подумала, що зараз він запитає її, чому вона вдерлася до його кабінету. Проте він так і не запитав.

— Ну, гаразд, — сказав він урешті-решт, — шикуйся за зростом і марш через східний вихід. Подвійна пере... а де хлопчина-тінь?

— Я тут, сер, — покірливо озвався хлопчик-тінь. Джейн стрепенулася від подиву. Вона й не помітила, що той стояв обіч неї.

Окидаючи поглядом дітлахів, які виструнчилися вздовж верстата, Блаґґ спроквола погойдувався на п'ятах і смакував їхнім страхом, а тоді гаркнув:

— Гаразд, усі марш на подвійну перерву... Я маю для вас одне особливе завдання, гівнюки ви малі. Гайда звідси!

І він швидкою ходою попровадив дітей через східний вихід, на кожному кроці лаючи їх на всі заставки. Вони проминули вантажні станції та обійшли кузню з паровим молотом. Перед кузнею стояла валка автонавантажувачів, і їм довелося дати гак, пройшовши старою будівлею токарні, яка колись дуже давно була просто собі критим двором, що сполучав токарний цех і повітку, де стояв стругальний верстат. Згодом двір було розширено, а ще пізніше, після того як токарню перенесли до нової будівлі, переобладнано на низку допоміжних комірчин.

Блаґґ і досі не сказав ані слова про перебування Джейн у його кабінеті. Дівчинка вже почала сподіватися, що через здійняту Когутом веремію спогад про неї зовсім вилетів Блаґґові з голови.

— Ти! — він згріб Джейн за комір, мало не задушивши її, і розчахнув двері носаком ноги. — Зачекай-но тут. Як вернуся, а тебе тут не буде, сама знаєш, що з тобою станеться.

Блаґґ шпурнув її досередини й захряснув двері.

Поквапливі кроки дітлахів ущухли вдалині. Запанувала тиша.

Розділ другий

Кімната була порожня. Одна стіна майже суціль складалася з вікон — вони починалися на рівні пояса й сягали самої стелі. Шибки було зафарбовано пістрявим, безладним сіро-білим візерунком — це мало зменшувати вплив довкілля: щоб працівники не відволікалися від роботи й збільшували в такий спосіб продуктивність своєї праці. Крізь ті шиби сочилося лише бліде світло, і було воно по-зимовому кволе й не відкидало тіней. І тільки крізь вузенькі шпаринки біля самих країв віконної рами, там, де фарба потріскалася й відлущилася, до болю яскраво сяяли сонячні промені.

Попід вікнами стояв довгий лабораторний стіл, захаращений вимірювальними приладами. Плавно мерехтіли три осцилографи, екранами яких неквапливо повзли прямокутні хвилі. Білі робочі халати поспіхом полишені на гачках у стіні або на спинках високих дерев'яних дзиґликів: ніби техноманти нижчого рівня, які тут зазвичай працювали, несподівано повтікали, рятуючись від якоїсь промислової катастрофи. У дальньому кінці кімнати з тестувальної камери визирало драконяче око нової моделі, заввишки таке, як Джейн. Клац. Око обернулося, щоб подивитися на неї.

Джейн пройняв дрож, і вона спробувала уявити, яку саме кару накладе на неї Блаґґ за її злочин, але не змогла. Хай яка її спіткає кара, їй буде непереливки. Джейн повільно пройшлася кімнатою туди й назад, і звук її кроків відлунював, відбиваючись від високої стелі. Драконяче око стежило за її пересуванням.

Невже Когут мертвий? Його план виявився навіть гіршим, аніж вона передбачала. Джейн очікувала, що той утече живий та здоровий, а її саму піддадуть карі, яка буде й швидка, і жахлива. Однак те, що сталося насправді, з усіх поглядів було набагато гіршим.

Час спливав, а Блаґґ не повертався. Не поверталися й техноманти, які, поза сумнівом, працювали тут. Спершу дівчинка чекала на них зі страхом, розуміючи, що вони нізащо не повірять її поясненню того, що вона робить на їхньому робочому місці. Потім з нудьги вона почала очікувати зустрічі з ними. Джейн усе чекала й згодом геть зневірилася в очікуванні. І, врешті-решт, збайдужіла. Прийде сюди хтось чи ні — їй було вже однаковісінько. Вона вся немовби перетворилася на чисте сприйняття, на пасивну спостерігачку. Джейн відчувала шорсткі на дотик металеві ошурки, що рясно вкривали лабораторний стіл, чула запах горілої ґуми, що йшов від вольтметрів, бачила м'який полиск гладенько витертих сидінь дзиґликів. Без неї всі ці речі припинили б існувати, безгучно й вдячно згаснувши та поринувши в небуття.

Світло за вікнами до болю повільно тьмянішало, й у кімнаті ставало все холодніше. Перш ніж опустилася темрява, хтось пройшовся коридором, різко клацаючи вимикачами. Над головою ряд по ряду заблимали флуоресцентні трубки.

У Джейн млоїло в шлунку. Вона почувалася такою нещасною, що не могла навіть заплакати. Їй судомило нутрощі. Незчисленний раз вона пройшлася до середини кімнати, і драконяче око простежило за кожним її кроком. Дівчинка гадки не мала, котра година, проте була певна, що пропустила вечерю.

Двері з гуркотом розчахнулися.

До кімнати ввійшов Блаґґ. Він мав стомлений і збентежений вигляд. Його сіра робоча сорочка промокла під пахвами, а її рукави було засукано до середини передпліч, густо вкритих кучерявим волоссям. Драконяче око, клацнувши, обернулося в його бік.

— Що ти робила в моєму кабінеті? — хай як це було дивно, та Блаґґ не дивився на Джейн, натомість опустив насуплений погляд на невеличкий увінчаний філігранню кристал, який звисав з його долоні на тоненькій шворці.

— Я лише...

Немовби підкоряючись власній волі, рука Джейн піднялася до рота. Її губи мимоволі підібгалися. Це був точнісінько той самий жест, який вона зробила тієї миті, коли Блаґґ побачив її перед своїм кабінетом. Пойнята жахом, Джейн рвучко опустила руку й сховала її за спиною.

Якусь мить Блаґґ, вибалушивши очі, незмигно дивився на Джейн. А тоді на його обличчі повільно розпливлася посмішка.

— Ах ти ж мала бешкетниця! Ти копирсалася в моєму смітті.

— Ні! — скрикнула вона. — Я нічого не брала, правда.

Блаґґ поклав кристал до пластикового футляра й запхав його до кишені сорочки. Тоді простягнув руку до Джейн і схопив її за підборіддя.

Його посмішка стала мрійливою і якоюсь моторошно відчуженою. Він повертав голову дівчинки з боку в бік, уважно вивчаючи її обличчя.

— М-м-м-м-м, — мугикнув він. Його погляд ковзнув на нагрудник її робочого фартуха, немовби оцінюючи фізичну силу Джейн. Блаґґові ніздрі роздулися — він принюхувався. — Порпалася в моєму кошику для сміття, еге ж? Вишукувала там апельсинові шкірки й крихти від сандвіча. Що ж, чом би й ні? Здоровий апетит — то для молоднечі добре.

Сказане налякало її навіть сильніше, ніж могли б налякати погрози, адже в тих словах не було жодного сенсу. Джейн підвела на Блаґґа очі та, нічого не розуміючи, втупилась у нього поглядом.

Блаґґ поклав долоні їй на плечі й повільно покрутив її туди-сюди.

— Як довго ти на мене працюєш? Та вже ж таки чимало років, еге? Як швидко плине час. Ти вже стаєш дорослою дівчинкою. Певно, уже настала пора тебе підвищити. Я збираюся призначити тебе кур'єром третього класу. Що ти на це скажеш?

— Сер?

— Не серкай до мене! Це доволі просте запитання. — Блаґґ якось дивно на неї поглянув, а тоді знову понюшив повітря. — Фе! У тебе кров іде. Ти чому за собою не доглядаєш, забрьохо ти така?

— Кров? — спантеличено перепитала вона.

Блаґґ вказав на її ногу своїм грубим, опецькуватим пальцем.

— Отам.

Джейн опустила погляд — і побачила кров, що цівкою струменіла додолу її литкою. Тепер вона це відчувала. Її шкіра свербіла, коли тоненький струмінець крові торував собі шлях додолу від її стегна.

Ця ганьба остаточно зламала її опір, і Джейн втратила все те самовладання, яке так ретельно підтримувала. Несподівана чаклунська поява крові з якоїсь рани, про яку дівчинка дотепер і не підозрювала, прорвала тонку перетинку, що стримувала всі її страхи й недобрі передчуття. Джейн заплакала.

— От лайно, — Блаґґ скривився. — Ну чому таке паскудство завжди стається саме зі мною? — Він з огидою махнув рукою, показуючи їй на двері. — Ну ж бо, геть звідси! Біжи на пост до медсестри й роби все, що вже вона тобі там скаже.

* * *

— Вітаю, — сказала медсестра. — Тепер ти — жінка.

Медсестра була неприємним старим створінням зі свинячими очицями, гострим носом і двома віслючими вухами. Вона показала Джейн, як згинати гігієнічну прокладку й що з нею робити. Опісля виголосила дівчині завчену напам'ять лекцію про особисту гігієну, дала їй дві піґулки аспірину й відіслала назад, до дорміторію.

Когут уже був там. Він лежав на своєму ліжку й марив, а його голова була оповита бинтами.

— Він втратить ліве око, — мовила Ряднина. — Звісно, якщо виживе. Сказали, що коли цієї ночі не помре, то, мабуть, оклигає.

Джейн несміливо торкнулася Когутового плеча, хоча й насилу могла витримати цей доторк. Його шкіра була холодна й бліда, неначе віск.

— Літаймо в дружніх небесах[27], — бурмотів він, загублений десь у глибинах свого марення. — Долучися до покоління Пепсі[28].

Джейн відсмикнула від нього руку так швидко, немов обпеклася.

— Про нього дбаю я. Тож не втручайся, — Ряднина метушливо розгладила ковдру. В її голосі вчувалася різка виклична нотка. Поправивши постіль, вона відхилилася назад і, уперши руки в боки, стала чекати, чи Джейн, бува, нічого їй на це не заперечить. А оскільки Джейн промовчала, Ряднина недоброзичливо посміхнулася. — Тобі вже час вкладатися до ліжечка, хіба ні?

Джейн кивнула й подалася у свій куток.

На неї чекав гримуар. Хлопчик-тінь виконав настанову Джейн і залишив книгу під її згорнутою ковдрою. Дівчинка неквапно роздяглася й примудрилася розстелити ковдру та ковзнути під неї так, щоб ніхто не помітив схованої книги. Обіруч обхопивши гримуар, вона відчула поколювання, немовби крізь неї проходив струм низької напруги. Її охопило дивне відчуття.

Здавалося, що тієї ночі діти так і не зможуть заснути. Когут стогнав, скрикував і белькотав уві сні, і його біль сповнював їх усіх жахом. Деякі з найменших створінь тишком-нишком виповзали зі своїх розкладаних ліжок і тулилися докупки зі своїми друзями. Навіть найстарші з-поміж дітлахів час до часу зітхали й переверталися на інший бік, аби не бачити Когутових страждань.

Та, урешті-решт, усі таки поснули. Не спала лише Джейн.

Дівчинка безгучно вислизнула з-під своїх покривал і заповзла під ліжко. Там вона підважила виламану дошку та втиснулась у вузький простір між дорміторієм і стіною повітки з піском. Усередині цей проміжок був темний та запилюжений, проте не задушливий, адже жодна зі стін не сягала стелі. Джейн обвіяло легеньким протягом, і вона, гола, затремтіла. А втім, потоки повітря були не такими холодними, щоб змусити її повернутися по сукню. Вона простягнула руку до свого ліжка, навпомацки знайшла гримуар і потягла його до себе.

Когут застогнав, а тоді високим та ясним голосом сказав:

— Дві котлети з яловичини, особливий соус, салат, сир... — Джейн відчула, як від несподіванки їй перехопило подих. — ... і булочка з кунжутом[29]. — Це було надто жахливо — слухати його самотній голос, що промовляє в порожнечі ночі, ні до кого не звертаючись. — Тефлон. — Вона вхопилася рукою за виламану дошку та, опустивши, припасувала її на місце. Відгородившись у своєму закапелку, вона більше не чула Когута.

Сівши навпочіпки, Джейн примостила гримуар на колінах і розгорнула його. Сторінки були чорні й у темряві їх годі було до пуття розгледіти, одначе літери сяяли власним холодним сяйвом. Вони були сріблясті на вигляд і гладенькі на дотик. Дівчинка виявила, що коли вона зосереджується на літерах, то відчуває, неначе ледь чутний шепіт якимось чином сповнює її розумінням написаного, хоча вона й не цілком уловлювала значення кожного окремого слова. Отут була таблиця ступенів стиску двигуна внутрішнього згоряння, отам — параграф про максимально допустимі відхилення під час механічної обробки циліндрів. Джейн на мить зупинилася на калібрувальних налаштуваннях кристалів, а тоді заходилася швидко гортати сторінки, довіривши пучкам своїх пальців передавати їй сутність того, над чим вони пролітали, ледь торкаючись сторінок. Її пальці швидко пробігали текстом, перестрибуючи зі сторінки на сторінку, аж поки, зрештою, Джейн натрапила на те, що хотіла знайти.

То був розділ, присвячений тому, як саме керувати драконом.

Досі Джейн і гадки не мала про своє призначення. Одначе зараз, знову й знову проводячи руками над схемами з усіма тими таємничими символами, якими було позначено конденсатори, потенціометри, резистори та заземлення, схиляючи голову над книгою, щоб ніжно торкнутися щокою до друкованих колових шкал, глибоко вдихаючи запахи чорнила й крейдованого паперу, які линули від кожної сторінки, Джейн здавалося, що вона була народжена, аби одного дня викрасти дракона.

Закапелок був такий вузький, що стіни обабіч стискали їй плечі. Вона того не помічала. Її голову заполонили швидкі чорні дракони. Те, що донині було для Джейн непомітним, адже змалечку повсякчас її оточувало, зараз відкрилося перед очима й цілковито поглинуло увагу дівчинки. Вона чула пронизливі крики драконів, які на надзвуковій швидкості шугали в небесах, живлені гнівом і бензином. Вона відчувала силу їхнього тяжіння, відчувала перегріті струмені повітря, що вихорилися слідом за ними, коли ті величні створіння пролітали повз неї. І ще Джейн бачила себе. Вона правила одним із драконів і летіла на ньому геть, ген-ген удалечінь.

Та спершу вона має опанувати гримуар. Вона має навчитися керувати драконом.

Кілька годин Джейн зосереджено вивчала книгу, один по одному лагідно торкаючись таємничих символів і засвоюючи в такий спосіб потрібний їй розділ. Коли вона закінчила своє перше читання книги, настав час сніданку. Джейн виповзла зі свого закапелка в стіні тієї хвилини, коли пролунав свисток, який будив дітлахів уранці. Дівчина разом з іншими дітьми, позіхаючи, покрокувала до їдальні, почуваючись страшенно втомленою та щасливою.

Наступної ночі вона вперше почула, як дракон промовляє до неї.

* * *

Три дні по тому Джейн, Ряднину та Будячину відвели до токарного цеху. Усі ті місця, де вони зазвичай працювали, були вже зайняті, тож після нетривалої суперечки з цеховим наглядачем Блаґґ узяв під пахву ящик зубчастих коліщаток і повів дітей нагору. Попід стелею усю будівлю цеху оперізувала низка горішніх кімнат. Майже весь цей простір був захаращений різноманітним мотлохом, одначе Блаґґ знайшов для них закамарок між прогоном дерев'яних сходів і вершечком цегляного димаря, що відводив назовні випари промислового аламбіка[30]. Він попровадив їх до розхитаної дерев'яної лавки, що стояла коло підвіконня, і наказав якнайчистіше повитирати коліщатка від мастила.

А тоді Блаґґ пішов і залишив їх самих.

Вікно разом із шибками колись давно було зафарбовано чи то білою, чи то зеленою, а чи то сірою фарбою — зараз уже важко було вгадати її колір, — а між фрамугою[31] і верхом віконної рами зяяла прогалина завширшки щонайменше тридцять сантиметрів. Рами давно склеїлися одна з одною, і фрамуга назавжди лишилася прочиненою. На дітей лилися потоки холодного повітря. Втиснутий під сходами брунатний емальований керосиновий обігрівач щосили намагався відшкодувати втрату тепла.

— Поміняйся-но з нами місцями, — сказала Ряднина, щойно Блаґґ подався геть. — Ми з Будячиною хочемо бути ближче до обігрівача.

Джейн уже ладна була їй відмовити. Одначе Ряднина завжди нарікала на холод; либонь, їй він дошкуляв більше, ніж іншим. Та й Будячина посміхалася вельми капосно. Тому Джейн вирішила, що, мабуть, цього разу буде ліпше їм поступитися.

Вона підвелася, відійшла до дальнього краю лавки й знову сіла, не сказавши ані слова.

Коліщатка були завбільшки зі срібні пенні[32], проте набагато тонші, і мали дрібненькі гострі зубці, які кололи пальці, якщо торкатися їхніх країв. Брунатне мастило, що вкривало ті коліщатка, було напівпрозоре й таке затвердле, що його годі було так легко відтерти. Діти старанно взялися до роботи, розуміючи, що Блаґґ час до часу вигулькуватиме, щоб поглянути на них.

Проте він жодного разу так і не прийшов з перевіркою. Минали години. Дітям уже почало здаватися, що Блаґґ геть про них забув.

Працюючи, Джейн замислено втупилася поперед себе невидющим поглядом і поринула в думки про гримуар та голос дракона. Вона не була цілком впевнена, що чула, як він промовляє до неї вночі. Дівчина мріяла про блискотливі ебеново-чорні боки й гладенькі, обтічні поверхні, про силу та витривалість, нероздільно сполучені з безжальною швидкістю. Вона уявляла, що стискає руку на важелі дросельної заслінки[33], тримаючи всю ту страхітливу потугу під своїм контролем.

Ряднина, яка сиділа коло неї, зітхнула.

Зненацька потік тьмяно-сріблястого сонячного світла, що струменів з-понад фрамуги, перетнула тріпотлива тінь крил. Ряднина поглянула вгору й захоплено скрикнула:

— Ропушачі яйця!

— Ропушачі яйця? — спантеличено запитала Будячина. — Фу-у. Про що це ти говориш?

— Онде, угорі, попід самісіньким дахом. Отам вони збудували свої гнізда. — Ряднина вилізла на підвіконня й стала навшпиньки. Вона вистромила руку у вікно й витягнула її так далеко, як тільки змогла, тимчасом як її хвіст нетерпляче посмикувався туди-сюди. До нижньої частини піддашка ліпилося кілька безформних грудок. — Трясця! Не можу дістати...

— Не може там бути ніяких яєць, — зауважила Джейн. — Жодна істота не відкладає яйця восени.

— Ропухи відкладають. Це не те саме, що весняна кладка, з цих яєць ніхто не вилуплюється. Їх відкладають про запас, на зиму, аби було що їсти впродовж Місяця Сокири. — Ряднина поглянула на дівчинку згори вниз, і її широкий рот скривився в посмішці. — Дже-е-ейн! Вилізь-но туди й дістань мені трохи яєць.

— Я не годна дертися нагору! Чому б тобі не попросити про це Дещицю, чи Малого Діка, чи...

— Їх тут немає, — Ряднина швидко перезирнулася з Будячиною і, перш ніж Джейн змогла зреагувати, дівчина-перевертень схопила її та підкинула вгору, на підвіконня до Ряднини. Обидві молоді фейрі були надприродно сильними. Сміючись, вони висунули Джейн у вікно й штовхнули вперед. Ящик із коліщатками перекинувся, і металеві трибики, обертаючись і кружляючи, навсібіч розкотилися підлогою. — Гайда назовні, моя кралечко! — проспівала Ряднина.

Джейн нестямно вчепилася у віконну раму. В обличчя їй війнув холодний вітер, від якого на очах дівчинки виступили сльози. По той бік забрукованого шлаком двору над нею запаморочливо височіло громаддя будівлі № 6, а вгорі швидко плинули темні хмари. Унизу, трохи збоку від Джейн, виднів дах якоїсь вутлої допоміжної будівлі, критий толем і поцяткований шматками битої цегли та старими пляшками від газованки. Падати до того даху було щонайменше метрів дев'ять.

— О, свята Матір! — вимовила Джейн, важко дихаючи. Вона відчайдушно пручалася, силкуючись залізти назад, усередину.

Проте міцні безжальні руки відчепили її пальці, що хапалися за раму. Задвигтіли шибки, і дівчинку виштовхнули в порожнечу. Несамовито замахавши руками й боячись, що її зараз знудить, Джейн щосили заплющила очі й спробувала вхопитися за віконну раму. Зараз вона всією своєю вагою спиралася на фрамугу. Лише її ноги були всередині.

— Не смикайся, бо ми тебе відпустимо.

Джейн знову схопилася за раму. Під пучками пальців захрускотіли крихкі лусочки потрісканої фарби. Дівчина щільно притислася до стіни будівлі, відчуваючи, як цеглина дряпає їй щоку. Її ніздрі заповнив їдкий і солодкавий сморід ропушачого посліду. З надвірного боку верх віконної рами був геть білий від тих гидотних ляпок. А ще назовні було холодно. Вона судомно затремтіла.

— О, будь ласка, впусти мене назад, — пролепетала Джейн. — Мила Ряднинонько, я зроблю все, про що ти мене попросиш, я буду тобі найщирішою подругою, ти тільки...

— Тримай, — назовні вистромилася рука, що стискала пластикову торбинку. — Наповни її, отоді й зможеш повернутися.

Один із черевичків зісковзнув з ноги Джейн, і вона відчула, як Будячина стягує з неї шкарпетку. Кінчик пальця з гострим кігтем ковзнув угору ступнею Джейн, зупинився посередині, а тоді почав швидко рухатися туди й назад найніжнішою частиною її плоті.

— Припини її лоскотати! Якщо вона впаде, я не дістану яєць. — Рука нетерпляче помахала вгору та вниз. — Візьми торбинку.

Джейн підкорилася. Вона глибоко вдихнула, потім розплющила очі. Її голова йшла обертом, а шлунок готовий був вивернутися навиворіт. Джейн так забило памороки, що минула якась мить, перш ніж вона збагнула, що втупилася поглядом у нижню частину піддашка. Там приліпилося, певно, зо двадцять ропушачих гнізд. То були бугруваті й опуклі грудки з отворами збоку, і на вигляд вони нагадували кепсько виліплені глечики.

Щойно Джейн виринула з вікна, ропухи розлетілися навсібіч. Тепер вони стривожено пурхали неподалік, істерично змахуючи своїми чорноперими крилами. Ропухи були огидними істотами. Ці міжвидові покручі походили від злигання галок-плідників і хтивих земноводних маток. І, подібно до своїх пернатих батьків, ропухи були страшенними злодюжками. Їхні гнізда зазвичай прибирали з-попід дахів, адже ропухи вирізнялися тим, що полюбляли блискучі предмети і, на відміну від більшості диких тварин, майже не боялися вогню. Було відомо чимало випадків, коли ропухи, поцупивши запалену цигарку й принісши її до свого гнізда, пускали з димом цілі будівлі. Вони становили жахливу небезпеку.

Тремтячи, Джейн простягнула руку. До гнізда було годі дотягнутися. Однак, на жаль, вона розуміла, що Ряднину таке виправдання нізащо не вдовольнить. Намагаючись вирівняти ритм свого дихання, дівчинка глибоко вдихнула й змусила себе відхилитися назад, зависнувши в повітрі над порожнечею. Тепер, тримаючись однією рукою за фрамугу й витягнувшись якомога далі, вона легко могла дістатися найближчого гнізда. Джейн простягнула руку й просунула долоню в отвір.

Гніздо всередині було вистелено чорним пухом, шовковисто-м'яким на дотик. Джейн навпомацки занурила руку далі, до задньої стінки гнізда, і натрапила на кладку липких і теплих яєць. Вона зачерпнула їх долонею, а тоді випростала спину й повернулася до вікна. Дівчинка незграбно розгорнула торбинку та кинула до неї яйця. Вони липким згустком ляпнулися на дно.

Та всіх яєць Джейн ще не дістала, тому знову відхилилася назад, щоб зачерпнути з гнізда решту. Цього разу дівчинка набрала лише пів жмені яєць разом із двома клаптиками алюмінієвої фольги, уламком битого скла й хромованою шестигранною гайкою. Ці останні знахідки вона викинула, і ті полетіли додолу й упали на землю десь далеко внизу.

Друге гніздо. Джейн швиденько дістала яйця. Коли вона витягувала руку, здійнявся вітер, і крижане вітровіння дмухнуло їй під одяг і пройняло холодом. Дівчина розуміла, що ліпше не дивитися вниз, однак через цей раптовий вихор вона відчула особливо сильне запаморочення. Їй хотілося плакати від страху й розпачу, але вона не наважувалася.

Якби вона зараз почала плакати, то вже ніколи не зупинилася б.

У цьому гнізді, на додачу до яєць, Джейн знайшла ще кілька клаптиків фольги й зубчасту смужку позеленілого мідного покриття. Коли її пальці наштовхнулися на гострі вістря смужки, вона на якусь жахливу мить подумала, що її щось ужалило.

— Торбинка майже повна! — крикнула вона. — Можна мені вже повернутися?

— Цього не досить.

— Але ж я не можу дотягнутися, щоб дістати ще бодай трохи. Справді не можу.

В отворі вікна з'явилося обличчя Ряднини. Вона трохи послабила хватку, з якою тримала дівчинку за ноги, і Джейн скрикнула від страху. Ряднина примружила очі й розважливо придивилася до піддашка.

— Он те гніздо, — вказала вона пальцем. — До нього ти зможеш дотягтися.

У Джейн боліли пальці. Вона не була певна, чи стане їй сил. Від довгого й пильного вдивляння нижня частина піддашка почала розпливатися перед її очима. Та, коли Джейн заплющила очі, їй здалося, ніби світ перекинувся догори дриґом, тож, щоб не втратити рівноваги, дівчинці довелося швидко їх розплющити.

Джейн змусила себе витягнутися так далеко, як лише змогла.

Проте рука до гнізда не діставала.

— Ряднино... — тремким голосом почала вона благати.

— Яйця!

Не було іншої ради. Аби сягнути вище, Джейн посунулася ще трохи. Тепер вона висовувалася з вікна до половини стегон і всією вагою спиралася на край фрамуги. Дівчинка простягнула руку так далеко, що почула, як тріщать її кістки.

І знов її рука прослизнула в гніздо. Джейн відчула всередині спочатку пухнасте тепло, а тоді — липкий слиз. Вона склала долоню ківшиком і зачерпнула яйця.

Одначе до ропух уже почала повертатися сміливість. Вони кумкали й крумкали на Джейн і, швидко шугаючи в повітрі, час до часу загрозливо налітали на неї. Одна ропуха шугонула їй просто в обличчя, й, коли дівчинка викинула вперед лікоть, щоб захиститися, крилата істота з розгону вдарилася об її передпліччя та, виразно чвакнувши, відскочила від нього. Шлунок Джейн стиснувся від огиди.

— Тримай мене за ноги міцніше, — прошепотіла вона, не певна, чи почула Ряднина її слова. Та говорити голосніше була просто неспроможна. Джейн випростала спину.

Й ось вона вже повернулася до вікна й, учепившись руками за фрамугу, міцно притислася до неї.

Ще досить довго Джейн не могла поворухнутися. Трохи оговтавшись, дівчина тремтливими руками розгорнула торбинку й укинула до неї останню жменю яєць. Серед них зблиснуло щось червоне. Вона запхала до торбинки руку й двома пальцями виловила зі згустка ропушачих яєць якийсь предмет.

То був рубін.

Рубін, шестигранний у перетині, був завдовжки з половину великого пальця Джейн. Верхній і нижній кінці каменя були пласкі й укриті тонким шаром срібла. То був один із тих промислових кристалів, що їх використовували в окультних інформаційних системах для зберігання й обробки даних. Менший за цурпалок олівця, він, певно, коштував дорожче за саму Джейн.

Проблема полягала в тому, що Джейн не наважувалася пронести його разом з яйцями, оскільки це могло розбурхати жадібність Ряднини, і та послала б її на пошуки нових кристалів. Дівчина повернула б його до гнізда, якби насмілилася, однак ані сил, ані витримки для такої виправи в неї вже не лишилося. Якби вона зараз впустила кристал додолу, згодом його б знайшли, і Ряднина, почувши про це, здогадалася б, що сталося.

Горішній край віконної рами був білий від ропушачих ляпок. Джейн встромила кристал у глибокий шар посліду й сказала:

— Впусти мене. Я дістала тобі яєць.

Ряднина вихопила торбинку з руки Джейн, перш ніж та встигла, похитуючись, дістатися з фрамуги досередини й повалитися на лавку.

— Хороша маленька Джейн, мила мала Джейнусенько, — зловтішно примовляла вона, глибоко сягаючи рукою до торбинки й кидаючи в складені пригорщею долоні Будячини чималий шматок драглистої маси. Собі до рота вона теж поклала добрячу жменю яєць і заплющила очі в екстазі, коли ті луснули. Тоді згребла й відправила до рота наступну жменю.

Підлога навколо них була всіяна розкиданими зубчастими коліщатками. Джейн втомлено підняла перекинутий ящик і почала їх збирати.

— Ряднино, — сказала вона врешті-решт. — Чому ти мене ненавидиш?

Ряднина склала замурзані яйцями губи в паскудну посмішку. Будячина широко роззявила рота, показуючи Джейн, який він вимащений жовтком. До губів Будячини поприлипали дрібні уламки шкаралупи.

— Хочеш трохи? Зрештою, це ж ти їх назбирала.

У Джейн аж сльози навернулися на очі.

— Я ніколи не чинила тобі ніякої кривди. Чому ти так до мене ставишся?

Щоки Будячини випиналися від яєць, які та жувала. Ряднина проковтнула свою поживу, а тоді вивернула пластикову торбинку навиворіт і заходилася її облизувати.

— Я чула, що скоро ти станеш Блаґґовою кур'єркою, — промовила вона.

— Радше вже Блаґґовою маленькою пестункою, — зневажливо сплюнула Будячина. — Адже саме така ти і є насправді, чи не так, панночко?

— Ні, я не така!

— Ти ж бо знаєш, що йому насправді від тебе потрібно? — Ряднина запхала руку під Будячинину спідницю, а та закотила очі в удаваному екстазі. — Він хоче, щоб ти була його найближчою подругою.

Джейн похитала головою.

— Я не розумію, що це означає.

— Він хоче засунути свою луцьку у твою поцьку.

— Що за нісенітниця! — зойкнула Джейн. — Чому б то він хотів таке зробити?..

Ряднинині очі стали жорсткими й червоними, неначе два гранати.

— От тільки переді мною не треба вдавати таке невиннятко! Я ж чую, як ти ночами вилазиш зі свого ліжка й заповзаєш за стіну, аби тишком-нишком запхати пальці до своєї кролячої нірки.

— Ні. Я такого не роблю. Направду.

— О! Авжеж, ні. Ну, звісно, ти б ніколи не зробила нічого тако-о-ого. Бездоганна Маленька Міс Підмінча. Чи панянка думає, ніби вона така особлива, га? Зачекай-но лишень, поки Блаґґ запхає свою штукенцію до дірки у твоїй дупі, отоді й побачимо, як ти кирпу дертимеш!

Будячина почала вистрибом витанцьовувати навколо Джейн, задираючи свої спідниці вище пояса та вихиляючи малим кістлявим задом.

— Дірка в дупі, дірка в дупі, — приспівуючи при цьому. — Дірка в дупі-дупі-дупі.

— Просто май це на увазі, дівчисько. — Фейрі схопила Джейн за комір, стиснула його на шиї дівчини та болісно підняла її над підлогою. — Тут я віддаю накази. Ти робитимеш те, що я кажу, байдуже, станеш ти Блаґґовою кур'єркою, а чи його найближчою подругою. Хай там що, а ти коритимешся мені. Затямила?

— Так, Ряднино, — безпорадно відказала Джейн.

— Та й до рота він тобі свою штукенцію захоче запхати, — докинула Будячина й самовдоволено посміхнулася.

* * *

Когут пролежав у ліжку цілий тиждень, перш ніж зі своєї нетями почав повертатися до притомності досить надовго, щоб усвідомлювати те, що відбувається навколо нього. Коли ж знову охлявав, то лежав нерухомо, витрачаючи рештки своїх сил на те, аби просто дихати. Когут хапав ротом повітря, і кожен його вдих був важкий та сповнений муки. Іноді він плакав. Часом з його вуст линули уривки глосолалійних[34] нісенітниць.

— Пролетарям нема чого втрачати, крім своїх кайданів[35], — промовляв він. — «Лакі Страйк» — означає чудовий тютюн[36].

Щоночі Джейн чекала, доки решта дітей позасинає, а тоді нишком відхиляла дошку й ховалася в стіну, щоб поспілкуватися зі своїм гримуаром. Зачитавшись до виснаження та самозабуття, вона поринала в транс, а з глибин її черепа починав промовляти голос дракона. Він казав їй, що вони обоє — в'язні. Він казав, що їхні долі скуті разом, і розповідав про свободу, яку вони здобудуть, коли разом полетять звідси геть. Його голос змальовував їй нескінченні гірські пасма з холодними озерами на їхніх верховинах, південні архіпелаги, які звиваються, немов ящірки, й фортеці, що примостилися на недосяжній височині серед осінніх зірок. Слухаючи цей голос, Джейн сиділа в стіні якомога довше й виринала зі свого сховку, лише коли їй загрожувала небезпека закуняти. Якби таке сталося, то її відсутність виявили б на ранковому переклику. Вона не знала напевне, чи був голос дракона справжнім, а чи лише витвором її уяви. Проте їй було однаково.

Вона підпала під його вплив.

Щоразу, вигулькуючи зі свого сховку й бачачи Когута, який і досі лежав у ліжку, Джейн вражено усвідомлювала, що вже встигла цілковито про нього забути. Він видавався їй якоюсь чужинською істотою, слизькою від поту й блискучою, ніби комаха, яку заскочили в процесі метаморфози. Гній, яким просякли краї його бинтів, слабко світився в темряві, неначе мандрівні вогні, та видавав дивний запах.

Джейн переповнювало почуття провини. Вона розуміла, що мала б його доглядати, витирати піт з його чола, змінювати бинти, робити все можливе, щоб угамувати його біль. Проте Когут викликав у неї навіть більшу відразу, ніж ті несьогосвітні демони, що працювали в Секції А різьбярами по дереву й столярами і про яких подейкували, що вони були канібалами та копрофагами. Джейн не могла змусити себе наблизитися до нього.

* * *

Одного вечора стомлені діти, приплентавшись у дорміторій, застали Когута, який уже був при тямі й чекав на них. Той кволо спирався на узголів'я ліжка й, побачивши дітлахів, скривив свої губи в тому, що, на його думку, мало правити за глузливу посмішку.

— Оце вже так раненько повернулися з роботи? Отакої! У мої часи ми мусили гарувати всенький день, від світання до смеркання, і ми таки гарували, будьте певні. А оця нинішня молодь... Ет, я просто не знаю, що про неї й сказати.

Діти несміливо скупчилися коло дверей.

— Ну ж бо, заходьте. Нема чого стовбичити оддалік. Це ж я!

Вони неквапно й ніяково підійшли ближче.

— Ну, то як усе пройшло? Блаґґ мертвий?

Ніхто не відповів.

— Невже лялька не спрацювала? — стурбовано запитав Когут.

Ряднина прочистила горло.

— Ми ще не пробували, — зізналася вона.

— От же ж сцикуни, — від Когутового обличчя линуло легке світіння, неначе від плодового тіла якогось гриба фей[37] у гущавині темного лісу. Бинти на його голові геть зашкарубли, бо вже кілька днів ніхто їх не міняв. Повіки опустилися, майже склепившись, а тоді знову піднялися. — Чому ж ви не спробували?

— Ряднина сказала... — почав був Ходуличник.

— ... що ми маємо зачекати на тебе, — поквапливо проказала Джейн. Ряднина обдарувала її швидким холодним поглядом, який ясніше за слова промовляв: «Навіть не думай, ніби так ти зможеш здобути мою прихильність». Її хвіст двічі смикнувся туди й сюди. — Аби ми були певні, що все буде зроблено правильно.

— Ну, тоді гаразд. — Когут не був проникливим створінням і не вловив у тому швидкому обміні поглядами жодного прихованого значення. — Отже, справи й наполовину не такі кепські, як я очікував. — Він кивнув Ходуличнику. — Ти чув? Ми дбаємо про твої інтереси, хлопче.

Ходуличник кивнув і завзято загойдав головою, ґротескно щасливий і цілковито впевнений у тому, що друг здатен його захистити. Побачивши таку беззастережну довіру, Джейн мусила визнати, що сама вона вже не вірила в здійсненність Когутового плану. Вони були лише дітьми. Їхні простенькі чари не нашкодять такому дорослому, як Блаґґ. Певно, захисні закляття проти таких замахів входили до соціального пакета, який надавало керівництво; інакше наглядачі чи не щодня помирали б наглою смертю. Найімовірніше, Блаґґ навіть не помітить, що на його життя чинять замах. Джейн пройняло холодом, і вона заклякла.

— Давай-но сюди свічку. Ми зробимо це просто зараз, — сказав Когут. А що Ряднина негайно не зреагувала на його наказ, то він гаркнув до неї: — Ну ж бо, хутчіш, коровисько ти таке! Та ворушися ж, трясця твої матері!

Молода гульдра[38] неохоче підкорилася й виконала його веління. Вклинивши свічку в шпарину між мостинами, Ряднина зробила паузу досить довгу, щоб присутнім здалося, ніби вона чекає, що Когут запалить її за допомогою заклинання. Показавши в такий спосіб його слабкість, вона креснула сірником-люцифером[39].

Сірка чвиркнула й спалахнула.

— Де та ганчір'яна лялька? — запитав Когут.

Горлиця сором'язливо дістала свою ляльку. Когут провів великим пальцем по ганчір'яному животі, відчув усередині гострі краї ороговілих обрізків, які випинали назовні, а тоді вручив ляльку Ходуличникові.

— Зроби це, — наказав він.

Ходуличник мимоволі глипнув на Ряднину, очікуючи її схвалення.

Ряднина стиснула губи й кивнула.

— Цитьте, — скомандував Когут.

Діти принишкли. Ззовні, нашаровуючись один на одного, долинали гуркіт, двигтіння й важке гупання — звичні та привітні механічні звуки. А в кімнаті просто під ними дітлахи вловлювали ледь чутне розмірене поскрипування крісла-гойдалки. Блаґґ насвистував мелодію з «Ельфійського короля[40]», змінюючи її темп і такт влад із прискореннями й сповільненнями гойдалки.

— Зараз! — прошепотів Когут.

Ходуличник встромив ляльку у вогонь свічки.

Ганчір'яна лялька була пошита зі старих нейлонових панчіх, тому тканина спухирилася й почорніла, щойно її торкнулося полум'я. Повітря сповнилося страхітливим смородом. Тоді, тихенько бурхнувши, спалахнула бавовняна набивка, і Ходуличник, перелякано скрикнувши, випустив ляльку з рук. Він відсахнувся й заходився смоктати обпечені пальці.

Тієї миті, коли полум'я торкнулося ляльчиного живота, рот Джейн занімів. Вона судомно ковтнула повітря й відчула, що її язик набряк і защемів, неначе по ньому провели пекучою кропивою. Ну звісно ж! Адже на тих обрізках нігтів і досі лишилися сліди її слини. Тож і на неї саму подіяла якась сліпа частинка цього прокляття.

Можливо, їм, зрештою, таки вдасться вбити Блаґґа.

Горлиця заплакала, та Когут на неї не зважав. Пекельне полум'я злості танцювало в його очах. Випроставшись у своєму ліжку, він сидів, стискаючи кулаки й відкинувши назад голову.

— Так! — крикнув він. — Так! Здохни, блядь, здохни! — І, поки Дещиця та Малий Дік нестямно збивали полум'я, щоб воно не поширилося, Когут на повні груди переможно зареготав.

Тієї самої миті пролунало кілька глухих ударів об стелю долішньої кімнати, й голос Блаґґа заревів:

— Що це ви там задумали, малі шибеники? Присягаюся Матір'ю, зараз підіймуся до вас, ще й ременя із собою візьму!

Діти змовкли.

А за хвилину вони почули важкі кроки Блаґґа, який підіймався сходами, і легший, жвавіший звук — поляскування шкіряного паска по стегну.

На Когутовому обличчі застиг приголомшений вираз. Діти, усі як один, перевели погляди з нього на Ряднину, а та замахнулася на них рукою й скомандувала:

— Усі під ковдри! Хутко!

Дітлахи прудко порозбігалися по своїх ліжках, без надії сподіваючись, що уникнуть покарання. Джейн чкурнула разом з усіма. Та вона помітила, як Будячина самовдоволено посміхається.

Тепер їхнім ватажком стала Ряднина.

Розділ третій

Усі звинувачували Джейн.

Одразу, щойно ляльку принесли в жертву, Джейн злягла з легкою лихоманкою. Ходуличник поринув у зажуру й за наступні три дні не зронив ані слова. Руки й обличчя Горлиці поплямувала висипка, а на додачу вона геть спохмурніла. Утім, ця понурість так відповідала її вдачі, що дітлахи заледве чи зауважили в Горличчиній поведінці бодай якісь зміни. Усім було очевидно, що їхнє прокляття виявилося могутнім, а отже, треба було знайти пояснення, чому воно не заподіяло Блаґґові жодної шкоди.

Ряднина всім сказала, а Будячина підтвердила її слова, буцімто Джейн в Блаґґовому кабінеті злякалася й вийшла звідти без обрізків нігтів. Знесилена Джейн не спромоглася до пуття захистити себе від наклепів. А хлопчик-тінь був такий збентежений і розгублений, що годі було очікувати від нього якоїсь допомоги.

Звісно, Когут знав усю правду; він-бо власними пальцями відчув обрізки нігтів у ляльчиному животі. Проте й він нічого не сказав. Переживши швидкоплинну мить здогадної перемоги, він болісно переніс невдачу. Здоров'я його знову погіршилося, він поринув у мовчання й лише підозріливо спостерігав своїми безживними очима за тим, що діється навколо. Тож Джейн лишилася без друзів.

Самотність Джейн лише посилювала нова посада, на яку її призначив Блаґґ. Вона мусила носити сигнальний помаранчевий жилет, який позначав дівчинку як кур'єра. Той жилет складався з двох панелей, одягався через голову й затягувався на талії за допомогою чотирьох чорних ремінців із вінілової тканини. Джейн було в ньому вкрай незручно, до того ж вона почувалася виставленою напоказ.

Праця була нескладна, проте незвична. Упродовж випробного періоду вона тільки й мала клопоту, що всюди ходити слідом за Блаґґом, поки той здійснював свої звичні обходи, та тримати язика на припоні.

— Оце — метрологічна лабораторія, — бурчав він, або ж: — Отут отримуватимеш шліфувальний порошок, лише в малих торбинках, і гляди, не забувай зберігати жовту копію бланка замовлення.

Джейн була приголомшена, коли побачила, наскільки менше в Блаґґа роботи, ніж у його підопічних. Уся його робота здавалася Джейн геть беззмістовним процесом, який здебільшого скидався на безцільну блуканину й довгі, незрозумілі розмови, одна половина з яких стосувалася роботи, а друга була присвячена останнім пліткам. Іноді він грав у доміно з коротуном із відділу закупівель. Тоді ці двоє горбилися над товстою дошкою, на якій викладали гральні кісточки й нерухомо застигали, підозріливо придивляючись один до одного й махлюючи за першої-ліпшої нагоди.

— Умий-но обличчя, — сказав їй Блаґґ одного дня під час обідньої перерви. — І руки вимий та гарненько вишкреби бруд з-під нігтів. Ти маєш створювати гарне враження.

— Навіщо? — запитала вона.

— А тобі що до того? Яке твоє діло? Просто роби те, що тобі кажуть. — Блаґґ попровадив її до вбиральні й стояв над нею, доки та вмивалася. Він пересвідчився, що вона добре намилилася, та, поплювавши собі на пальці, витер плямку на її вусі, яку сама Джейн проґавила.

Вони вийшли надвір і під холодною мжичкою попрямували до невеликої службової будівлі поблизу головної брами. Блаґґ постукав у двері, і вони ввійшли. Усередині, курячи цигарку й дивлячись у вікно, сиділа елеґантна худорлява ельфійка, вбрана у чорне. Коли вони ввійшли, та обернула до них своє густо напудрене обличчя, на якому виділялися високі вилиці. Без особливого притиску ельфійка мовила:

— Це вона?

— Вона, — підтвердив Блаґґ.

Ельфійка підвелася. Вона була на добрі півтори голови вища за Блаґґа. Жваво зацокотівши підборами, сягнистими кроками вона наблизилася до Джейн і стиснула її підборіддя великим і середнім пальцями. Критично суплячись, ельфійка повернула голову Джейн в один бік, тоді в другий.

— Вона — слухняна мала, — улесливо мовив Блаґґ. — Робить усе, що їй скажуть, варто лише пальцями клацнути. Їй не треба повторювати двічі.

Джейн підвела погляд і зазирнула в ельфійчині очі. Вони були холодні й сірі, немов крижані скалки, а шкіру навколо них мережила складна сітка зморщок, яка натякала на численні роки та десятиріччя, геть не помітні з іншого кінця кімнати. Зненацька Джейн уявила, що ця шкіра насправді — не більше ніж тонка маска, натягнута на череп жінки.

Аж ось у тих тьмавих очах спалахнуло щось на кшталт іскри впізнавання.

— Ти боїшся мене?

Джейн налякано похитала головою.

— А дарма. — Ельфійчине дихання віддавало цукатами й нікотином. З мочок її вух звисали дві подовгасті сережки з перлами, завдовжки з половину її вказівного пальця, вирізьблені у формі звивистих змій з притупленими головами. Кінчики її пальців дедалі сильніше стискали підборіддя Джейн, аж поки на очах дівчинки мимоволі виступили сльози.

Урешті-решт ті пальці відпустили Джейн.

— Я про це подумаю, — мовила ельфійка, а тоді махнула рукою в бік дверей. — Ви можете йти.

Вони вийшли з будівлі. Блаґґа, не знати чому, охопив радісний настрій.

— Ти знаєш, хто то була? — він не чув себе з радощів. І, не чекаючи на відповідь, провадив далі: — То була пані Ґрінліф. Одна з роду Ґрінліфів!

Джейн майже одразу забула про цю зустріч. Для неї то був лише ще один дивний випадок з-поміж багатьох інших.

* * *

Невдовзі Когут повернувся до роботи. Демони зі столярного цеху змайстрували для нього невеликого візочка, аби хлопчина мав змогу пересуватися, допоки зміцніє досить, щоб почати ходити самотужки. Тож тепер Джейн із Ходуличником очолювали щоденні процесії на роботу й з роботи, кожне тягнучи за одну ручку Когутового візка.

Якось увечері, маршуючи до дорміторію, діти зупинилися коло головної брами, щоб перечекати, поки одна зміна заступить іншу. Чекаючи, вони стояли в тіні страхітливого чорного Часоміра, а тим часом повз них суцільним потоком сунули працівники: дехто — плентаючись, дехто — шкутильгаючи, а дехто — підстрибуючи. Їхня зміна щойно закінчилася, і всі робітники, які мешкали поза стінами заводу, шикувалися перед Часоміром, по черзі пробивали свої перфокарти[41], цілували камінь Богині та, стомлено волочачи ноги, полишали територію заводу.

Ходуличник тужливо дивився крізь браму. За нею можна було побачити хіба що автостоянку та вкритий курявою закрут асфальтової дороги. Одначе він вдивлявся туди так, ніби по той бік брами йому відкривалося видіння Західних островів[42]. Блаґґ підійшов до нього ззаду й поклав йому на плече свою руку.

Ходуличник підвів погляд.

Широкий рот Блаґґа скривився в подобу того, що майже можна було назвати посмішкою. Він висмикнув крихітну пір'їнку з основи Ходуличникової шиї та підніс її до своїх розкосих очей.

— Гм-м-м-м. — Він поклав пір'їнку собі до рота й, повільно смакуючи, дав їй розтанути на язиці. — Пора вже тобі, жевжику, до шпиталю, еге ж? — прогримотів він. — Джейн! Нагадай-но мені завтра вранці, щоб я відправив оцього хлопаку до лікаря, аби той...

Хтозна, чи зрозумів Ходуличник значення того, що було сказано. Та від тих слів щось обірвалося у нього всередині. З пронизливим, розпачливим криком Ходуличник упустив ручку візка й побіг.

Блаґґ вилаявся й незграбно кинувся навздогінці за хлопчиком. Проте такому вайлуватому гладунові, як він, годі було сподіватися наздогнати ту малу й спритну фігурку, що швидко віддалялася. Робітники лише озирнулися та відвісили щелепи, коли Ходуличник промчав повз них. Проти цього прудконогого хлопчини їхні рухи були мляві й повільні, неначе в мух, які потрапили в живицю, що вже застигає й твердне, перетворюючись на бурштин. Джейн в агонії жаху вчепилася руками у свою спідницю.

— Не роби цього, Ходуличнику! — закричав Когут. Він сів, випроставшись, у своєму візку, а його обличчя стало восково-блідим. — Повернися!

Проте Ходуличник уже нікого не слухав. Розкинувши руки, він прожогом мчав до дороги. Істоти, які прямували зі зміни, заклякли на місці й дивилися йому вслід, ошелешено пороззявлявши роти. Хлопчина пробіг повз Часоміра й вискочив за браму.

Ходуличник дістався на той бік.

І поки він біг, його руки, здавалося, дедалі товщали, міцнішали й здіймалися вгору. Та й, далебі, усе його тіло змінювалося: шия видовжувалася, хребет вигинався вперед, а ноги атрофувалися, стаючи тоненькими, немов олівці.

— Він дорослішає, — приголомшено прошепотів один із менших дітлахів.

— Ото вже дурне! — відрізала Ряднина. — А як, по-твоєму, для чого той Часомір?

Це була правда. Кожний крок, який віддаляв його від Часоміра, додавав Ходуличникові днів, тижнів, місяців. Він більше не був дитиною. В миг ока Ходуличник проскочив підліткову фазу й стадію зміни забарвлення. Тепер він був дорослим.

А тоді він здійнявся у повітря й полетів. Одну дивовижну мить усе було достоту так, як Джейн колись собі уявляла. Ходуличник несамовито махав своїми новими крилами, напружено підносячись угору, і з вуст його зривався здивований сміх.

Він був прекрасний.

Ходуличник злітав у височінь і ненадовго зник за муром, що оточував територію заводу. Потім знову з'явився високо понад брамою. Він прямував на схід і зменшувався, відлітаючи вдалечінь. А тоді Ходуличник, зависнувши в небі, зненацька стрепенувся й похитнувся. Несамовиті помахи його крил стали слабшими й не такими сильними. Його червонясто-брунатне забарвлення перетворилося на сизе. З його крила випала й полетіла додолу пір'їна. Тоді ще одна. Одна по одній з нього сипалися пір'їни, аж поки закружляли в повітрі так рясно, неначе сніжинки в хуртовині.

Ходуличник упав.

Дорогою до дорміторію ніхто не зронив ані слова. Навіть Блаґґ, хоч і сполотнілий від люті, не міг дібрати слів, щоб висловити почуття, які переповнювали; він лише безсило гамселив повітря різкими ударами кулака. Когутове обличчя немовби скам'яніло.

* * *

Тієї ночі, виповзаючи зі сховку в стіні й повертаючись до свого ліжка, Джейн із подивом побачила Когута, який чекав на неї. Той сидів, притулившись спиною до стіни й підібгавши під себе ноги. Її пронизав спалах тривоги, різкий, немов удар струмом. Та перш ніж вона встигла щось сказати, Когут судомно здригнувся й сухим, монотонним голосом прошепотів:

— З тобою коїться щось погане. — Він похитнувся. — Щось... погане.

— Та годі тобі, ходімо, — сказала вона, силкуючись надати своєму голосу турботливого тону. — Тобі треба повернутися до свого ліжка. — Джейн узяла його за руку. Її неабияк приголомшило те, якою легенькою була та рука, й те, як слухняно, майже не пручаючись, Когут дозволив їй провести себе до ліжка. Вона вклала його в постіль і вкрила ковдрою. Доторкатися до нього було геть не так відразливо, як вона очікувала.

— Ні... Ти повинна... — І тут він уперше за цей короткий відтинок часу розплющив своє око. У ньому не було білка. Зіниця розширилася так, що її краї ховалися під повіками, а в темних глибинах зяяла чорна діра, що відкривалася кудись поза межі знаного всесвіту. Джейн злякано відпустила його руку.

— Ходуличник... був... не єдиний, хто дорослішає. Мені відкриваються видіння. Небагато, але досить, щоб мигцем зазирнути потойбіч.

Когут знову затремтів. На нього зійшов авен[43]. Ця сила рухалася під його шкірою, загрожуючи розтрощити кістки зсередини. Його сухоребре тіло, пройняте її потугою, корчилося, неначе двигун, який працює в режимі перенавантаження.

Опановуючи свій страх, Джейн залізла під ковдру, бганки якої накрили їх обох, ніби шатром. Вона обійняла Когута й пригорнула до себе. Його плоть була холодна, немов у небіжчика.

— Ти була в моїх снах, — прокрумкав він. — Я тебе бачив. — Його голос поступово затихав, а голова метнулася спочатку в один бік, тоді в другий, неначе намагаючись упіймати думку-утікачку.

— Тихенько.

— Я втратив свого найліпшого друга, — промовив він. — І не хочу втратити ще й тебе. — Ми побачили світло в кінці тунелю. Інфляцію геть[44]! З сусідом дружи, а тин городи.

— Тихенько, тихенько. — Джейн міцно пригортала Когута до себе, ділячись із ним своїм теплом і намагаючись не слухати того, що він каже, аж поки, урешті-решт, авен полишив його. Він лежав, задиханий і виснажений, його обличчя посіріло, а тіло було холодне та спітніле. Тоді Джейн тихенько вислизнула з-під ковдри й крадькома повернулася до свого ліжка.

* * *

Одного дня Джейн відпустили з роботи раніше, ніж зазвичай. Блаґґ повів її до своєї кімнати. То був типовий тролячий[45] барліг, де відразу впадали в око чорні дубові меблі й неоковирні гончарні вироби із зображеннями всіляких сентиментальних сцен. Пак[46] цупить яблука. Викрадення Європи. Блаґґ поставив Джейн у центрі кімнати й глибоко та голосно вдихнув носом повітря. Його свинячі очиці вдоволено дивилися на неї.

— Принаймні кров у тебе зараз не йде. — Він жестом вказав їй на прочинені двері. — У сусідній кімнаті є ванна. І мило. Тільки не поспішай, помийся гарненько.

У прилеглій кімнаті було темно й тепло. Звідти відгонило аміаком і травними газами, а ще там стояли оцинковані ночви, на краєчку яких лежав брусок вершково-білого мила, яке пахло бузком. Джейн роздяглася і, схопивши мило обіруч, як руків'я меча, ступила у воду, що парувала в ночвах.

Дівчинка неквапно купалася, думаючи про напалмові гармати, каністри з ельфійською згубою й обладнані лазерною системою наведення ракети класу «земля — поверхня». Коли Джейн поринала в роздуми над драконовими системами озброєння, його голос дужчав досить, аби вона могла його чути — він був слабкий, ніби лоскіт, одначе лунав навіть тоді, коли вона фізично не торкалася книги.

Тепла вода омивала її шкіру. Повільно погладжуючи своє тіло бруском квіткового мила й слухаючи голос дракона, який зараз був майже справжнім, Джейн поринула у транс, схожий на сон. Принципові електричні схеми[47] плинули перед нею, наче мандала[48].

Схоже, дракон наполягав на тому, щоб вона не дозволяла Блаґґові до себе доторкатися.

Джейн не відповідала. Вона розуміла, що ці вказівки драконового голосу — реальний він, а чи лише проєкція її власних страхів — були марними. Якщо Блаґґ захоче, то неодмінно доторкнеться. Він був більший за неї і міг зробити з нею все, що йому заманеться. Так уже ведеться в цьому світі.

Її мовчання викликало вибух обурення, і Джейн здалося, ніби дракон поволі зменшується, даленіє в західному небі, залишаючи її напризволяще, і вона довіку муситиме самотою скніти в цій в'язниці. Однак у тому бурхливому виплеску гніву відчувалися приховані течії чогось такого, що могло бути лише страхом.

Джейн пестливо намилила кущик пухнастого волосся, яке нещодавно проросло між її ніг. Тоді випустила мило з рук, і воно вигулькнуло на поверхню води. Схиливши голову набік, щоб одне око опинилося під водою, а друге — над поверхнею, Джейн дивилася на брусок мила й уявляла, що це корабель, галеон, на якому вона попливе кудись далеко звідси. Вода погойдувалася вгору й униз влад з її диханням. Їй здавалося, наче цілий світ поплив перед її очима.

Підлога заскрипіла під кроками, що наближалися. До Джейн це скрипіння долинуло як поєднання звуків: її вухо, що лишилося над поверхнею, почуло його як пронизливе рипіння, а те, що було занурене під воду, — як розкотистий гуркіт. Вона потилицею відчула, що масивна постать Блаґґа зупинилася коло неї. Джейн заплющила очі. Його тінь впала на дівчинку, заступивши їй світло.

— Досить! — Джейн розплющила очі й підвела погляд на його божевільну перекошену посмішку. — Сполоснися, обітрися насухо рушником і вдягайся. Нам призначено зустріч. У Замку.

* * *

Замок був аномальним цегляним маєтком, розташований майже в самому осерді заводської території. Старіший за заводські будівлі, що постали згодом і загрозливо оточили його зусібіч, він був наділений усією вишуканістю перекинутої на бік коробки для печива. Його зовнішню оздобу й цегляне мурування приховував шар промислової кіптяви, а стінами від піддашків до самого низу, неначе сльози, розповзлися чорні патьоки.

На їхній стукіт ельфійка відчинила двері, окинула відвідувачів несхвальним поглядом і помахом руки дала Джейн знак зайти досередини.

— Ви можете повернутися за дві години, — мовила вона Блаґґові й зачинила двері просто перед його обличчям.

А тоді без жодних слів обернулася й пішла геть.

Джейн не мала іншого вибору, крім як податися за нею слідом.

Усередині маєток був набагато більший, ніж видавався ззовні. Ельфійка повела її вперед вузькою галереєю, у тьмавій височині якої, неначе гігантські люмінесцентні медузи, зависли люстри. Тоді вони попрямували вгору сходами, а потім далі, повз низку кімнат. І всюди в цьому домі була коштовна обстава, одначе скрізь вона здавалася брудною. Оббиті дамаським шовком софи стояли обшарпані, а мереживні завіси на вигляд були крихкими, наче старе павутиння. Запахи цигарок і поліролю для меблів всоталися в текстуровані стіни, що відлунювали тисячами пройдешніх днів, які анітрохи не відрізнялися один від одного.

За одними з дверей Джейн побачила вітальню, в якій усі меблі зручно стояли на стелі. На стінах догори дриґом висіли полиці з усілякими витребеньками та олійні картини, а за вікнами знизу вгору сіялася сіра мжичка. Ельфійка насупилася.

— Не для нас, — промовила вона й рішуче зачинила двері до тієї кімнати.

Зрештою вони зупинилися в спальні, якою, вочевидь, давно ніхто не користувався. Старовинний балдахін над ліжком з масивними стовпчиками починав рватися коло кілець, на яких тримався, а свічка на нічному столику посіріла від пилу й граційно похилилася вбік. Ельфійка підійшла до шафи й зняла з полиці велику картонну коробку. Захрускотів обгортковий папір.

— Одягни ось це. — Вона простягнула дівчинці рожеву сукню.

Джейн послухалася й заходилася роздягатися, акуратно складаючи скинутий із себе робочий одяг. Побачивши спідню білизну Джейн, ельфійка докірливо поцмокала язиком і видобула з шухляди туалетного столика кращу, шовкову.

— І це теж.

Ніжно-рожева сукня із жовтавим відтінком, пошита з лляної тканини, мала коротенькі рукави, що прикривали верх плечей. Тканину сукні було зібрано під ліфом, оздобленим вишивкою у формі крихітних рожевих квітів і зеленого листячка. Шлярки спускалися до талії, а далі тканина спадала до колін. Поділ сукні прикрашало ще одне коло вишитих трояндочок.

Поки Джейн одягалася, ельфійка, курячи, похмуро спостерігала за нею.

— Молодість марнується на молодь, — зауважила вона, та більше нічого не додала.

Сукня застібалася на перлові ґудзики, пришиті на спині. Незграбно завівши руки назад, Джейн спромоглася застібнути майже всі, але зазнала невдачі з останнім, одним-єдиним ґудзиком-перлинкою на рівні її шиї.

— О, заради Цернунна[49], — мовила ельфійка. Вона жваво ступила вперед і застібнула дівчинці комір. — Можеш подивитися на себе в дзеркалі.

Стоячи перед високим овальним дзеркалом ув оправі на пазуристих лапах, Джейн очікувала побачити будь-що, крім того, що побачила насправді: Саму Себе. Сукня була затісна їй у грудях, а ноги в ній здавалися завеликими. Та сукня призначалася для дитини, набагато меншої за Джейн. Одначе насправді в новому вбранні вона не мала ані молодшого, ані бодай трохи інакшого вигляду, дзеркало лише увиразнювало всі ті недоладні риси, завдяки яким вона була самою собою. Джейн піднесла руку, й відображення тужливо простягнуло руку їй назустріч. Її пальці зупинилися, не торкнувшись скла.

— Будь ласка, мем, скажіть, що я маю робити?

— Невдовзі це стане цілком очевидним. — Вона відчинила двері. — Ходи сюди.

За п'ять хвилин вони прийшли до кімнати. У каміні з високою аркою палали поліна. Розташовані обабіч колони підтримували потрійне склепіння, оздоблене кахлями. На стінах кімнати висіли картини й світлини в рамах із позолоченої бронзи та оправах, укритих вишуканою перетинчастою емаллю, трофейні оленячі роги, релігійні фетиші — усю цю рясноту годі було нараз окинути оком. Було там і чимало полиць, заставлених книжками, оправленими в шкіру осінніх барв. Підлога ж, навпаки, була майже гола, якщо не брати до уваги шезлонга, крісла-гойдалки й розкиданих тут і там килимків.

У вимощеному подушками кріслі-гойдалці сидів, не гойдаючись, ельф-господар. Він був неймовірно старий, брунатний та вузлуватий, наче пень якогось старезного дерева. Ельф утупився поглядом просто перед собою.

— Батьку, це — юна Джейн. Цього вечора вона прийшла сюди, щоб побавитися іграшками.

Очі старого господаря обернулися в її бік, проте жодного іншого руху він не зробив.

— Це принесе вам неабияку втіху, адже так? Ви ж бо завжди так любили дітей.

Джейн зробила б реверанс, якби знала, як це робиться. Але цього, вочевидь, від неї не вимагалося. Тож вона просто знічено стояла посеред кімнати, а тим часом ельфійка дістала з-поза шезлонга величезний дерев'яний ящик.

Господар і досі ніяк не реагував на їхню появу. Лише очі старого ельфа були живі, але й вони не виказували жодної з його думок.

— Вибачте мені, будь ласка, мем, — сказала Джейн. — Що з ним таке?

— З ним усе гаразд, — сухо відказала ельфійка. — Це — Болдвін, з роду Болдвінів, з гілки Ґрінліф-Болдвінів. І ти шануватимеш його як належить. Тебе привели сюди, щоб розрадити його вечори. Якщо ти поводитимешся як годиться, то зможеш повертатися сюди регулярно. А якщо ні — то ні. Чи зрозуміло я висловлююсь?

— Так, мем.

— Можеш називати мене місіс Ґрінліф.

— Так, місіс Ґрінліф.

Ящик з іграшками стояв на килимку коло хатнього вогнища.

— Ну ж бо, — сказала місіс Ґрінліф. — Побався ними, дитино.

Джейн нерішуче опустилася на коліна біля ящика. Тоді покопирсалася всередині. В ящику була дивовижна мішанина забавок. Ось — набір лічильних паличок, інкрустованих слоновою кісткою й перламутром. Онде — невеличке оглядове колесо, що працювало достоту як справжнє, його сидіння погойдувалися, а на ободі було намальовано всі знаки зодіаку. Набір іграшкових солдатиків усіх різновидів військ — від лучників до мінних тральників. З них можна було зібрати дві повноцінні армії та поставити на чолі кожної командувача-чаклуна. А он — дзвіночок фейрі, який сповнював розум м'яким дзенькотом, від звучання якого перехоплювало подих, а проте вже наступної миті його було неможливо виразно пригадати. Осьде — кості та м'ячик[50].

Місіс Ґрінліф опустилася в шезлонг. Вона розгорнула газету й почала читати. Час до часу вона читала вголос ту чи ту статтю, з якою хотіла ознайомити свого батька.

Упродовж двох годин Джейн бавилася іграшками. Це геть не було так весело, як вона могла очікувати. Дівчинка постійно відчувала поруч присутність ельфа-господаря, відчувала, як погляд його незмигних очей пронизує їй спину. Ті очі поглинали в себе все, на що дивилися, нічого не випускаючи назовні. Дівчинка ще ніколи не відчувала такої хворобливої аури, як та, що огортала цього стариганя. Від нього віяло небезпекою, примхливістю, непередбачуваністю. Вряди-годи Джейн позирала на старечі ноги в холошах штанів і на відполіровані до блиску та прикрашені фігурною оздобою носаки його черевиків, але вище підвести погляд не наважувалася. Перебувати поруч із ним було однаково, що сидіти в одній кімнаті з перенавантаженим бойлером і чекати, щоб дізнатися, вибухне він чи ні.

— А ось це цікава стаття. Виробництво старих дредноутів[51] класу «Нептун» поступово згортають, натомість корабельні переобладнують для будівництва ракетних кораблів. Адже ви маєте пакет акцій компанії, що займається виготовленням ракетоносців, чи не так?

Болдвін сидів у своєму кріслі, ні на кого не дивлячись.

* * *

Надворі вже зовсім споночіло, коли Джейн повернулася до вхідних дверей замку. Вона знову була вбрана у свій повсякденний одяг і відчувала дивну полегшу від того, що нарешті вивільнилася, залишивши позаду той задушливий кабінет, його моторошного господаря й похмурі зауваження місіс Ґрінліф. Блаґґ чекав на неї, стоячи на сходах ґанку й тремтячи від холоду. Коли Джейн зустрілася з ним очима, то побачила, яким похмурим і лиховісним був його погляд.

— Можете знову привести її сюди за два дні о тій самій годині, — мовила ельфійка. А тоді формальним тоном додала: — Висловлюю вам нашу подяку.

Джейн очікувала, що Блаґґ її поб'є чи, щонайменше, боляче лясне її по вуху, а тоді нарікатиме й картатиме її всю дорогу до дорміторію. Утім, знову ж таки, після почутих від місіс Ґрінліф слів подяки Блаґґ здавався навдивовижу піднесеним.

— Подяка! — знай повторював він. — Висловлюю вам нашу подяку! Це чогось варте, авжеж!

Вони не пішли до дорміторію навпростець, а зрізали шлях через відстійну колію до кузні, щоб Блаґґ міг зупинитися й перехилити чарчину з чортиком-сталеваром, який жив там у застарілій відпалювальній печі. Чортик був сухоребрим створінням із пишними бакенбардами й очевидь захоплювався Блаґґовою масивною статурою та самовпевненістю. Він приніс глечик і два тумблери[52].

— Ну то що, тобі вдалося? — нетерпляче запитав він. — Як усе минуло?

— Та це, трясця його мамці, був справжнісінький тріумф, — сказав як відрубав Блаґґ. — Я дістав від неї подяку. Її особисту подяку, затям собі. Подяку самої пані Ґрінліф.

Вони почаркувалися, і чортик попросив розповісти йому все до найменших подробиць.

Кузня була порожня й темна, якщо не брати до уваги червоних відблисків, що їх відкидали заповнені паливом горна, та світла однієї-єдиної жарівки, яка звисала понад чортиковою піччю. Залишена на самоті, Джейн повільно відступила в тінь. За вигином печі вона знайшла собі теплу нішу й стала там серед жужелі. У цьому запічку приємно пахло коксовим димом.

Зморена й безпорадна, Джейн відхилилася назад і поринула в думки про свого дракона. Минулий тиждень вона провела, вивчаючи принципові схеми його електричних систем, і зараз уявила їх усі. Плетиво яскравих сріблястих ліній зависло в повітрі на тлі оксамитово-чорного неба. Джейн могла подумки крутити зображення навсібіч, роздивлятися дроти зблизька, зводити електричні схеми докупи та оглядати їх одну по одній, поки ті повільно оберталися спочатку навколо однієї осі, а тоді — навколо іншої.

Незабаром Джейн відчула, що драконова присутність ставала дедалі всеохопнішою. Це відчуття вже звично супроводжував своєрідний приплив нервової енергії, щось на кшталт сили, яка, наростаючи стрибками, проганяла сон, одначе необов'язково змушувала Джейн почуватися бодай трохи менш втомленою.

У драконовій присутності відчувалося тепло та майже самовдоволена втіха з того, що Джейн лишилася неторканою. Та водночас були в тій присутності й нечисті глибини. Що ліпше дівчинка пізнавала дракона, то виразніше усвідомлювала, що принаймні морально він був нічим не ліпший за Блаґґа чи будь-якого іншого її знайомого із заводу.

Однак їх об'єднувала спільна мета.

— Він не захотів, — прошепотіла Джейн, не певна того, чи дракон її почує. З-поза дальнього краю печі долинав гучний п'яний сміх Блаґґа й чортика. Нескладно було розрізнити в тому реготі дзвінкий мишачий писк і низький тролячий рокіт. — А якби й захотів, то мої заперечення нічого б не змінили, хай би скільки я їх повторювала.

Проте драконова присутність була сповнена приязні й схвалення. І тоді сила його впливу охопила Джейн. Дівчинку огорнув неспокій та нестерпне бажання руху. Їй більше несила було залишатися в запічку ані секунди. Ноги мимоволі понесли її геть.

Нечутно скрадаючись, вона нишком вислизнула з кузні.

Нарешті настав час зустрітися з драконом.

Розділ четвертий

Джейн прослизнула на відстійну колію. Драконова присутність заповнила її вщерть, неначе рука лялькаря, що ковзнула в маріонетку. Надворі було холодно, попереду чорніла гола земля. З низько навислого неба повільно падало кілька дошкульно-холодних сніжинок — перший сніг цієї зими.

Відчуваючи жахливу тривогу від того, що будь-якої миті хтось міг її побачити, Джейн торувала свій шлях вузеньким коридором поміж кузнею й монтажним цехом, а тоді повз штабелі товстого листового заліза, що здіймалися обабіч, наче гори, попростувала вперед, до сортувальної станції.

Віддалік, потойбіч паркана з дротяної сітки, шаруділи й брязкали припнуті ланцюгами дракони. Джейн скрадалася повз ту огорожу, щосили намагаючись скулитися й зробитися ще меншою, ніж була, прагнучи стати мізерною, надто незначною, щоб звертати на неї увагу. Налякана тими хижими машинами й болісно усвідомлюючи їхні криваві та зневажливі думки, вона помалу просувалася далі. Діставшись тіні, яку відкидав склад, де зберігали балони з пропаном, Джейн перелізла через паркан і зістрибнула по той бік, на станцію.

Котрийсь із драконів форкнув, і Джейн прожогом кинулася геть, немов листочок, гнаний вітром.

Дракони не удостоїли своєю увагою ту маленьку фігурку, яка стрімголов мчала в тінях їхніх тіл; надто вже вони були ласі до знищення, щоб угамувати свій апетит такою легенькою перекускою. Хутко, тільки жужіль хрускотіла під ногами, Джейн промайнула повз ці велетенські гордовиті машини й попрямувала до закинутого та зарослого бур'янами закутка станції.

Там, поміж купою просяклих креозотом шпал і пагорком напівзогнилих ящиків від боєприпасів, лежало зруйноване громаддя дракона. Він був напівпохований у заростях ожини й сухої трави, серед змертвілих стеблин мальв і мережива королеви Меб[53]. Іржа проїла діри в товстих плитах його обшивки. На його боці пощербленою, облупленою фарбою було виведено цифри «№ 7332».

Джейн завмерла, тремтячи від бентеги.

Це не міг бути її дракон!

— Таж він неживий, — прошепотіла вона. — Неживий.

Проте, навіть нестямлячись від розчарування, вона розуміла, що помилилася. Дракон був живим. Скалічівши й стративши розум, він і досі плекав у своєму зламаному каркасі, що став притулком для галюцинацій, одну-єдину, останню іскру життя. І його безумство, його фантазії про втечу захопили Джейн у полон.

Їй хотілося розвернутися, втекти й більше ніколи сюди не повертатися. Одначе тієї миті сила драконового впливу підкорила дівчинку собі, й вона вже не могла контролювати свого тіла. Ноги самі понесли її до драконових решток. Її руки простяглися до трапа, умонтованого в його бік. Й ось вона вже підіймалася щаблями, що лунко двигтіли під її ногами.

Джейн ступила до випаленої вогнем кабіни, що скидалася на осередок іржі й занепаду, і двері з гуркотом зачинилися за нею. Опинившись на самоті в темряві, вона відчула суміш запахів горілого вуглецю та високооктанового палива. З глибин машини долинало дедалі голосніше гудіння. Ледь відчутна вібрація пробігла долівкою й піднялася ногами Джейн. Повітря було теплим.

Поволі, немовби чиясь невидима рука повагом обертала ручку реостата, перед дівчинкою постала панель приладів. Внутрішній простір дракона заповнило м'яке зеленаве світло.

Кабіна перемінилася.

Те, що допіру було іржею й обвугленим пластиком, перетворилося на хромовану сталь, оптичне скло та гладенькі ебеново-чорні поверхні. Обгорілий стовп у центрі кабіни виявився пілотським кріслом, обтягнутим темно-багряною шкірою й обладнаним м'якими поручнями.

Джейн ковзнула в крісло. Воно припасувалося до ваги дівчинки, міцно стиснуло її стегна й піднялося, щоб підперти спину. Усе було розташоване достоту так, як оповідав гримуар. Джейн провела руками понад приладами моторної групи. Клацнув вимикач, і навколо неї обвилися інтерактивні кібернетичні пристрої, що надавали доступ до доповненої реальності. Дівчинка вхопилася за ґумові руків'я на поручнях, що були на рівні долонь, і зрушила їх на чверть оберта. Подвійні голки безболісно увіп'ялися в її зап'ястки.

Під'єднані до камер окуляри наблизилися до очей Джейн, обхопивши її голову. Тепер вона дивилася назовні крізь драконову систему віртуальної побудови зображень і бачила довколишній світ у набагато ширшому спектрі, ніж той, який здатне розрізнити людське око. Діапазон, який вона зараз сприймала своїм зором, охоплював усе — від високого, як дискант, інфрачервоного до низького, наче розкотистий рокіт басу, ультрафіолетового випромінювання. Станція вбачалася їй плутаниною помаранчевих і сріблястих силових ліній, а цегляні мури цехової будівлі видавалися стрімчастими скелями з пурпурового кварцу. Зорі над її головою були крихітні, немов дірочки, проколоті шпилькою, і сяяли червоною, жовтогарячою й зеленою барвами.

Тоді Джейн спокійно поринула в драконові спогади, й ось вона вже низько летіла понад країною Лайонесс[54], скидаючи напалмові бомби. Рожеві хмари розквітали позаду неї та хвилями прокочувалися над насичено-зеленими дощовими лісами. Дівчинка відчула дрижання надзвукового прискорення й ламінарний потік[55] повітря, що линув над поверхнею крил, поки вона виконувала бочку, щоб ухилитися від вогню гармат протидраконячої оборони. Повітря ожило радіохвилями, що несли повідомлення, крики люті й тріумфу її родичів і беземоційні перемови пілотів, які обмінювалися координатами. На обрії з'явилися чорні цятки — то ворожа ескадрилья здіймалася в небо, щоб їх перехопити. Вона радісно розвернулася їм назустріч, приймаючи виклик супротивників.

Джейн тремтіла від сплеску адреналіну й підмінених емоцій. Голосом, який скидався радше на схлипування, вона прокричала:

— Хто ти?

Я є той спис, що прагне крові.

Війська сходилися в запеклих битвах на континенті вічної ночі. Розум дракона містив у собі їх усі, холодний, наче північний океан, і такий само безмежний. Джейн майже тонула в його сповнених насильства видіннях. Спалахнуло, немовби миттєва світлина, видовище: ельфійські вояки, здіймаючи свої списи високо вгору, хизуються, стоячи за насипом воєнних трофеїв — відтятих ворожих голів. Їхні посмішки наелектризовані, широкі, екстатичні. Лава тролів, які палають, наче смолоскипи. Крізь оптичні приціли гармат вона бачила збільшені зображення міста понад морем, стрункі вежі якого розсипалися хмарами кришталевих уламків і пороху. Щоками Джейн струменіли сльози — великі, вологі й теплі.

Тепер вона ширяла на самоті понад хмарами, що сяяли яскравіше за стоватні жарівки, у повітрі, холоднішому за кригу й розрідженішому за сон. Драконова жага крові стала її жагою. Вона вабила Джейн і викликала у неї замилування красою своєї жорстокої простоти.

— Ні! Ні, я хотіла спитати... як тебе звати?

Зненацька Джейн викинуло з драконових спогадів, і вона побачила, що сидить у пілотському кріслі, збентежена й виснажена. Зап'ястки пронизав пекучий біль — це з них висмикнулися голки. Крізь окуляри, що обхоплювали її голову, вона побачила дракона. Він припав до землі в дальній частині покинутої станційної ділянки, підніс угору пазуристу передню лапу й незмигно дивився на місяць. Аж ось крізь динаміки вмонтованих в окуляри навушників до Джейн долинув голос, різкий та холодний, неначе викривлений атмосферними завадами сигнал з далеких зірок.

— Можеш називати мене 7332-м.

Джейн почувалася занечищеною. Та хай яку полегшу відчула вона, вивільнившись із драконового розуму, їй хотілося знову зануритися туди, щоб іще раз відчути ту нестримну свободу, вільну від усякого сумніву й вагання. Пильно дивлячись на дракона по той бік станційної ділянки, їй праглося залізти до його кабіни й полетіти геть, полетіти далеко звідси і вже ніколи не повертатися.

— І ти полетиш, — пообіцяв 7332-й.

— Правда? — Джейн раптом відчула, що їй важко таке навіть уявити. — Зокола ти видаєшся таким... проіржавілим, зламаним.

— Це лише технологія зниження помітності[56], маленька рятівнице. Якби наші володарі знали, що я досі функціоную, то б завершили ту роботу, яку розпочали, доправивши мене сюди. Для них я надто небезпечний, щоби мною можна було легковажити.

Пальці Джейн легенько пробіглися над панелями приладів, пестячи ручки потенціометрів і погладжуючи вишикувані довгими рядами перемикачі, що їх вона ніч у ніч карбувала у своїй пам'яті, вивчаючи гримуар. І зараз, маючи всі ці прилади поруч, на досяг руки, Джейн відчувала, як у неї паморочиться голова від тих можливостей, що відкривалися перед нею.

— Ми можемо полетіти звідси просто зараз? — запитала вона.

Низький механічний звук застугонів із глибин машини й пройняв тіло Джейн. 7332-й кихкотів.

— Ти маєш гримуар. Це вже початок. З ним і трьома ключами ми зможемо полетіти звідси будь-якої миті.

— З трьома ключами?

— Перший з них — це рубін із хромовим осердям.

— Я його бачила! — вражено сказала Джейн. — Я... — вона загнулася. — То це ти зробив?

— Ти мусиш уважно мене вислухати. У нас обмаль часу. Той рубін дасть змогу ввімкнути мою лазерну систему наведення. Це — перший ключ. Другий на вигляд — дрібничка. Він схожий на волоський горіх, одначе зроблений з латуні й холодний на дотик.

— Я його бачила! — непевно вимовила Джейн. — Він — у ящику з іграшками в кабінеті Болдвіна, — почала була вона.

— Ти мусиш принести його мені; він містить у собі частину моєї пам'яті. Третього ключа ми вже маємо: це Ти.

— Я?

— Ти, о підміно. Як гадаєш, для чого тебе викрали тілвіт теґи[57]? Що їм насамперед від тебе потрібно? Щоб ти пітніла й знемагала від спеки, гаруючи на заводах? Марнотратство! Таке використання не окупило б витрачених на твоє викрадення ресурсів. Ні, тебе доправили сюди лише для того, аби протримати, допоки ти станеш досить доросла, щоб тебе використовувати. Драконів, як ти, певно, знаєш, будують з холодного заліза навколо осердя з чорної сталі. Ми генеруємо магнітне поле, яке є канцерогенним для ельфів та їхніх підлеглих[58]. Самі вони не можуть нас пілотувати. У жилах пілота має текти кров смертного.

— То я... стану пілотом? — це було блискуче майбутнє, і на якусь мить Джейн, осліплена честолюбством, цілковито забула про втечу.

7332-й засміявся, і сміх його був недобрим.

— Людина — пілот? Неможливо! Пілоти мусять бути гідними довіри, відданими системі й міцно пов'язаними з нею кров'ю і вишколом. Право літати на драконах дістають лише напівкровці. Ні, тебе забрали сюди, щоб використовувати як плідницю.

Минула якась мить, перш ніж Джейн осягнула значення того, що сказав їй дракон. Усвідомлення захопило її зненацька, приголомшивши дівчинку так, ніби їй завдали фізичного удару. З неї хотіли зробити плідну самицю! Вона мала виношувати для них дітей — напівельфійських дітей, яких одразу після народження забиратимуть у неї, щоб виховувати їх як вояків. Джейн охопив холодний гнів.

— Назви мені своє ім'я, — сказала вона.

— Я вже назвав його тобі.

— То був лише твій серійний номер. Мені потрібне ім'я, щоб дізнатися твої технічні характеристики. Тільки так я зможу керувати тобою. — Існували сотні моделей драконів, і це створіння могло належати до будь-якої з них; їхній покажчик, наведений наприкінці гримуару, видавався майже нескінченним. Без імені — ключа, що надавав доступ до всіх систем керування, знання самого лише серійного номера нічого їй не давало. — Я не зможу керувати тобою, не знаючи твоїх технічних характеристик.

— Жодних імен.

— Я мушу знати!

Сердита нота влилася в той холодний, схожий на атмосферний шум, голос.

— За кого ти мене маєш, підміно? Я — величніший за весь твій рід. Знай своє місце. Ти повинна звільнити мене; натомість я заберу тебе звідси. Не намагайся стрибнути вище своєї голови.

— Не знаючи твого істинного імені, я не зможу допомогти тобі скинути кайдани, що тримають тебе на землі, — збрехала Джейн. — Так сказано в гримуарі!

Вогні згасли.

Джейн сиділа в темряві, а навколо неї лунали, затихаючи, жалібні завивання сервомеханізмів, що відводили від неї кібернетичні пристрої. Двері кабіни з гуркотом відчинилися.

Чари, що оповивали дракона, чи то відновилися, а чи то розвіялися, бо в холодному місячному світлі внутрішній простір 7332-го знову був ущент зруйнованим і безживним. Джейн підвелася, обтрушуючи пластівні горілого вінілу, що прилипли ззаду до її сукні.

— Я не передумаю! — зухвало сказала вона. — Тобі потрібна моя допомога. Тож, якщо хочеш знову бути вільним, тобі доведеться назвати мені своє ім'я.

Вона зачекала, проте відповіді не було.

Джейн пішла геть.

* * *

Блаґґ вочевидь мав якийсь план. Джейн уявлення не мала, в чому саме полягав його задум, одначе була страшенно заклопотана через оборудки, пов'язані з його втіленням. Упродовж кількох наступних днів дівчинка метушливо снувала від ресорно-пружинного цеху до зважувального майданчика, від цеху з виготовлення шестерень до болтового цеху, а тоді назад через метафізичну лабораторію. Блаґґ послав її до токарного цеху, щоб на три дні зарезервувати для своєї роботи свердлильні верстати, а потім вона ще мусила заскочити до проєктної майстерні, щоб забрати запечатаний конверт у пониженого на посаді старого інженера, який колись давно внаслідок дисциплінарного тілесного покарання втратив одне око й обидва вуха. Після того Джейн прийшла до складу хімікатів, щоб дізнатися, скільки ще залишилося напохваті мастила із вмістом переступня[59], на яке наразі ніхто не претендує. Почувши це запитання, комірник зняв окуляри в дротяній оправі й пильно подивився на неї облямованими рожевими смужками очима.

— А з якого дива Блаґґ цим зацікавився? — запитав він..

Джейн ніяково знизала плечима.

— Він мені не сказав.

— Він уперто торує собі шлях до підвищення — це вже ясно. Кажуть, ніби до фінансування свого проєкту він залучив самого Болдвіна. Усі про це теревенять, але ніхто не знає напевне. Таке вже тут нечітке розмежування владних повноважень, що перший-ліпший мутиряка з тарганами в голові може... — раптом він затнувся. — Невже йому й справді вдалося доскочити ласки самого Болдвіна? Як міг такий нікчема, як Блаґґ, запопасти собі таке становище? А якщо не запопав, то як би він на таке насмілився? Що він узагалі задумав?

— Я справді не знаю.

— А таки ти мусиш знати бодай щось. — Комірник був брунатний, неначе кора, й такий гротескно худий, що очі випинали обабіч його голови; він скидався на оберемок гілочок, зібраних докупи, немов один з отих сплетених із галуззя чоловічків, що їх чіпляють на жердину й підпалюють у ніч Гоґманей[60]. Тарабанячи пальцями по прилавку перед дівчинкою, він провадив далі: — Підлеглі завжди знають, — і тут його обличчя скривило те, що він, либонь, уважав за чарівливу усмішку, здатну викликати прихильність співрозмовника. — Ви ж бо завжди тишком-нишком скрадаєтеся скрізь, неначе мишенята, й усюди пхаєте свої вусаті носики.

— Таж ні, я таки нічого не знаю.

— Бздури! — Комірник грюкнув кулаком по прилавку. — До цього якось причетний Ґрімпке, чи не так? Отой безвухий старий вилупок із Секції А? — Він схилив голову набік і зиркнув на неї згори вниз одним оком. — Я так і думав! Поза всяким сумнівом, це якось пов'язано з його славетним механізмом лапи. — Він відхилився назад, підсміюючись. — Ну, якщо вже Блаґґ думає, ніби це зробить його мазунчиком керівництва, то можеш йому переказати... Можеш йому переказати... — Його худим обличчям промайнув хитрий вираз. — Ні, цього не кажи. Перекажи йому, — він розвернувся, щоб поглянути через плече на ряди бочок, які вишикувалися за його спиною на стелажах із цупкої сталевої сітки, — перекажи йому, що ми маємо лише пів бочки переступневого мастила, а якщо він хоче отримати більше, то мусить звернутися до хлопців з лабораторії за документацією.

Уже виходячи зі складу, Джейн чула, як сміється комірник.

— Ґрімпке! Сміх та й годі!

* * *

Наступного разу, залізши до свого сховку у стіні, Джейн не стала вмощуватися в кубельці, яке там облаштувала. Натомість вона залишила в ньому гримуар, а сама полізла вгору поміж стінами, на ходу шукаючи опори для своїх босих ніг. Це виявилося навдивовижу легко. Вона обережно піднялася до самісінького верху, а тоді, рухаючись за потоками холодного повітря, знайшла їхнє джерело — ляду, що колись давно давала доступ на дах.

Спробувавши її підняти, Джейн виявила, що ляду разом із рештою даху вкривав толь, і та не відчинялася. Та їй було неважко поцупити ножа.

* * *

Наступного дня, ближче до кінця зміни, Когут підійшов до неї й виклав їй свій новий план утечі. Зазвичай о цій порі року темпи виробництва сповільнювалися, та замість того, щоб раніше відвести дітей у дорміторій, Блаґґ роздав їм усім мітли, барильця із сумішшю для підмітання[61] та наказав ретельно замести підлогу модельного цеху.

То була дурна робота. Майже сторіччя тому цехову підлогу склали з величезних дубових брусів, і за цей час її так пожолобили й вичовгали кілька поколінь працівників, що деревина поміж повздовжніми волокнами геть витерлася й вкрилася глибокими борознами та тріщинами, в яких утворилися невичерпні колодязі бруду й пилу. І хай би скільки часу дітлахи підмітали, ті мостини вже годі було відчистити.

Та поки діти вдавали, нібито працюють, Блаґґ залишався в кабінеті цехмайстра модельного цеху, а їм дав спокій. Крізь засклену стіну, яка займала горішню частину будівлі попід самою стелею, Джейн бачила тихий затишок: вервечку скромних робочих столів, застелену килимами підлогу, маленький спокійний світ, цілковито відмінний від того, в якому їй доводилося працювати. Разом із Блаґґом у цехмайстровому кабінеті був Ґрімпке. Два старі оґри[62] з серйозним виглядом низько схилилися над своїми виробничими планами.

— Поглянь-но сюди. — Когут потрусив перед самісіньким обличчям Джейн совком, повним бруду й провощених крихт підмітальної суміші. — Як гадаєш, куди дівається все це сміття?

Джейн відштовхнула совок від себе.

— Назад на підлогу, і то вельми швидко.

— Дуже дотепно. Ліпше послухай, що я тобі скажу. Ми викидаємо цей непотріб у кошики для сміття, правильно? Так от, а згодом кількоро піллівіґґінів[63] витягують усі ті кошики назовні й висипають сміття до контейнера, еге ж? Скидають усе на купу — брухт, тирсу, усіляке паковання, каністри з хімічними відходами й таке інше. Потім приїздить вантажівка й спорожняє контейнери. І куди, як гадаєш, ота вантажівка поїде?

— До їдальні.

— Дурбецало! Вона поїде прямісінько крізь службову браму у східній стіні. І близько не повз Часоміра — тямиш? І близько не повз Часоміра.

— Не мели дурниць. Ти справді хочеш залізти в черево сміттєвоза? А чи ти колись бачив, які в тих істот зубиська? Таж вони гострі, як леза, і більші за тебе. Потрапиш тій істоті до пащі — там тобі й смерть.

— Ти в цьому впевнена?

— Ні, звісно ж, я в цьому не впевнена. Та ризикувати однаково не варто.

Когут мав вельми хитрий вигляд.

— Що ж, тоді, скажімо, єдиний шлях назовні лежить повз Часоміра. Як усі повз нього проходять? За допомогою перфокарт, правильно? Утім, припустімо, ми з тобою зможемо доп'ясти дві такі карти. Якщо нам вдасться якось затримати тих, хто зазвичай ними користується, то ми зможемо...

— На мою участь не розраховуй. — Джейн, енергійно метучи підлогу, почала віддалятися.

— Джейн! — Когут поквапився за нею. Кинувши швидкий погляд угору, він схопив її за руку й затягнув у тінь за колоною. — Джейн, чому ти налаштована проти мене? Усі решта — на боці Ряднини. Усі, крім тебе. А та Ряднина ладна тебе живцем з'їсти. То на чиєму ти боці? Ти маєш вибрати.

— Я більше не збираюся приставати на чийсь бік, — відказала вона. — Вибирати той чи той бік — це дурість.

— Ну що я маю зробити?— розпачливо запитав він. — Що я маю зробити, аби ти знову пристала на мій бік?

Джейн розуміла, що він надокучатиме їй, аж поки вона, зрештою, погодиться взяти участь у його безглуздих планах. Що ж, адже вона постановила собі, що робитиме будь-що, аби тільки забратися звідси. Тож і цю Когутову запопадливість вона могла б обернути на свою користь.

— Гаразд, ось що я тобі скажу. Ти ходиш туди, де я не буваю. Вкради для мене шестигранну гайку. Тільки незайману, затям собі. Таку, якої ще ніколи не використовували.

Як завжди схильний до швидких змін настрою, Когут хтиво вишкірився й ухопив себе за промежину.

— І від оцих твоїх грубих жартиків мене вже верне. Допоможи мені, а як ні — то й не треба. Мені байдуже. Та якщо ти не бажаєш зробити для мене таку дрібничку, то я не розумію, як ти можеш очікувати, що я завдаватиму собі клопоту, щоб допомогти тобі.

— Гей, та що я тобі такого зробив? — скривдженим тоном відповів Когут. — Хіба ж я не був завжди твоїм другом? — Він заплющив своє здорове око й притулив пальця до носа. — Якщо я тобі допоможу, чи допоможеш ти мені? З моїм планом?

— Так, авжеж, — сказала Джейн. — Авжеж, я тобі допоможу.

Коли Когут подався геть, Джейн, орудуючи мітлою, попрямувала до темного закутка цеху. Цей день був такий довгий, а ввечері їй ще треба було йти до місіс Ґрінліф, щоб бавитися іграшками. Вона палко сподівалася, що Блаґґ не порине з головою у свій проєкт і не змусить її чекати на нього у фоє замку, як було три попередні дні поспіль.

У тінистому закутку на Джейн уже чекала Ряднина. Вона вхопила дівчинку за руку нижче плеча.

— Ох! — бідолашна рука Джейн уже вся була в синцях.

Та Ряднина лише сильніше її стискала.

— Про що це ви з Когутом розмовляли?

— Ні про що!— скрикнула Джейн.

Ряднина втупилася в неї довгим важким поглядом, її очі скидалися на двох змій, які згорнулися кільцями. Урешті-решт вона відпустила Джейн і відвернулася від неї.

— Ліпше б так воно й було.

* * *

Спливали зимові тижні, а Блаґґові плани достигали й наближалися до здійснення. До нього почали вчащати створіння в ділових костюмах і про щось із ним радитися. Він ставав дедалі піднесенішим, почав ретельніше добирати одяг, додавати до робочої сорочки краватку-шнурівку й митися тричі на тиждень. А на платформі монтажного цеху, яку вже давно не використовували, — її закрили на ремонт, який згодом відклали до поліпшення економічного клімату, — нині набував форми розроблений Ґрімпке прототип механізму драконячої лапи.

Під час одного зі своїх відряджень до Секції А Джейн крадькома підібрала з підлоги оздоблювального цеху клапоть зеленої шкіри й сховала його в кишені. Вона поцупила трохи дратви й вигнуту голку та пожертвувала трохи часу, який мала провести з гримуаром, на те, щоб пошити Когутові пов'язку на око. На цю роботу Джейн витратила значно більше часу й зусиль, аніж намірялася, і, допоки зрештою впоралася зі своїм шиттям, почувалася геть роздратованою. Одначе, коли дівчина розбудила Когута, щоб віддати йому пов'язку, той був такий зворушений і втішений цим подарунком, що Джейн мимоволі засоромилася.

— Проте ж і знаменито! — Він сів у ліжку, розмотавши стару ганчірку, зняв її з голови, на одну огидну мить розкривши своє понівечене око. Тоді Когут нахилив голову, смикнув за тасьму, щоб як слід припасувати пов'язку, а коли випростався, то знову став колишнім Когутом. Один край його усмішки сягав вище за інший, ніби намагався компенсувати брак рівноваги в горішній частині обличчя. Його чуприна хвацько спадала на ремінець пов'язки, надаючи йому піратського вигляду.

Він зіскочив з ліжка.

— Де тут дзеркало?

Джейн похитала головою, безгучно сміючись, такою заразливою була його радість. Адже, звісна річ, ані в самому дорміторії, ані деінде поблизу не було жодного дзеркала. Вони були заборонені правилами промислової безпеки.

Когут заклав великі пальці рук під пахви, розчепірив лікті, наче кінчики крил, і застиг на одній нозі.

— Ну, Ряднино, тепер начувайся!

— Ой, тільки не зачіпайся з нею, — стривожено мовила Джейн. — Будь ласка, не роби цього.

— Не я почав зачіпатися.

— Вона сильніша за тебе. Принаймні тепер.

— Вона сильна лише тому, що такою її роблять інші діти. Без їхньої віри в неї вона — ніщо. І вся та сила повернеться назад до мене, щойно я вб'ю Блаґґа.

— Ти не можеш вбити Блаґґа.

— Стеж за мною уважно, то й побачиш, зможу я чи ні.

— Ну, годі, більше я цього не слухатиму, — сказала Джейн. — Я лягаю спати. — І саме так вона й зробила.

Та її не полишало жахливе відчуття, що своїм безневинним подарунком вона зрушила щось таке, що вийшло з-під контролю і, зрештою, не минеться добром.

* * *

Джейн саме стояла напохваті коло Блаґґового кабінету, коли до неї нищечком підійшов Когут, щоб віддати ту шестигранну гайку, яку пообіцяв украсти. Він підморгнув Джейн своїм єдиним оком і вклав гайку дівчинці в руку.

— Незаймана?— запитала вона.

— Авжеж, незаймана,— відказав Когут. — За кого ти мене маєш? За якогось гайкограя, чи що?

— Не будь грубіяном. — Джейн ковзнула рукою під свій жилет і поклала гайку до кишені. Вона почала виявляти неабиякий злодійський хист, і зараз її рухи були вже майже автоматичними. Дівчинка з подивом виявила, що знаходить приємність у тому, що краде речі. Був якийсь темний трепетний щем у тому, щоб наражати себе на небезпеку, уникаючи покарання.

* * *

Коли Джейн повернулася із замку, була вже ніч, і решта дітей уже спали. Швидко й вправно вона скинула свій робочий одяг, прослизнула під ліжко й відслонила незакріплену дошку. Спритна, наче нічна мавпа, вона видерлася нагору внутрішнім боком стіни.

Вітер шмагав її тіло, неначе батогом. Дівчинка скулилася й низько припала до даху, її шкіра посиніла й заклякла. Однак Місячна Пані дарувала їй силу, потрібну, щоб витримати дошкульний вітер і холоднечу. Зібравши всю свою волю, Джейн уп'ялася поглядом у шестигранну гайку на своїй долоні, зосереджуючись на характеристиках, які тримала в пам'яті: на її розмірах, масі й опірності матеріалу, на точному складі сплаву, з якого її відлито.

Нічого не сталося. Вона злегка потрусила рукою, щоб гайка опинилася точно в центрі долоні, а тоді зосередилася на відчуттях її ваги й дотику, на її гранчастій поверхні, що виблискувала в блідому світлі місяця, на щільних витках гвинтової нарізки в її серцевині. Потім дівчинка відчула, як з майже чутним клацанням її знання про гайку склалися в досконале ціле.

«Я знаю тебе, — подумала вона. — Лети».

Гайка, обертаючись, знялася в повітря.

Джейн відчула втіху. Знання природи шестигранної гайки дало їй владу над нею. Тепер ця мутра мусила виконувати те, чого бажала Джейн. Так само буде й з драконом. Вона знала, що, попри своє мовчання, 7332-й потребував її. Колись йому таки доведеться її покликати. А доти вона буде готова, вона вивчить напам'ять усі його характеристики, і коли вони вирушать звідси, вона покине це місце, знаючи драконове ім'я.

Вона триматиме його під контролем.

— А що це ти тут робиш?

Джейн, нажахана, рвучко озирнулася. Крізь відчинений люк на дах вилазив Когут. На його обличчі сяяла широка дурнувата посмішка, і Джейн, згадавши про свою голизну, спробувала, хоча й намарно, прикритися руками.

— Не дивися!

— Запізно. Я вже все побачив, — засміявся Когут. — Та ти, я дивлюся, достоту наче той Ґлам — їздиш верхи на дахах[64]. — Він сягнув рукою в тінь за своєю спиною, витягнув ковдру, а тоді недбало накинув її на плечі Джейн. — Ось так. Це має довести тобі, що я, зрештою, на твоєму боці.

— Ой, знову ти за своє, — зашарівшись, Джейн щільно загорнулася в ковдру.

Когут зіп'явся навшпиньки, простягаючи руку до місяця, немовби думав, що може зірвати його з неба. Хлопчина витягнувся і став такий високий та тонкий, що здавалося, ніби він намагається злитися в одне ціле з вітром.

— Гей, а нівроку ж тут у тебе краєвид! — Когут косо поглянув на Джейн. — Чи, може, ти почуватимешся ліпше, якщо я також зніму свій одяг? — І він почав розстібати ґудзики на своїх штанях.

— Ні!

— О, ну гаразд. — Когут застібнувся, а тоді несподівано впав перед нею навколішки.

— Джейн, я все думав і думав про те, що мені треба зробити, аби повернути твою приязнь.

— Когуте, я відчуваю до тебе приязнь, і ти це знаєш. — Джейн повільно відступала від нього, а Когут, стоячи навколішки, посувався слідом за нею, тож відстань між ними залишилася незмінною.

— Авжеж, але ти не взялася б мені допомагати. Ти лише кажеш, що допоможеш, але насправді не збираєшся цього робити. Я маю на увазі... ну, ти ж бо розумієш, що саме я маю на увазі?

Вона потупила очі.

— Так.

Голос Когута ставав дедалі тихішим, ніби хлопчина звірявся в чомусь ганебному. Джейн мусила напружувати слух, аби розібрати його слова.

— То я й подумав, що, може б, ми з тобою назвали одне одному свої істинні імена.

— Що?

— Ти знаєш, що. Ти назвеш мені своє, а я тобі — своє. Це означає, що ти направду комусь довіряєш, адже коли хтось знає твоє істинне ім'я, то може вбити тебе отак! — Він клацнув пальцями.

— Когуте, я — людина.

— То й що з того, що ти людина? Я не ставлю цього тобі за провину. — Його обличчя набуло ображеного й зболеного виразу. Він уже був цілком уразливий для неї, вона навіть не мусила знати його істинного імені. Серце Джейн защеміло від співчуття до нього.

— Я не маю істинного імені, — лагідно промовила вона.

— От лайно. — Когут підійшов до самісінького краю даху й довго-довго дивився вниз, на землю, яка видніла далеко під ногами. Джейн охопив страх за нього, та водночас вона боялася гукнути його, аби він не оступився й не впав. Урешті-решт Когут розпростер руки, розвернувся та, напружено ступаючи, наблизився до неї. — Та я однаково назву його тобі.

— Когуте, ні!

— Моє істинне ім'я — Тетіґістус. Це означає «голка».

Він склав руки на грудях. Тепер його обличчя мало такий моторошно-мирний вираз, немов усі його турботи й тривоги зненацька пощезли. Джейн упіймала себе на тому, що майже йому заздрить.

— Ось так. Тепер ти можеш робити зі мною все, що тобі заманеться.

— Когуте, я не знаю, що й сказати.

— Гей, ти досі не сказала мені, що ти тут робиш. — Шестигранна гайка, що зависла була в повітрі, упала додолу, щойно Когут заговорив до Джейн. Увесь цей час дівчинка тримала її, затиснувши в кулаку. Когут розтиснув її пальці й узяв ту гайку. — А-а-а-а-а. — Він поглянув на Джейн крізь отвір із різьбою. — То ось для чого вона була тобі потрібна. Ти вчишся використовувати імена речей проти них самих.

Джейн ошелешено кивнула.

— Так, я... розумієш, я знайшла цей гримуар і...

— Атож, правда, я ще наступив на нього там, унизу, попід стіною. — У Когутовому голосі звучала шалена радість. — О, та це ж пречудово! Це означає, що будь-яку річ можна буде обернути проти Блаґґа! Ми можемо розчавити його під штабелем листового заліза, накликати на його голову зливу розплавленої латуні, наповнити його артерії частинками свинцю.

— Когуте, ну чому той Блаґґ тобі кілком у голові засів? Облиш ці свої задуми. Помста не допоможе тобі звідси втекти.

— Ой, та мені до тієї втечі байдужісінько.

— Але ж ти казав...

— Лише тому, що саме це ти хотіла почути. Відколи я захворів, відколи втратив око, переді мною постають видіння, і що не день вони дужчають та яснішають. Що мені до того, по який бік заводської брами я перебуваю? Просто тут і зараз я можу бачити світи, самого існування яких ти навіть уявити ніколи не могла. Речі, які незмога описати, бо для цього в тебе просто бракує слів. А часом у мене бувають передчуття. — Він спохмурнів і геть не по-Когутовому урочисто мовив: — Ось чому я постійно намагаюся тебе застерегти. Ти ускочила в щось, і що дужче намагаєшся виборсатися, то більше заплутуєшся. — А тоді він засміявся й знову став звичним Когутом. — Проте тепер ми працюємо разом! Спершу ти допоможеш мені вбити Блаґґа, а тоді ми заберемо його перфокарту, і ти зможеш спокійнісінько вийти звідси на свободу. Цей план такий простий, що його можна вважати бездоганним.

Джейн охопило жахливе відчуття. Когутові плани не збігалися з її власними. Коли вона вирушить звідси, 7332-й нізащо не дозволить їй узяти Когута із собою. Навіть зараз вона відчувала драконову присутність, яка наповнювала собою все навколо, поширюючись на весь завод. Навіть тут, дещо ослаблений місячним сяйвом, його вплив був досі вловимий. Десь у закамарках свого черепа, у потилиці, вона відчувала залізну непохитність його відрази.

— Це не спрацює. Це лише одна з твоїх дитячих фантазій.

— Не будь такою. Ти просто дозволяєш ілюзії буття поглинути тебе без останку. — Він простягнув їй руку. — Ну ж бо, дозволь я тобі покажу.

Вона похитала головою.

— Покажеш мені? Як?

— Ти ж знаєш моє ім'я, чи не так? Ну, то скористайся ним.

— Теті... Тетіґістусе, — вимовила вона, затинаючись. — Покажи мені те, що ти бачиш.

* * *

Вони простували темним зимовим хідником. Латки неприбраного снігу були втоптані ногами перехожих і перетворилися на чорні грудки, тверді, наче скеля, й слизькі, наче крига. Навколо, гублячись у неозорій височині, здіймалися будівлі з каменю та скла. Повсюди горіли вогні: вони окреслювали вітрини нескінченних крамниць, мерехтіли в гіллі кощавих безлистих дерев, утворювали слова, підсвічуючи величезні літери якоїсь на диво знайомої абетки, яка, одначе, була для Джейн нерозбірливою. Вулиці вщерть заповнили машини, що рухалися, неначе живі, проте не мали власних голосів і видавали лише гарчання моторів та пронизливі суремні звуки клаксонів.

— Де ми? — зачудовано запитала Джейн.

Когут похитав головою.

Вони попрямували далі, поміж юрмищами безмовних, схожих на тіні, перехожих. Ніхто з них не заговорював до Джейн із Когутом, ніхто жодного разу не штовхнув, проходячи повз. Так ніби вони двоє були примарами.

В одній з вітрин вони побачили вічнозелені дерева, всипані кукурудзяними баранцями, шматочками фольги й низками імбирних пряників у формі солдатиків. Попід тими ялицями була нагромаджена по-оґрячому величезна купа скарбів: розмаїті забавки, ведмеді з надягнутою на них збруєю, які били в невеличкі барабани, машини — блискучі мініатюри тих, що сунули вулицею, ляльки в оздоблених мереживом сукнях із тафти, здоровецька м'яка іграшкова жирафа, хіба вдвічі менша за справжню.

Джейн ніколи не бачила нічого подібного до цього вмістилища чужинського достатку, однак якесь далеке, примарне відлуння спогаду підказало їй, що це місце в чомусь схоже чи принаймні має дещо спільне зі світом її найперших спогадів, із часом і місцем, в якому вона була маленька, захищена й щаслива.

Вона заплакала.

— Когуте, будь ласка, забери мене додому.

Він здивовано обернувся до Джейн і, не задумуючись, відпустив її руку.

Вони знову були на заводському даху.

— Ну от, — Когут поцілував її в щоку. — Тепер ми цілковито довіряємо одне одному, — мовив він.

* * *

Час плинув дедалі швидше. Джейн відчувала скреготливий резонанс одночасних подій, в який вступали незримі механізми долі. Наступного вечора, удаючи, ніби бавиться іграшками, дівчинка стиснула в руці латунну грудку, необхідну 7332-му. Аби відвернути увагу від своїх дій, вона витягла з ящика руку слави[65] й заходилася розмахувати нею туди-сюди, немовби бавлячись у чарівницю. Джейн поводилася дитинно, адже знала, що це робило місіс Ґрінліф щасливою; що дитинніше вона поводилася, то щасливішим ставав і старий ельф.

Джейн спритно сіла впівоберта, щоб прикрити крадіжку тілом, а тоді млявим порухом руки посунула до себе латунну грудку й заховала її у своєму одязі. Місіс Ґрінліф, з олівцем у руці і часописом, нічого не помітила. Що ж до Болдвіна, то він узагалі ніколи не зосереджував свого погляду на чомусь. Та Джейн однаково кинула на нього побіжний позирк, аби пересвідчитися, що й він за нею не спостерігає.

Їй перехопило подих.

Ельфа-господаря не було в кріслі. Натомість там, де він допіру сидів, у повітрі плавало світлове яйце. Воно м'яко пульсувало, а на його холодній невиразній поверхні вигравали бліді барви. Дівчинка відсахнулася від цієї прояви, охоплена незбагненним страхом, що та полишить крісло й кинеться за нею навздогін.

Місіс Ґрінліф відірвала погляд від своїх акровіршів.

— Джейн, — застережливо мовила вона. — Щось негаразд?

— Ні, місіс Ґрінліф, — поквапливо відповіла Джейн.

Одначе місіс Ґрінліф уже розвернулася в бік свого батька. Її рот розкрився, утворивши невеличку округлу літеру О, а очі вибалушилися, немов ельфійку раптом зачаклували, обернувши на рибу. Її бентега була такою надмірною й комічною, що Джейн мусила щосили стримуватися, аби не захихотіти.

Стара ельфійка підвелася, і часописи зісковзнули з її колін. Вона схопила Джейн за руку, не замислюючись над тим, що завдає дівчинці болю, і мерщій потягла її геть з кімнати.

Вийшовши й щільно причинивши за собою двері, місіс Ґрінліф одразу розвернулася до Джейн. Ельфійчина шкіра пополотніла й туго напнулася на обличчі, а рот перетворився на безгубий розріз.

— Сьогодні ввечері ти нічого не бачила, зрозуміло? — вона потрусила руку Джейн, щоб наголосити на сказаному. — Нічого!

— Ні, мем, нічого.

— Ми — давня й шанована родина, маємо добру славу, і навіть жодного натяку на скандал не було, відколи... на що це ти дивишся?

— Ні на що. — Джейн боялася, що ельфійка її вдарить. Та натомість та попровадила дівчинку прямо до гардеробної кімнати, хоча Джейн не відбула в кабінеті Ґрінліфа ще й половини свого звичного часу. Дівчинці повернули її робочий одяг, а сукню для ігор і мереживну білизну знову запакували в білий папір. Коли її виставили на ґанкові сходи, було ще надто рано, і залишалася щонайменше година, доки по неї мав прийти Блаґґ.

— Я не бачу потреби в тому, щоб ти поверталася сюди завтра, — твердо сказала місіс Ґрінліф.

Вона зачинила двері.

Блаґґ забарився і прийшов забрати дівчинку на пів години пізніше, ніж планував. Джейн очікувала на нього в муках передчуття. Коли ж він нарешті прийшов і з подивом застав її на сходах, а не у фоє, як зазвичай, то побажав знати, чому вона чекає саме тут. Коли Джейн переповіла йому останні слова місіс Ґрінліф, він закинув голову назад і завив. То був жахливий звук, у якому змішалися біль і страждання розбитих мрій. Допровадивши дівчинку до дорміторію, він її побив.

Розділ п'ятий

Підійматися вранці з ліжка було нестерпною мукою. Бік Джейн палав від болю.

Одна нога злегка підігнулася під нею, коли дівчинка перенесла на неї вагу свого тіла, а коли зрештою підвелася, то, йдучи, припадала на неї. Під час сніданку Джейн довелося сьорбати свою ріденьку вівсянку лівим краєм рота, адже правий цілком закрила ґуля завбільшки з яйце.

Блаґґ кинув на Джейн один-єдиний погляд і, різко шарпнувши, зірвав з її спини кур'єрський жилет, а потім пожбурив його Ряднині. Та начепила жилета через голову й, переможно змахнувши спідницями, подалася слідом за Блаґґом до його кабінету.

Джейн принижено й приголомшено відкрила для себе, що втрата посади насправді завдала їй болю.

Одначе з втратою здогадного Болдвінового фінансування Блаґґів проєкт аж ніяк не зазнав краху. Тепер його задум утілювався за інерцією — надто вже багато честолюбних керівників середньої ланки, які дбали про власну репутацію, вклали свій час в цю оборудку, аби дозволити звести її нанівець.

Хай як парадоксально, та відколи місіс Ґрінліф виставила Джейн за двері, проєкт лише набрав швидкості. Якщо досі прототип тижнями стояв на збиральній платформі незавершений і складався вкрай повільно, то віднедавна його було швиденько завершено, протестовано й густо змащено мастилом. Дещиця, Чудило й Триочко провели цілісінький день, поліруючи його поверхню, аж поки та заблищала, наче дзеркало.

А Когут ночами заповзав у стіну й поринав у напружене читання гримуара. Він наполіг на тому, щоб Джейн показала йому той розділ, у якому йшлося про кривошипні механізми, а тоді знову й знову переглядав усі наведені там схеми, допоки впевнився, що визначив саме ту, що її старий зморшкуватий інженер Ґрімпке використав у своєму прототипі.

— Часу ми маємо небагацько, — сказав він Джейн. — Я оце розмовляв із Гобом[66], — з отим Гобом, який працює десятником у бляхарів, а не з одноногим Гобом, — і він сказав мені, що за п'ять днів до нас має завітати одне велике цабе — ясновельможний пан генеральний інспектор з управління оцінювання патентних заяв. — Ці останні слова він аж проспівав; Когут над усяку міру любив пишномовні титули. — Подейкують, ніби декому довелося смикнути за чимало мотузок, аби закликати сюди самого генерального інспектора, і зараз усі вихором літають, аби лишень вчасно та якнайліпше підготувати все до огляду.

— Когуте, схаменися й облиш нарешті це безглуздя, — пошепки озвалася Джейн. Сховок у стіні був украй тісний, і, навіть повністю одягнена, Джейн ніяковіла від того, що їй доводилося сидіти, настільки щільно притиснувшись до Когута. — Ти не можеш обернути проти Блаґґа його власний механізм.

— Авжеж, можу. — Когут тремтів, і Джейн не знала, від чого саме — чи то від холоду, чи то від радості. — Ті титанові пазурі смикнуться, повернуться й стиснуться навколо того гладкого мудня. І то повільно, аби він мав час як слід злякатися. А тоді... це буде пречудово.

— Що не кажи, а мені невтямки, як ти можеш сподіватися, що запам'ятаєш усі ці цифри за п'ять днів. Таж їх тут, певно, добрих сім сторінок!

— Я впораюся, — похмуро відказав він.

Когут насупився над сторінками, які рясніли числами. У сріблястому світлі рун його обличчя було невиразне, майже невидиме. Джейн розуміла, яким складним було те, що він намагався зробити. Їй уже довелося вгамувати свої амбіції — облишити думку про цілковите панування над драконом — й обмежитися контролем над кількома ключовими функціями його оптичної системи та системи обробки даних.

— Мені навіть не віриться, що ти можеш ці числа прочитати.

— Звісно, можу.

— Тоді скажи-но мені, що написано отут? — Вона тицьнула пальцем у руни, що означали 3,2 ома.

— Послухай, мені не треба розуміти ті закарлючки, щоб їх запам'ятати. А те, які вони на вигляд, я можу бачити незгірш за тебе. Я просто запам'ятаю їх як зображення.

Когут поставив перед собою нездійсненне завдання. Джейн залишила його у сховку наодинці з гримуаром, а сама повернулася до свого ліжка, вдячна за нагоду поспати трохи довше. Дівчина була впевнена, що Когут облишить свій задум, витративши на спроби одну ніч або, щонайбільше, дві. І тоді вона нарешті зможе повернутися до своїх занять.

Утім, він не облишив. І тієї ночі, і наступної, і ще три ночі по тому Когут заповзав у стінний сховок і залишався в ньому до самого світанку, спілкуючись із гримуаром. Джейн упіймала себе на тому, що ображається на Когута за весь той час, який він проводив у сховку. Урешті-решт то була її книга, і вона була вкрай потрібна їй самій. Одначе Когут лише відмахувався від усіх її натяків, пропозицій, а зрештою, й вимог, щоб вони чергували ночі й вивчали гримуар навпереміну.

Говорити до нього було марно. Когут був одержимий.

* * *

Увечері напередодні запланованої інспекції дітей вишикували перед ванною кімнатою. Усі мусили помитися, хоча була лише середина тижня. Їх кликали до ванної по одному. Ряднина наглядала за дівчатами, орудуючи цупкою щіткою, щоб вимити ті місця, які ті самі могли прогледіти, а Блаґґ відверто тішився, споглядаючи за процесом.

Коли випала черга Джейн сідати в оцинковані ночви, Ряднина замахала щіткою з особливою силою та завзяттям. Скидалося на те, ніби та намагається продемонструвати Блаґґові щось таке, значення чого Джейн не могла збагнути.

— Знімай-но свої лахи, ти, шльондро! — гаркнула вона. — Ну ж бо, ворушися.

Роздягаючись, Джейн уперто дивилася вбік, аби лише не зустрітися поглядом із Блаґґом, а тоді незграбно залізла в ночви. Вона вже трохи оклигала після побиття, та синці ще не зійшли й досі — вони жовтими й чорними колами облямовували пурпурові хмаринки, немовби під її шкірою вирувала негода. Вода була ще тепла, і на її сірій поверхні плавали маленькі бульки мильного шумовиння.

— Та ти геть засралася, свинюко ти така!

— Неправда! — мимоволі скрикнула Джейн.

— А оце що таке? — Ряднина запхала Джейн між ноги жорстку щітку й заходилася терти такими сильними та швидкими рухами, що на очі дівчинки навернулися сльози. — Онде, усю сраку собі загидила. — Джейн, розхлюпуючи воду, борсалася, намагаючись відсахнутися від неї, та Ряднина посунулася слідом за нею до дальнього краю ночов, нещадно натираючи шкіру її сідниць колючою нейлоновою щетиною.

— Ось! — вона кинула Джейн в обличчя зашмульгану ганчірку. — Витри-но свою мармизу. Вона брудна.

Одягаючись, Джейн з острахом підвела очі й помітила, як Ряднина з Блаґґом обмінялися дивними поглядами — водночас загадковими і змовницькими, сповненими жахливого прихованого змісту.

* * *

За сніданком на Когутовому обличчі раз у раз з'являлася й зникала хвороблива посмішка. Його пальці злегка тремтіли, а стривожений погляд метався туди-сюди. Відколи Когут почав ночами заповзати до сховку в стіні, його обличчя стало навіть блідішим і змарнілішим, ніж раніше; тепер хлопця повсякчас опосідала втома. Одначе цього ранку відчувалося, що десь усередині під його виснаженням нуртує неприродна енергія, що, немов електричний струм, судомно смикає його м'язи.

— Когуте? — тихо мовила Джейн. Більше ніхто не помітив, в якому стані він перебував. Усі були надто заклопотані близьким візитом генерального інспектора. — Ти тільки не занепадай духом, якщо в тебе не... — їй не вдалося змусити себе доказати фразу до кінця.

— Ось і настав цей день. — Він поглянув на Джейн, і на його обличчі промайнув химерний, лячний вишкір. — А знаєш, що? Нещодавно я знову чув Ходуличників голос. Ніби насправді він і не помер, а просто ховається десь у тінях або ж у закамарках мого черепа, тямиш? Що ж, я думаю, Ходуличникові сподобається цей день. Я зроблю це для нього.

— Так, але якщо...

— Ш-ш-ш-ш! — Він підморгнув і притулив пальця до носа, коли Ряднина нишком підійшла до них, щоб вишикувати дітей у маршовий стрій і попровадити їх на роботу. — Як ся маєш, Ряднинонько?

— Ти ліпше про себе подбай. — Вона вхопила його за вухо, затисла між великим і вказівним пальцями й ущипнула. — Бо якщо сьогодні облажаєшся, тобі торба, вишкребку, — сказала вона й відпустила Когутове вухо.

Той похилив голову й відвів погляд, а коли Ряднина відійшла вже на кілька кроків, щоб не обертатися, не втративши водночас власної гідності, голосно зауважив, звертаючись до Джейн:

— А звучить достоту як Блаґґ, скажи?

Ряднина напружилася, проте, не озираючись, пішла собі далі.

* * *

Того ранку дорогою на роботу Ряднина втрапила в халепу. Діти саме крокували повз смолокурні, а вона сягнистим кроком проминала Когута, пересвідчуючись, чи рівна шерега дітлахів, коли це раптом зчинилась якась метушня і на неї впала Будячина. Заскочена зненацька, Ряднина поточилася, повалилася на бік і втрапила головою точнісінько у відро з гарячою смолою. Коли ж та, відпльовуючись, підвелася на ноги, то була схожа на ґоллівоґа[67]. Її обличчя стало геть чорним від смоли, а волосся блищало на сонці.

Діти зайшлися сміхом.

— Заціптеся! — закричала вона, хапаючи ротом повітря. — Заціптеся, заціптеся, заціптеся! — Її рот кумедно роззявлявся. Ряднина люто змахувала патьоки, що стікали їй на очі, й спробувала якось відчистити ту смолу.

— Забирайся геть звідси! — вибухнув гнівом Блаґґ. — Ох же ж і тупе поріддя, трясця твоїй матері! Ану, бігом до ванної кімнати, та відчисти себе як слід! Я хочу, аби до полудня ти зішкребла оте лайно зі своєї мармизи, хай би навіть тобі довелося здирати його разом зі шкірою.

— Але ж це не моя провина! — заголосила Ряднина. — Це все...

— Геть звідси!— Блаґґ рвучко розвернувся й тицьнув своїм опецькуватим пальцем на Когута. — Ти! Мерщій біжи на склад і дістань собі кур'єрського жилета. Тільки ж новісінького, затям собі, найкращого, який там у них є! Цернуннос свідок, кур'єр із тебе поганенький, та вже нема ради, згодишся й ти.

— Так, сер, буде зроблено, сер. — Когут ухопив себе за чуприну, що спадала йому на чоло, й, смикнувши за неї, низенько вклонився, щоб приховати хитру переможну посмішку.

* * *

Той день видавався довшим за будь-який з усіх, що Джейн пам'ятала. І, попри те, що вони взагалі не мали роботи — зовнішній вигляд важив понад усе, тому їм не можна було мати справи ані з мастилом, ані зі шліфувальним порошком — дітей постійно переводили з одного робочого місця на інше, розбивали на групи, а тоді знову одразу збирали докупи, тож нервове відчуття неспокою не полишало нікого від самого ранку й до пообіддя.

Нарешті, уже надвечір, генеральний інспектор прибув на завод.

І хай якою частиною заводської території простував цей вельможний ельф, усюди його появі передувала хвиля шанобливого остраху. Не було жодного кобольда[68] чи корріґана[69], жоднісінького спанкі[70] чи піллівіґґіна, ані останнього донтера[71], який не знав би про наближення генерального інспектора. Повітря тремтіло в передчутті його приходу. Поперед нього линуло мерехтливе світло, змушуючи всі голови обертатися, а всю роботу — зупинятися ще за мить до того, як інспектор повертав за ріг або заходив до цеху.

І ось він постав у проймі дверей.

Інспектор був високий і величний у своєму італійському костюмі та плетеній шовковій краватці. На голові він мав білу захисну каску. Його обличчю з квадратною щелепою була притаманна врода, не властива жодній людині. Волосся й зуби були бездоганні. Інспектора супроводжувало двоє високопоставлених тілвіт теґів, кожен з яких тримав у руці канцелярський планшет, а слідом волочився оцінювач витрат. Цей представник бухгалтерії мав на плечах голову падальника.

Блаґґ, гордо випроставшись, стояв у змішаній шерезі зустрічальників із керівників вищої та середньої ланки. Він так ретельно вимив і відкшріб своє обличчя й роги, що вони мало не просвічувалися. Обіч і трохи позаду нього стояв Когут, спільник його тріумфу. Присутній був і старий Ґрімпке — він злегка сутулився й потирав руки, нервово шкірячи зуби в посмішці. А в самому центрі цеху височів перевернутий догори дриґом прототип пазуристої драконячої лапи.

Працівників вишикували під стінами, розташувавши їх за зростом і функціями, неначе виставлені напоказ інструменти. Діти, виструнчені й налякані, стояли під стіною за спиною свого наглядача. Ряднину поставили віддалік від Джейн, у протилежному кінці шереги, і її обличчя палало від стримуваної люті. Тій довелося обтяти більшу частину свого волосся, щоб позбутися налиплої на нього смоли, і від того вона мала обскубаний та кривобокий вигляд, який робив її цілковито непридатною, аби стояти поруч із Блаґґом у перших лавах зустрічальників.

Когут розвернувся в шерезі й кинув пильний погляд спочатку на Ряднину, а потім на Джейн. Блискавичним рухом він розхристав сорочку на своїх грудях, на мить показавши білий картонний прямокутник, притиснутий до тіла, а тоді хутко її застібнув. Видовище промайнуло перед очима так швидко, що сприйнялося радше підсвідомістю, ніж зором.

То була Блаґґова перфокарта.

Джейн так ясно передчувала те, що Когут збирався сказати, що, коли той безмовно проказав кілька слів, вона збагнула, що може читати з його губ.

«Ходімо зі мною», — промовив він.

Вона похитала головою.

Він потягнувся до неї, немовби для того, щоб узяти її за руку.

«Ми маленькі, картка прикриє нас обох».

Вона відсмикнула руку:

«Ні!»

Когут звів брову, і його око сповнилося холодним нелюдським світлом. Потім обернувся, знову втупив погляд поперед себе, набравши напруженої та правильної постави.

— Що то було? — прошепотів Малий Дік. — Ота біла штука під Когутовою сорочкою?

І Дещиця відгукнулася луною:

— Так, що то було?

— Та замовкніть ви, трясця вашій матері! — прогарчала Джейн кутиком рота. Оґр у білій сорочці озирнувся на них через плече, і діти доклали всіх зусиль, аби набрати невинного вигляду.

Однак вона встигла побачити. Той сталевий полиск у Когутовому оці не мав із хлопчиною нічого спільного. Крізь нього сяяло драконове світло, у ньому всередині діяв чужинський інтелект 7332-го. Дракон захопив хлопця й перетворив його на знаряддя, яке міг використовувати задля досягнення своїх незбагненних цілей.

«Не треба, не треба, не треба, — подумки благала вона. — Не треба, Когуте, не дозволяй отак себе використовувати. — Благала вона й дракона: — Не треба, не змушуй його цього робити. — Благала вона й Богиню: — Не треба, зупини плин часу, зупини рух, перероби цей світ, затримай сонце в його кругообігу, лише не дай цьому статися».

Тепер, усвідомивши присутність 7332-го, Джейн відчувала, як навколо них широко розливається вплив дракона, і всі присутні рухаються в ньому, неначе рибини у ворожому океані. З того, як заклякла Когутова спина, Джейн зрозуміла, що хлопець невідривно дивиться на прототип. Тільки зараз, надто пізно, вона збагнула — ночі, що їх Когут провів, вивчаючи гримуар, не були для нього марнуванням часу; ті нічні чування створили шпарину, крізь яку 7332-й міг проникати в хлопцеву свідомість і чинити на нього свій вплив.

Директор заводу потиснув руку генеральному інспекторові й відрекомендував йому головного бухгалтера. Вельможний ельф граційно просувався вздовж шереги, незмінно зберігаючи зоровий контакт із зустрічальниками й час до часу підкріплюючи свої рукостискання коротким ввічливим усміхом або поплескуванням по плечу.

Церемонія відбувалася з неквапливістю ритуальної драми. Спершу Когут віддав теку з докладним звітом про показники виробничої діяльності Блаґґові, той вручив її ельфові-генеральному інспектору, той передав її старшому за чином тілвіт теґові, той, своєю чергою — молодшому, аж поки, зрештою, тека зі звітом потрапила до оцінювача витрат, який, навіть побіжно не кинувши на неї оком, прилаштував її у себе під пахвою. Чудило позіхнув і дістав за це від Ряднини добрячого штурхана ліктем попід ребра.

Аж ось нарешті всі офіційні особи обернулися до прототипу, немов уперше його побачивши. Ґрімпке відгвинтив захисну кришку, надаючи доступ усередину лапи, щоби продемонструвати силу-силенну відцентрових зубчастих коліс, які заповнювали собою внутрішній простір механізму до самого його осердя.

— Дуженно важливо, — сказав він. — Оцейво маханізм усеньку лапу рухає, бачте?

Один із керівників вищої ланки скривився, проте вираз обличчя генерального інспектора був підбадьорливий, ласкавий та усміхнений. Ґрімпке просунув руку всередину лапи, аби показати, як добре змащено зубчасті колеса, і між його пальцями блиснуло сліпуче світло.

Він закричав.

Зсередини механізму вирвався потужний потік променевої енергії — яскраве актинійне[72] світло. Воно заковтнуло й поглинуло всіх тих, хто стояв поблизу. У тому світлі розчинилися костюми й обличчя. Захисна каска впала на підлогу, підстрибнула й покотилася геть. Усе прийшло в рух, угору здійнялись язики полум'я. І все це сталося у мить цілковитої тиші.

А тоді світ розлетівся на друзки.

Хвиля теплого повітря бурхнула в обличчя Джейн, і дівчинка поточилася назад; їй здалося, ніби її з такою силою вдарили подушкою, що мало не збили з ніг. Вона нічого не чула — у вухах шалено дзвеніло. Джейн почувалася так, неначе розщепилася на кілька частин, а перед її очима поставало занадто багато роздроблених картин, аби сприйняти їх усі відразу: тілвіт теґи, охоплені полум'ям, бігають, а потім падають. Один із менших заводських велетів згинається навпіл, заходиться істеричним сміхом, не ймучи віри в те, що коїться навколо. Щось падає згори, на мить розтинаючи повітря. Вибухають шлакоблоки, розпорскуючи навсібіч щебінь і лусочки фарби.

Цех наповнив імлистий сірий дим і чорний чад поліхлорбіфенолів[73] з охоплених вогнем трансформаторів. Заголосили сирени.

Посеред пучків іскор, які гейзером шугали вгору, стояв ошелешений Блаґґ. Він нерухомо бовванів серед загального сум'яття, наче стовп у бурхливому морі хаосу, а світло тим часом пройшло повз, а тоді й крізь нього. Одна рука спроквола піднялася, немовби він хотів щось запитати. А потім Блаґґ розпався на частини й розсипався сірим попелом.

Ряднина пронизливо заверещала, коли на неї порснув струмінь дрібних скалок. Вони поцяткували її обличчя, прокресливши на ньому граційну криву лінію, що акуратно огинала губи, ніс й обидва ока, проте увіп'ялися в шкіру обличчя та потрапили їй у волосся, геть його зіпсувавши. Інші діти підстрибували й швидко пританцьовували від болю, ляскаючи себе по руках та боках.

Та на жодного з них Джейн навіть не глянула. Вона пильно, ніби від початку часів тільки те й робила, дивилася на Когута.

До стіни коло виходу було прикручено болтами сіру емальовану коробку — частину охоронної системи й одну з Часомірових менших доньок. Вона була безлика й безока, проте не сліпа. Не була вона й безсила.

Когутове тіло, хирляве й худе, лежало коло дверей, наче клаптик паперу, що, послуживши своїй меті, був зіжмаканий і відкинутий геть. Від його грудей, звиваючись, тяглася вгору тонесенька цівка диму. В усьому цеху лише Джейн устигла побачити той яскравіший за магнезію спалах, що вивергнувся з-під його сорочки, коли хлопчина пройшов повз охоронний прилад і вже переступав поріг. Сяйво вирвалося з Блаґґової перфокарти. Джейн бачила той яскравий спалах, бачила, як у нестерпній муці вигнулося дугою Когутове тіло, прохромлене жорстокою силою, чула крик його болю, що раптово урвався, наче короткий, пронизливий крик жайворонка в досвітній пітьмі.

Джейн пильно дивилася на Когута. Він був мертвий.

* * *

Діти інстинктивно збилися в купку. Стоячи посеред диму, полум'я, криків і вигукуваних наказів, Ряднина з тихим подивом проказала:

— Блаґґ — мертвий.

— І Когут — також. — Промовив хлопчик-тінь звідкись з-за її плеча. — Вони разом вирушили до Спірального замку[74].

На якусь мить запало мовчання, діти були приголомшені цією дивовижею та неймовірністю того, що дві такі несхожі долі, зрештою, переплелися. Нарешті Будячина запитала:

— То що ж нам тепер робити?

Вона благально дивилася на Ряднину. Проте та не озивалася. Раптове лихо налякало її так само сильно, як і решту дітей. Вона тремтіла, прибита й ошелешена, а її обличчя зблідло, неначе сніг, поцятковане кров'ю в тих місцях, куди влучили скабки. «Нівроку собі ватажок», — кисло подумала Джейн.

Повз дітей непевною ходою пройшов один із наглядачів з віслючими вухами та в подертій білій сорочці. Йдучи, він торкав кожного з дітлахів за плече, неначе міг упасти, якби не тримався за когось рукою.

— Залишайтеся тут, — сказав він. — Сюди ось-ось має прийти представник служби безпеки. Він захоче з вами поговорити. — І наглядач зник у клубах диму.

А тоді дракон знову проник у Джейн, сповнюючи її рішучістю та силою.

— Стати до строю! — уривчасто наказала вона. — За зростом шикуйся! Готуйся! Кроком руш!

Усі покірно виконали наказ.

Джейн вивела дітей з цеху й маршовим кроком попровадила їх територією заводу. До монтажного цеху продовжували прибувати рятувальні сили. Завивали сирени автомобілів швидкої допомоги. Вечірня темрява навколо них сповнювалася мерехтливими вогнями й відгонила смородом вибухів. Автонавантажувачі й вантажівки неспокійно вовтузилися у своїх стайнях, час до часу скрикуючи стривоженими механічними голосами. Діти, неначе зачаровані, пройшли крізь цей хаос, захищені своїм цілеспрямованим виглядом. Ніхто їх не зупинив.

Джейн відвела їх до Будівлі № 5. Дехто з дітлахів — найменші — ще й досі натужно бухикали та покашлювали. Дехто тихенько схлипував, дехто шморгав носом, і в тому, з огляду на обставини, не було нічого дивного. Та коли Горлиця закинула голову назад і заголосила, Джейн добряче зацідила їй у вухо. Це змусило її замовкнути.

Перед сходами, що вели в дорміторій, Джейн відступила вбік і, погиркуючи й підштовхуючи, протиснула гурт дітлахів поперед себе. Коли останній, — звісно, це був Чудило, — пройшов повз неї, Джейн зірвала аптечку з гачка в стіні коло Блаґґових дверей.

Найперше треба було перев'язати рани. На щастя, мало хто з дітей дістав поранення внаслідок вибуху; більшість просто перебували в стані легкого шоку. Коли надійшла черга Ряднини, Джейн почала обробляти її обличчя, гульдра зненацька розбила кригу своєї апатії та закричала:

— Моє обличчя! На кого я буду схожа?

— На виродка, — сказала Джейн, — якщо я не повитягаю ці штуки пінцетом. Тому просто заціпся і дай мені змогу спокійно працювати.

Джейн зробила найбільше, що можна було зробити за допомогою тих інструментів, які мала під рукою. Коли вона закінчила, під Ряднининою шкірою ще лишалося кілька дрібних чорних цяток, але вони, найімовірніше, не становили серйозної небезпеки. Джейн приспала кількох найістеричніших дітей морфієм і наказала всім вкладатися в ліжка.

Тепер їхнім ватажком стала Джейн.

Проте, якщо вона зможе цьому зарадити, ненадовго.

* * *

Коли діти нарешті позасинали, Джейн видерлася на дах, щоб простежити згори за розвитком подій. З димарів у небо вивергалися стовпи диму й снопи іскор, а територією заводу безугавно сновигали рятувальні машини. Смерть такої важливої особи, як сам генеральний інспектор, спонукала весь завод до діяльності — байдуже, плідної чи ні.

Звичний лад поволі відновлювався. Тавматурги[75] в помаранчевих захисних костюмах вигулькнули з лабораторій та почали обходити територію заводу, розсіюючи радіоізотопи з кадильниці та бурмочучи заклинання, які змушували повітря застигати від страху. Земля, якою вони проходили, укривалася мереживом лей-ліній[76], що світилися синім, червоним і жовтим, немов якась збожеволіла електросхема. Частина ліній утворювала кола, які накладалися одне на одне, прямі лінії то сходилися під неправдоподібними кутами, то знову розходилися. Неможливо було навіть уявити, що тавматурги зможуть якось прочитати ці заплутані знаки магічного впливу. І, звісно, вони цього зробити й не змогли, оскільки жодна з тих силових ліній не вела до номера 7332.

Джейн пів ночі спостерігала з даху, боячись, що дракона, попри його маскування, таки виявлять. Вона була лише блідим горбочком на чорному обширі критого толем даху, і якби хтось її побачив, то подумав би, що то, певно, складський дух-покровитель за своєю законною роботою.

Коли місяць опустився ближче до небокраю, 7332-й нарешті покликав її до себе.

* * *

Джейн спокійно спустилася з даху, забрала гримуар, кристал і латунну грудку, а потім одяглася. Вона вийшла з дорміторію, відімкнувши двері Блаґґовим ключем, і, навіть не роззираючись, попрямувала до свого дракона. Дівчинка пішла територією заводу навпростець, не боячись викриття. Вона більше не остерігалася заводської охорони. Тепер це був клопіт 7332-го, а не її.

Коли Джейн прийшла на сортувальну станцію, величезні дракони обабіч неї відповзли вбік, щоб її пропустити. Вони були надто гордовиті, щоб дивитися просто на дівчинку, одначе жоден з них не поглянув на неї зизим оком, коли та проходила повз. На їхніх мордах годі було прочитати щось, окрім виразу пихи. Навігаційні вогні яскравими смугами червоного, зеленого й білого кольорів окреслювали їхні обриси.

Джейн наблизилася до 7332-го й видерлася нагору трапом на його боці. Вона почувалася невидимою.

Щойно дівчинка ступила досередини, у кабіні ввімкнулося м'яке світло. Цієї ночі захисного камуфляжу вже не буде. Двері, гримнувши, зачинилися за нею.

— Ти вбив його, — сказала вона.

З неосвітлених глибин машини долинув голос, який був удавано спокійний, але, попри цей спокій, у ньому бриніло передчуття свободи.

— Я мав відволікти охорону від виконання її звичних обов'язків на час, якого стало, щоб завершити мої приготування. Тобі не варто побиватися над тим, що пролилося трохи ельфійської крові.

Якусь мить драконова відповідь здавалася геть безглуздою. Тоді Джейн усвідомила: 7332-й подумав, що вона говорить про генерального інспектора.

— Я мала на увазі Когута! Ти використав його. Ти змусив його вкрасти Блаґґову перфокарту, знаючи, що станеться, коли він спробує нею скористатися. І то лишень, щоб замести свої сліди.

— Того малого? — голос 7332-го прозвучав спантеличено. — У ньому не було нічого особливого. Якщо забажаєш, я дістану для тебе скількох завгодно таких, як він. — Дракон поквапив її. — Сідай. Нам час покинути цю в'язницю й рушити назустріч свободі та небесам.

Джейн заціпеніло всілася в пілотське крісло й дозволила сервомеханізмам обвитися навколо неї. Вона вхопилася за чорні руків'я й зрушила ліве на чверть оберту. Подвійні голки увігналися в її зап'ясток. Усе попливло перед очима Джейн, а тоді її бачення перемінилося, — й ось вона вже дивилася драконовими очима, відчувала його нервовою системою прохолодний зимовий вітерець на залізній шкурі. Вона більше не була цілковито Джейн, а частиною чогось набагато більшого, ніж вона сама колись могла стати. Відчуття було приємним.

— Увімкнути системи двигунів, — сказала вона.

— Оце до діла сказано! — Заклекотіло паливо, яке електричні мотори закачували до турбін. Високе, пронизливе завивання ставало дедалі гучнішим, аж поки заповнило собою цілий всесвіт. Якби не м'які навушники, Джейн могла б оглухнути.

— Ми готові. А зараз встав ключі, — сказав 7332-й.

Джейн поклацала низкою перемикачів, перевіряючи, чи працюють навігаційні системи.

— У цьому немає потреби, — роздратовано мовив дракон. — Усе, що тобі треба зробити — це вставити ключі.

Зненацька в нічній тиші завив якийсь нелюдський голос. До першого голосу долучився другий, тоді третій, і ось уже всю територію заводу сповнило волання сирен. На їхньому тлі почулися тихіші, але пронизливіші голоси, що валували та скавучали. Гончаки-кіборги. Це могло означати лише одне — їх викрили. Певно, коли ввімкнулися турбіни, заплутані силові лінії драконового впливу засвітилися, неначе безліч яскравих неонових трубок, що вели до свого джерела.

— Хутчіш! — сказав 7332-й. — Нас викрили.

І рубіновий кристал, і латунна грудка лежали в кишені на її стегні. Дівчинка напівсиділа на них, і це було вкрай незручно. Проте вона не поворухнулася, щоб їх дістати.

— Назви мені своє ім'я.

У дальньому кінці станції з'явився один троль із заводської охорони, очі якого палахкотіли полум'ям. За ним бігло ще кілька його родичів, їхні постаті чорніли на тлі холодного неба. Кожен з них тримав п'ятьох чи шістьох гончаків-кіборгів, які рвалися вперед, напинаючи титанові шворки.

— Вони близько. Ми мусимо злетіти просто зараз, інакше не полетимо взагалі.

— Твоє ім'я, — наполегливо мовила вона.

Гончаків-кіборгів спустили зі шворок. Валуючи, вони помчали просто на дракона. Перший з них підстрибнув, з гучним брязкотом ударився об драконів бік і глибоко увіп'явся в нього своїми діамантовими зубами. Занурена в сенсоріум[77] 7332-го, Джейн відчула, як ікла прохромили її власну плоть. Вона голосно закричала від болю.

Урешті-решт в голосі 7332-го забриніли ноти відчаю.

— Якщо ми не полетимо просто зараз, вони нас дістануть! — Він загилив гончака задньою лапою, і той відлетів геть. Проте за ним слідом уже мчали інші хорти.

— То й нехай.

Гончаки підскакували у повітрі, щоб ухопити дракона. 7332-й рвучко розвернувся, аби зустріти ворогів віч-на-віч, і мало не викинув Джейн з її крісла. Драконові турбіни вищали, та злетіти він ще не міг. Тролі-вояки сердито волали й віддавали люті команди. 7332-й зменшив провідність електричних кіл, які забезпечували передавання нервових імпульсів від його шкіри; і Джейн, під'єднана до драконової симпатичної нервової системи, відчула, як терпне все її тіло. Гончаки почали завдавати драконові значної шкоди.

— Ключі!

Джейн чекала. Вона була напівзанурена в драконове єство й не цілком розуміла, де закінчується вона сама, а де починається він, проте була переконана — 7332-й точно знає, що вона не блефує. Дракон розумів, що вони нікуди не полетять, допоки він не назве дівчинці свого істинного імені та не надасть їй у такий спосіб контроль над собою.

— Меланхтон[78], з роду Мелхесіаха, з роду Молоха[79]! — крикнув дракон. Його мука охопила Джейн, неначе примарне полум'я. Дівчинка відчула, як його гнів обсмалює її вії, і зрозуміла, що він сказав їй щиру правду.

Вона рвучко розгорнула гримуар, хутко прогортала сторінки, знайшла потрібні їй командні коди й почала читати:

— Рекурвор. Рекусадора. Рекусамор. — Двигуни заревли й задвигтіли. — Рекуссус. Редачендо. Редактамос. — Джейн із зусиллям вставила кристал на місце. — Редадім. Редамбулес. Редамнавіт[80]. — Дракон стрясався, від стримуваної сили. Дівчинка припасувала латунну грудку в рецепторне гніздо й повернула праве руків'я на чверть оберту вперед — голки глибоко засіли в обох її зап'ястках. — А тепер — лети!

— Ти горітимеш у Пеклі за це приниження! — пообіцяв їй 7332-й. У закамарках черепа Джейн яскраво спалахнули пригадані драконом воєнні звірства. — Я власними кігтями віддам тебе на спожиток Тейнду[81].

— Замовкни й лети!

Вони рушили вперед. Тармак[82] заскреготів під їхньою вагою, коли вони почали набирати швидкість. Драконові крила здійнялися, розгорнулися, зачерпнули повітря. Гончаки попадали на землю. Джейн зайшлася істеричним сміхом, і 7332-й, на її подив, також.

Меланхтон відірвався від землі.

Здригаючись, вони злетіли. Заводські стіни рушили їм назустріч спочатку повільно, потім дедалі швидше, а тоді промайнули тривожно близько під ними. Вони залишили завод унизу і вирвалися на свободу, а тоді почали повільно набирати висоту.

Останній з пекельних хортів ослабив хватку, зірвався та з дзявкотінням полетів додолу, назустріч своїй смерті. З якоїсь далекої контрольної вежі на радіохвилях долинув спокійний, позбавлений емоцій ельфійський голос: «Ви порушуєте промисловий повітряний простір. Негайно передайте контроль над усіма автономними функціями».

Меланхтон закричав, і його бойовий гук розлетівся по усіх частотах, обриваючи радіозв'язок, глушачи радар і сягаючи струменем іонізованого випромінювання високо в стратосферу. А ген далеко під ними сили цивільної оборони за тривогою підіймалися в небо. Дряпаючи пазурами повітря, злітали ланки[83] загартованих війною створінь, які прагли знову відчути смак битви. Однак було вже запізно.

Джейн сміялася так сильно, що почала плакати. Вона не могла припинити думати про Когута, не могла прогнати з голови видіння його маленького нерухомого тіла. Її переповнювали такі несамовиті й хаотичні емоції, що дівчинка вже не могла розрізнити, які з них належать їй, а які — драконові. Та це було неважливо. Відчуття 7332-го не могли бути сильнішими за те, що переповнювало її просто зараз. Джейн пломеніла від радості.

Вони полинули у височінь.

Розділ шостий

Джейн жила, удаючи із себе лісову діву[84], посеред клаптика землі, порослого невисокими деревцями, одразу за звалищем. Дівчина облаштувала собі житло всередині кабіни того, що для решти світу здавалося напівпохованим у суглинках проіржавілим громаддям якогось прадавнього та зруйнованого дракона — просто собі химерною оселею зі сталевими пластинами, привареними понад вікнами, та давно знерухомілими поршнями двигунів.

Дівчина була тихим створінням. Вона вже доходила літ і, хоча цього тоді ще не розуміла, була гарненькою. Через своєрідний вибір місця для осідку від неї незмінно відгонило холодним металом, і за звичайних обставин Джейн могла б стати для тутешніх мешканців об'єктом пересудів. Утім, не стала. Якщо тутешні мешканці про неї взагалі думали, то хіба як про непримітну частинку місцевої громади, нічим не прикметну фейрі, яка жила в цій місцині, скільки вони себе пам'ятали.

Така всеосяжна була сила драконового навіювання, що ніхто, крім самої Джейн і 7332-го, не знав, що насправді вона — людина й прожила тут лише кілька коротких місяців.

Щобудня вранці шкільний дзвін накладав своє закляття на довколишні пагорби, скликаючи молоднечу на заняття. Школярі збігали додолу схилами, перестрибували через струмочки, вигулькували з печер, дупел у деревах і приміських будиночків, спонукувані до здобуття освіти силою, що значно перевершувала їхній власний потяг до знань.

Одного ранку, розчахнувши двері, Джейн побачила, що на землю прийшла весна. Замерзлий ґрунт відтанув і розм'як, перетворившись на багно, а повітря сповнив розкішний запах сирої землі. Дерева досі стояли голі та чорні й ще не вкрилися бростю. Проте вигляд сухих брунатних трав, у заростях яких уже рясно проглядали сяйливі відтінки свіжої зелені, вселяв надію. А онде меріон[85] щосили старався затягнути іржаву оцинковану шайбу до свого муравлища.

Коло драконової задньої лапи із землі вибився крокус. Джейн зіскочила вниз і сіла навпочіпки коло квітки, захоплено милуючись нею, проте не торкаючись. Пелюстки крокуса були ніжні, білі та майже прозорі. Вони не мали запаху й тріпотіли від легкого вітерцю, що повівав з її ніздрів.

Для Джейн це дозвілля було втіленням свободи. Така дрібничка, як нагода зупинитися на мить, аби просто помилуватися квіткою, сама невимушеність цієї дії була для дівчини знаком прихильності долі й винагородою, поживою та питвом для її духу.

Дзвін пролунав знову, і її литки здригнулися.

Джейн судомно підвелася й нап'яла на голову капелюха з широкими крисами, на кшталт того, який носила Морґан Калабрезе[86], запхала руки глибоко до кишень своїх вільних штанів. Вітрівку вона лишила розхристаною.

Надто вже чудовим був цей день, щоб псувати його поспіхом. Чимдуж опираючись тій силі, що тягнула її вперед, дівчина легкою ходою спустилася з пагорба.

За хвилину Джейн почала насвистувати. Вона нічого не могла з цим удіяти.

* * *

Те тепле відчуття добробуту не полишило Джейн навіть тоді, коли вона прийшла на шкільний двір і побачила, що він уже спорожнів, і лише самотній пес-падальник скрадається полем для сокеру[87]. Сьогодні дівчина збиралася навідатися до торговельного центру — Щуролуп обіцяв показати їй, як обчистити грошову скриньку в рейсовому автобусі. І лише коли вона увійшла до зведеної з червоної цегли шкільної будівлі, її настрій потьмарився. Глухі відлуння цих сірих коридорів шурхотіли, неначе сповнена страждання припливна хвиля. Під стелею дзумкотіли свою нервову пісню флуоресцентні світильники.

У глибинах будівлі кричало огидне створіння, яке директор школи тримав у своєму кабінеті. Її шлунок стиснувся, готовий вивернутися навиворіт, — дівчина відчула, наче хтось провів пазурами вздовж її хребта.

Злегка сутулячи плечі, Джейн поквапилася до своєї класної кімнати.

Коли дівчина відчинила двері й увійшла, огрядний старий Буркало надув щоки, неначе ропуха, що виставляє себе напоказ.

— Овва! Та це ж міс... — швидкий, майже непомітний скісний погляд на обліковий журнал відвідування учнями занять, який він тримав напоготові на своїй стільниці. — ... Олдерберрі! Невже ви зволили вшанувати нас своєю присутністю? Та й запізнились усього на якихось шість хвилин. Як чарівно! Можливо, ви матимете бажання поділитися з рештою класу причиною вашого запізнення?

Джейн зашарілася й втупила погляд у підлогу.

— Я задивилася на квітку, — пробелькотіла вона.

Буркало приставив долоню до вуха і, розкарячивши ноги, присів, усім своїм округлим тілом опинившись нарівні з Джейн.

— На що?

— На квітку!

— О-о-о-о-о, розумію. — Його обличчя набуло такого перебільшено урочистого вигляду, що тут і там у класі залунало хихотіння. — То ви втратили лік часу, поринувши у сповнене втіхи споглядання наших милих маленьких квіткових друзів, так? — тепер уже весь клас відверто з неї сміявся.

Джейн відчувала, що зараз Буркало, зіп'явшись навшпиньки, тихцем обходить її тією підкреслено плавною, скрадливою ходою, до якої зазвичай вдавався, коли розігрував сцену для задніх рядів. Буркало неабияк пишався своїми театралізованими виставами й часто хизувався перед учнями, що це штукарство зробило його найнезабутнішим, а отже — найліпшим учителем у всьому окрузі.

— Але ж, моя люба, мила міс Олдерберрі, хіба ви не знаєте, що квіточками годі цілком насолодитися, допоки їх не...

Тепер він був позаду неї, вона відчувала його кислий віддих над своїм плечем, а оскільки вже бачила, як цей самий ритуал Буркало виконував за участі інших учнів, то розуміла, що просто зараз він опускає своє маленьке гостре підборіддя дедалі нижче й нижче, аж поки, зрештою, воно разом із самовдоволеною посмішкою на губах занурюється в жирні складки шиї та щік, а згори на це безроте обличчя кидають люті сірі відблиски запилюжені диски вчителевих окулярів. Дівчина знала, що станеться потім, і знала також, що як не стерпить, то буде покарана — залишиться в школі після уроків і проґавить нагоду побувати в торговельному центрі. Або, ще гірше, її могли відправити до директорового кабінету, щоб вона на власному досвіді дізналася, як це — поглянути в обличчя василіскові[88]. Від приниження Джейн міцно заплющила очі.

— ...зірвати! — Він запхав свою руку Джейн між ноги й ухопив її за промежину. Дівчина мимоволі пискнула, мов якесь курча, незграбно підскочила, рвучко розвернулася й відсахнулася подалі від учителя. А клас аж корчився од сміху. Усі нестямно репетували, пирхали, іржали й реготали, немов оце щойно вперше побачили, як він утинає таку штуку.

— Сідайте на своє місце, Джейн! — суворо мовив Буркало. — Нам усім тут треба працювати, а не гаяти час на ваші дурнички.

А йти їй було далеченько. Джейн разом зі Щуролупом сиділа в дальньому кінці класної кімнати, на одній з «ослячих лав», призначених для школярів, які відставали в навчанні.

Джейн не мала друзів у класі, тож решта учнів для неї були здебільшого нерозрізненною юрбою невідомих їй фейрі та диваків. Та навіть якби вона добре всіх знала, Щуролуп однаково вирізнявся б на тлі їхніх лиховісних облич і злостивих виразів. Двійко маленьких червоних очей шалено поблискували з-під нечесаної стріхи його солом'яного волосся, а кутик рота кривився у вишкірі, який мав би промовляти, що його власник мудрий, як лис. Його руки були надто костисті й надто довгі на противагу опецькуватому тілу; та варто було призвичаїтися до цього, і ви помічали, що хлопець мав гарні долоні з навдивовижу довгими пальцями, такими гнучкими, що могли двічі обвитися навколо пляшки кока-коли.

Джейн відвернулася й сіла на місце.

Раптом вона відчула, як її обличчя стискає крижаний холод. Її руки так міцно вчепилися за краї парти, що аж нігті побіліли. У ній зміцніла якась чужинська рішучість. Дівчина зачекала, поки Буркало відвернеться й нахилиться, щоб підняти шматок крейди, а тоді випростала спину й тицьнула в його бік середнім пальцем.

Цей жест побачили лише ті дітлахи, які сиділи поруч. Почувши їхній сміх, Буркало озирнувся. Проте Джейн була до цього готова, її рук він не бачив, а обличчя мало ані винуватий, ані невинний вираз: на ньому в правильному співвідношенні застигли похмурість і готовність оборонятися. Спантеличений, Буркало розвернувся до класної дошки.

Щуролуп ледь стримався, аби не зареготати. Бузкова діва зустрілася очима з Джейн й усміхнулася. Джейн ледь помітно кивнула їй у відповідь і розгорнула підручник.

Вона навчалася.

* * *

Під час обідньої перерви Джейн тупцювала в дальньому кінці їдальні з тацею в руках, шукаючи собі вільного місця. Марно було навіть думати про те, щоб підсісти до дворфів, хлопчиків-мізинчиків або ґриґів[89]. Навіть якби вона змогла вміститися на котромусь з їхніх крихітних стільців, їй однаково не було б місця серед тих створінь — надто вже відособлені вони були, і кожне з них на свій лад трималося свого клану. Не вельми розумно було б сідати надто близько до якогось ламі[90], ґвархелла[91] чи кірк-ґрима[92]. Незле було б усістися в куточку, і бажано, щоб поруч був один вільний стілець, аби мати змогу відгородитися ним від угруповань, які сиділи за тим столиком. Джейн не хотіла видаватися надто гордовитою. Або ж згодився б стілець між двома докорінно відмінними гуртами; тоді вона могла б сидіти, дивлячись просто перед собою, й лишатися поза їхньою увагою.

Оскільки не було жодної хорошої альтернативи, Джейн усілася пліч-о-пліч зі Щуролупом.

Щуролуп саме захоплено розмовляв із довготелесим фейрі на ім'я Пітер-зі-схилу-пагорба. Джейн побіжно його знала, адже вони мали кілька спільних занять. Пітер був убраний у випрані з кислотою джинси й денімову куртку з надрукованими на спині логотипом гурту Дикий Гін та написом «Тур „Роги Ельфландії“». У нього був кепський колір обличчя й гарна зачіска. Коли вона підсіла за їхній столик, Пітер лише підвів очі, та, не дивлячись на неї, запитав, звертаючись до повітря:

— Що за приблуда?

Джейн заклякла.

— Вона зі мною, — сказав Щуролуп. — Зрозуміло?

Пітер знизав плечима.

— Та мені байдуже.

Джейн їла мовчки, боячись, що їй доведеться взяти участь у розмові. Бесіда точилася тільки про машини — очевидно, свої основні дисципліни Пітер вивчав у шкільній майстерні: говорили про психологію виверн, про непередбачувану поведінку старого свердлильного верстата, який був у цій школі з давніх-давен і якого, певно, вже пора було приспати. Джейн зачаровано слухала. Заняття, що їх вона відвідувала, якщо колись і зачіпали тему техніки, то суто теоретично; тож дівчина неабияк заздрила хлопцям, які мали практичний досвід у цій царині.

Коли вона взяла зі столу свою тацю й уже збиралася йти, Щуролуп недбало запитав її:

— То як, плани на сьогоднішнє пообіддя залишаються такими, як домовлялися?

Джейн ствердно кивнула головою й утекла.

* * *

Оскільки Джейн так сильно відставала від решти класу, щопообіддя їй доводилося ходити до блідого чоловіка на додаткові двогодинні заняття. Блідий чоловік був високим і худим створінням, убраним у бежеві чиноси, білу сорочку й парусинові палубні туфлі. Його шкіра була така сама безживна, як і його одяг, а очі — ще мертвотніші.

Коли Джейн увійшла до класу, учитель, як завжди, не підвів очей. Він нерухомо сидів на дерев'яному стільці, спиною до шкільної дошки, дивлячись просто перед собою в порожнечу.

— Добрий день! Мені сказали прийти до вас на додаткові заняття.

Блідий чоловік підняв на неї погляд і кволо кивнув. Неквапливим, недбалим рухом узяв зі стола книжку, розгорнув її, перегорнув одну сторінку вперед, а тоді назад.

— Є три зірки, — мовив він, — що обертаються в небесах навколо Юпітера: небесні тіла, непередбачуваний рух яких утворює для цього мандрівника в його величному дванадцятирічному просуванні навколо сонця ще одне, менше, зодіакальне коло.

Джейн мусила щосили зосереджуватися, щоб ухопити сенс учителевих слів, настільки безвиразно він їх вимовляв. Якби вона бодай трохи втратила пильність, то вже невдовзі під монотонне гудіння його голосу могла б замріятися й поринути думками в небесну височінь. Блідий чоловік дозволив би їй трохи помарити. Його це анітрохи не обходило. Він був лісовим створінням і, вигнаний зі свого природного середовища, став таким безвільним, змарнілим та знесиленим, що здавалося, ніби його тут узагалі немає. Йому бракувало сили й жвавості, притаманної всім живим істотам.

Не перериваючи лекції, учитель видлубав з пачки в кишені своєї сорочки пожмакану цигарку, розгладив між двома пальцями, тоді встромив її в кутик рота і, поплескуючи себе по кишенях, заходився шукати сірники.

Джейн подумки зітхнула. За вікном невиразно даленіло видноколо, облямоване нерівною смугою зимових дерев.

Дівчинка з тугою подумала про Щуролупа й торговельний центр.

Та вона дала 7332-му обіцянку. Дракон не задурно надавав їй прихисток і захист, а також харчі, що їх, завдяки певному технологічному виверту, доставляли до її дверей двічі на тиждень. Щоб сповна відновити свою силу, 7332-му потрібен був механік; тож йому не було користі від дівчини в її теперішньому неосвіченому стані. З погляду Джейн, це була справедлива угода, домовленість двох рівноправних змовників задля задоволення їхніх потреб. Щоденні додаткові заняття з блідим чоловіком були частиною тієї ціни, що її вона погодилася платити.

— Перепрошую, — нерішуче сказала вона, — але який вплив оці менші планети справляють на нашу поведінку й наші долі? Себто, я маю на увазі, який астрологічний вплив?

Він подивився на неї.

— Жодного.

— Узагалі ніякого?

— Анінайменшого.

— Але ж, якщо планети чинять вплив на наш талан... — вона затнулася й замовкла, побачивши, як блідий чоловік з презирливим виразом повільно похитав головою. — Певно, ви погодитеся з тим, що планети розпоряджаються нашими долями та контролюють їх? — провадила вона далі.

— Ні.

— Узагалі?

— Узагалі.

— Тоді що їх контролює? Тобто, я маю на увазі, наші долі?

— Єдиними зовнішніми силами, які на нас бодай якось впливають, є ті, що їх ми бачимо щодня: усмішка, насуплені брови, кулак, цегляний мур. Те, що ти називаєш долею, є лише семантичною помилкою, приписуванням умислу тому, що насправді є лише сліпим випадком. І хоча тією чи тією мірою всі ми змушені опиратися потокові випадкових подій, проте рухають нами лише внутрішні спонуки та сили.

Джейн ухопилася за цю останню фразу.

— Отже, ви хочете сказати, що наша доля закладена в нас самих, правильно?

Він похитав головою.

— Якщо це й так, то вона надзвичайно мала та до неможливості невловна. Я б не радив тобі покладатися на таку незначну сутність.

Джейн здалося, що навколо неї розверзлася крижана, нігілістична порожнеча, яка простягалася в усіх напрямках одразу, утворюючи досконалу сферу, що вміщувала в собі цілий всесвіт. Дівчині годі було навіть уявити те існування, з яким її щойно познайомив блідий чоловік, воно здавалося таким нерегульованим і не мало ані джерела, ані мети, ані напрямку. А втім, було очевидно, що будь-які ілюзії, марнота чи бажання підсолодити піґулку такі невластиві її вчителеві, що Джейн і на гадці не мала, що він може їй брехати. Навіщо йому завдавати собі такого клопоту?

— Але ж усі, кого я знаю, вірять у планетарний вплив.

— Так. Вірять.

Дівчинка зачекала, та вчитель не став заглиблюватися в деталі.

— У вступі до астрології нам казали, що кожна особа має зірку-покровительку і що кожній зірці притаманний свій мінерал, колір і музичний звук, а також рослина, що допомагає під час хвороби, спричиненої окультацією[93] тієї зірки.

— Усе це неправда. Зірки не виявляють до нас жодного інтересу. Для них не матиме ніякісінької ваги навіть наше цілковите вимирання.

— Але навіщо? — скрикнула Джейн. — Якщо це — неправда, тоді навіщо нас цьому вчать?

Учитель постукав по сторінці сухою пучкою пальця — не те щоб нетерпляче, радше педагогічно.

— Для кожного шкільного курсу потрібні підручники, таблиці й навчальні посібники. Натоді як інформацію, кодифіковану як астрологія, було дискредитовано й визнано застарілою, вона вже мала усталене коло покупців. А певні... особи мають зиск від контрактів на поставку цих навчальних матеріалів.

Ніздрі Джейн ятрив запах крейдяного пилу, та й той був не більше ніж просто статистичним випаром мертвих молекул, що зависли в непорушному повітрі. Вона відчувала присмак крейди в себе в роті.

— Але ж, якщо те, що ви кажете, справді так, тоді все це позбавлене сенсу. Правда? Я маю на увазі, тоді ніщо не має жодного значення, адже так?

— Аси tetigisti, — мовив блідий чоловік своїм безпристрасним голосом. — Ти голкою торкнулася суті[94].

Джейн здригнулася, немовби щур пробіг її могилою. Можливо, це непоясненне відчуття тривоги охопило її лише тому, що випадкове озвучування Когутового істинного імені нагадало їй про те, чого вона воліла не згадувати. Одначе глибоко всередині неї щось теленькнуло — тихенько й беззаперечно, неначе дзвоник, і сказало Джейн, що насправді це не так.

Щойно сталося щось жахливе, а вона й гадки не мала, що саме.

* * *

Торговельний центр справдив усі сподівання Джейн, ба більше, навіть перевершив їх. Він здіймався з акуратно розрівняної бульдозерами вершини пагорба, а на білих мармурових колонах був увінчаний високою, порослою травою маківкою. Дівчина нервово пройшла ділянкою, на якій пофоркували хромовані залізні коні, б'ючи копитами тармакове покриття й випускаючи цівки відпрацьованої моторної оливи.

— Ну ж бо, ходімо, — з огидою проказав Щуролуп. — Не будь такою боягузкою.

І він попровадив її крізь браму зі слонової кістки до головного входу.

Усередині не існувало часу.

Повітря сповнювала тиха музика, а очі тішило ретельно і з витонченим смаком підібране світло нескінченно розмаїтих відтінків і текстур, яке відкидало м'які тіні, відбивалося від латунних ліжок і безрадісно відскакувало від дзеркальних куль, які вертілися над головою серед рекламних прапорів. Джейн почувалася ушляхетненою вже просто від того, що перебувала тут, була однією з тисячі статечних і доброзичливих покупців, чиї вишукані смаки ввесь цей приємний внутрішній світ торговельного центру був покликаний вдовольнити.

Повітря пахло лілеями, шкірою й печивом із шоколадною крихтою.

— Не вештайся без діла, гаразд? — сказав Щуролуп.

Торговельний центр містив у собі сотню досконалих крамниць, кожна з яких була коштовною скринькою, повного скарбів. Звукові системи, золототкані сукні, смарагдові черевички: неосяжні ряди вішаків і полиць з ідентичними багатствами. Й уся ця пишнота множилася і повторювалася так рясно, що її годі було охопити розумом. Джейн зупинилася перед крамницею Der Zauberberg[95]. Відображення дівчини в листовому склі вітрини наклалося на кришталеві келихи, попільнички, декантери, преспап'є й чаші, кожна ромбовидна грань яких відкидала веселкові відсвіти, а тим часом за її спиною струменіли примари мускатних дерев, водограїв і ескалаторів. Від надміру розкоші довкола голова Джейн пішла обертом.

Геть очманіла від побаченого, дівчина дозволила Щуролупові завести її до якогось бутика. Він називався «Ойленшпіґель[96]».

— Припини витріщатися, — роздратовано сказав він. — Ось. — Він смикнув її за штани, й щось важко впало на дно її кишені. — Поводься природно.

— Що? — Вона завмерла й пошепки запитала: — Що це таке?

— Наручний годинник. — Щуролуп скривив гримасу. — І не шепочи отак, бо ще привернеш до нас увагу.

Джейн несміливо дозволила йому провести її кількома крамницями. Говорячи цілком нормальним голосом, який природно стишувався, коли хтось підходив до них надто близько, Щуролуп прочитав їй лекцію про охоронні процедури та найзручніші місця для крадіжок.

— Навіть не думай цупити золото, — сказав він їй перед ювелірною крамницею. — Ті прикраси призначені лише, щоб виставляти напоказ; справжні коштовності вони тримають у сейфі в задній частині крамниці. А оце лайно, яке вони демонструють у вітринах, хоча й скидається на щире золото, та триває це недовго, хіба один день. Поки ти донесеш ті брязкальця додому, вони перетворяться на сухе листя чи дохлу мишу. Можливо, на рінь.

— О, — сказала вона.

Щуролуп показав Джейн непримітні закутки попід стелею, де були розміщені обереги від злодіїв, а також зачаровані дзеркала, крізь які оґр-охоронець може звіддаля стежити за цінним крамом, брошки з пришвидшеного срібла[97], які кричатимуть «Злодій!», щойно спробуєш дістати їх з футлярів. Створювалося враження, що він добре знається на своїй справі.

Проте дівчина помітила, що Щуролуп умисне уникав бутиків на кшталт Enchanté[98] чи «Мода Матінки Голле[99]», не кажучи вже про крамниці для високих ельфів, а зосередився на більш пролетарських крамничках зі щільним потоком покупців, на таких місцях, де сама їхня присутність не привертала лиховісних позирків охорони.

— Тепер твоя черга, — сказав він.

— Я не можу!

Він не звернув анінайменшої уваги на її заперечення.

— Он там, праворуч — Дерево Ейлдон[100]. Тільки ж гляди мені, не торкайся жодної з отих хусток у глибині крамниці. Вони під захистом. Я відчув це, коли ми проходили повз — неначе легенько вдарило струмом. — Він підштовхнув її. — Здибаємося біля криниці.

Джейн і незчулася, як опинилася всередині. Вона повільно пройшлася поміж вішаками з яскраво-лаймовими й вишневими спортивними костюмами та вітриною з парфумами, а тоді розвернулася й обережно, зачудовано взяла до рук кришталеву пляшечку Merde du Temps від Річчі з Ісу[101]. Це була гарна річ, що так ідеально вляглася у неї на долоні.

— Чи можу я вам допомогти? — поруч із нею матеріалізувалася карга з аристократично гострими вилицями й блідою шкірою вишуканого трупного відтінку. Вираз її обличчя промовисто свідчив, що вона мала в цьому сумнів.

— Ні! — Джейн поквапливо повернула флакон на місце. — Я просто... просто дивлюся.

Обдарувавши її крижаною посмішкою, карга неквапно віддалилася. Джейн помандрувала вглиб крамниці.

Та хай куди дівчина йшла, вона всюди відчувала на своїй спині підозріливий погляд очей карги-продавчині, який штовхав її, немов якась фізична сила, все далі й далі, аж поки Джейн зрештою опинилася в найдальшому кінці крамниці. Розгладжуючи пальцями червоно-чорну хустину, облямовану білими черепами й чотирма кельтськими спіралями в центрі, дівчина підвела погляд і, на свій подив, побачила, що карга відволіклася на нового покупця й більше не дивиться в її бік. Джейн поквапливо запхала хустку собі під блузку.

І лише тоді вона згадала, що Щуролуп застерігав її не чіпати хусток.

Якусь мить вона стояла в очікуванні, що в неї влучить блискавка, прибіжать вартові або чиясь пазуриста лапа стисне їй зап'ясток. Джейн поглянула вгору, у куток стелі, й побачила прикріплену там в'язку кісток і пір'я. Якщо не брати до уваги невеличких відмінностей, це був такий самий фетиш-оберіг, як той, що вона свого часу бачила на одвірку Блаґґового кабінету. Таку в'язку вона проминула, перетнувши поріг, щоб украсти обрізки наглядачевих нігтів того дня, коли знайшла драконячий гримуар.

В її жилах текла людська кров. Фетиші-обереги були проти неї безсилі.

Із серцем, що шалено калатало в грудях, Джейн попрямувала геть з крамниці.

Коли вони зі Щуролупом зустрілися на лаві коло святої криниці у дальньому кінці торговельного центру, дівчина вже встигла заскочити до жіночої вбиральні, щоб, усамітнившись, дістати хустку й перекласти її в інше місце. А зараз, ставши на вкриту мохом кам'яну цямрину криниці, вона зіп'ялася навшпиньки й крутнулася, на мить ставши таким само диким створінням, як і будь-яка з дівчат у її класі. Джейн склала долоню в кулак, а тоді витягла хустку з рукава, пропустивши її між стисненими пальцями, і помахала нею в повітрі.

— А чи подобається тобі те, що я маю? — запитала вона й засміялася зі Щуролупового подиву.

— Як ти це зробила? — підозріливо запитав він.

— Ой, — безтурботно сказала Джейн, — я маю свої способи. — Вона облизала губи. — Зробімо це знову.

Коли Джейн нарешті пішла додому, одна з кишень її штанів була напхом напхана різноманітними дешевими витребеньками, а вітерець розвіював обмотану навколо її шиї хустку. Вони провели в торговельному центрі кілька годин, одначе назовні ще й досі було пообіддя, достоту як і тоді, коли вони заходили досередини. Вона вже майже ладна була розвернутися та знову зайти до будівлі. Та Щуролуп би не дозволив їй ще щось поцупити. Її спортивне завзяття вочевидь його нервувало. Джейн підозрювала, що він не мав аж такого багатого досвіду крамничних крадіжок, як намагався це показати.

Проте вона знала, що ще повернеться сюди сама.

* * *

— Я вдома!

7332-й не відповів. Він ніколи не відповідав. За весь той час, що вони прожили понад звалищем, він ані разу до неї не заговорив. Після їхнього єдиного несамовитого й дивовижного лету тієї ночі, коли вони врятувалися втечею з території заводу, дракон неначе онімів і цілковито злився з навколишніми теренами.

— Нас шукатимуть, — сказав він їй. — Дотримуйся своїх обіцянок, і не буде жодних проблем.

І звідтоді він поринув у мовчання. 7332-й мав надприродне терпіння, притаманне всім ящерам, збудованим на основі заліза. Минуло кілька місяців, відколи дівчина востаннє чула, як він до неї говорить, а втім, увесь цей час вона відчувала його присутність у закамарках свого черепа: дракон лежав тягарем десь у глибині її потилиці, неначе брила брудної криги, що пережила зиму.

Джейн виклала свої книжки й взялася до навчання.

Ззовні пролунав тихий глухий удар, а тоді ще тихіший звук лопотіння крил, які важко змахували, силкуючись піднятися в сутінкове небо. Певно, сова чи якась менша гарпія знайшла здобич для своєї малечі. Джейн смикнула важіль, аби відчинити вікно кабіни. Небо назовні було прекрасне. Низько на небокраї виблискували в присмерку три зірки. Відбиваючи їхнє світло, червонясто сяяла краплина води на вершечку водонапірної башти.

Саме о цій вечірній порі вона часом бачила мигцем, як один за одним через звалище перебігають хлопці-вовкулаки, прямуючи до парку, й чула їхні самотні та екстатичні голоси. У такі миті Джейн палко бажала стати однією з їхньої зграї, носити важку шкіряну куртку, що поскрипувала б під час кожного руху, й черевики-гівнодави з короткими хромованими ланцюжками навколо закаблуків; мріяла про те, щоб зависати разом з ними у салоні аркадних автоматів, бути такою само знудженою й охочою до бійки, слухати важку музику і, можливо, спробувати дещицю чогось незаконного.

У ці досвітні години вона часто недремно стояла коло вікна й дожидала, коли вони, повертаючись додому, промайнуть повз її оселю. Назад вони бігли сонні, а їхні морди були перемащені кров'ю. Якось один із них озирнувся на неї. Їхні погляди на мить перетнулися, і дівчина відчула несамовитий потяг розчахнути двері навстіж і побігти босоніж слідом за ним.

Одначе Джейн розуміла, що ліпше цього не робити. Хлопці-вовкулаки були небезпечні.

Тож цього вечора, як і завжди, дівчина тримала двері зачиненими. Невдовзі вона розв'язала хустину й розгладила її на коліні. Та була зіткана з чистого шовку і вручну розмальована дворфськими ремісниками, а зображені на ній спіралі були розташовані так, неначе розходилися променями зі спільного центру, тож здавалося, ніби вони закручуються одна в одну. Джейн знову вільно пов'язала хустку навколо шиї та розвернула її так, щоб трикутна частина звисала наперед.

— Бачив, що я маю? Гарна, правда?

7332-й не озвався.

— Вона крадена.

Мовчання.

— Я ходила до торговельного центру з одним хлопцем, і він навчив мене красти речі. У мене це добре виходило.

Утім, дракон і цього разу не відповів.

Щоночі, перш ніж лягати спати, Джейн говорила до 7332-го, мовчки медитувала й зосереджувала всю свою волю, намагаючись повідомити його про свої потреби.

«Мої черевики геть зносилися, — думала вона, — невдовзі мені знадобляться нові. І калоші також. А ще гроші, щоб купити підручники, нові джинси й плакат з Браяном Фаустом, одягненим у чорну шкіру й зі стратокастером[102], підвішеним на ремені низько біля стегна».

Інколи дракон її слухав, але частіше — ні. А зараз кумулятивний ефект[103] його байдужості по самі вінця сповнив її розпачем і, закипівши всередині, пролився назовні слізьми.

— Прокляття! Чому б тобі не відповісти мені, тупий ти виродку? Ну чому? — Вона грюкнула кулаком об залізну плиту стіни. — А знаєш, що? Мені здається, що ти вже більше не живий. У тобі залишалося снаги лише на один політ, і ти її вичерпав уже до решти. Тепер ти — не більш ніж величезний шмат залізяччя. Можливо, у твоїх електричних системах ще й досі циркулює струм і жевріє щось на кшталт тьмяної свідомості, але не більше. Ти геть стратився розуму й вже не можеш навіть говорити. Ти — ніщо! Nada[104]. Мені слід продати тебе на металобрухт.

Жодної відповіді.

Джейн розлючено змела свої книжки з пілотського крісла. Вони зісковзнули вниз й розсипалися по стребнованій ковдрі, що вкривала матрац, який правив їй за ліжко. Навіть попри те, що її пожитки були вкрай скромними, вони заледве вміщалися в крихітному просторі кабіни.

Джейн впала у крісло.

Від її дотику ожили навігаційні системи. Окуляри доповненої реальності зімкнулися навколо її голови, і за мить дівчина знову дивилася на довколишній світ Меланхтоновими очима. Дракон пильно вдивлявся у землю. Джейн підняла його погляд. Тепер її поле зору охоплювало всі 360 градусів. Вона могла окинути оком усе звалище, від одного краю, де воно межувало із заростями невисоких дерев, і до другого, де закінчувалося невисоким, але крутим схилом. За тим крутосхилом її очам відкривалися вишикувані в ряд тісні задвірки непоказних і закіптюжених цегляних будиночків, всуціль захаращені вугільним сміттям і поіржавілими кістяками велосипедів та інших машин. Графіті на садовому мурі сяяли в драконовому баченні так яскраво, неначе були підсвічені неоновими вогнями: «ЕЛЬФИ, ІДІТЬ У СРАКУ!» і «ТУТ ДВОРФИ ВЕРХОВОДЯТЬ, ЗАТЯМТЕ ЦЕ!» з парою перехрещених молотів, намальованих під останнім. У видимій людському оку частині спектра мерехтіли неприродною телевізійною блакиттю три вікна.

На мить Джейн зависла на краю прірви, готова прикликати Меланхтона, назвавши його істинне ім'я. Якусь долю секунди склади його ймення вже ладні були злетіти з її язика, та навіть від найменшої думки про них усередині Джейн здійнялася така сильна хвиля нудоти, що дівчина мало не виблювала. Щось у її мозку почало повільно розгортатися.

Погляд Джейн розфокусувався, а тоді спрямувався всередину, і перед її очима з'явилися дані технічної діагностики: зелені лінії прокручувалися й множилися, немов жили своїм власним життям. Зображений у формі розлогої схеми, Меланхтон скидався на мапу знегод і занедбаності. Кожний пролам і розрив у тій схемі, що потребували реконструкції — заміни мастила, проводки й запасних частин, — виразно впадав у вічі. Чорне залізне тіло було здірявлене, певно, тисячею таких дефектів, і кожен з них дівчина, заклавшись власного душею, зобов'язалася вилікувати.

Джейн ущерть переповнювала драконова присутність, її проймало відчуття заліза й холодної, холодної крові. Вона почувалася мурашкою на вершині рухомої гори. Дракон випромінював таку хворобливу ауру, що саме повітря чорніло від неї, і зненацька Джейн уперше сяйнула думка, що у своєму теперішньому стані Меланхтон був калікою і, подібно до будь-якого іншого скаліченого створіння, становив небезпеку, пропорційну його силі та колишній моці.

До неї повернулась ясність розуму, а з нею — страх.

Руками, що зненацька похололи, Джейн скинула із себе інтерактивне обладнання. Драконова присутність згасла.

Минуло трохи часу, перш ніж дівчині вдалося остаточно себе опанувати. А тоді Джейн заходилася збирати свої книжки. Вона не прикликатиме дракона. У будь-якому разі — не сьогодні. Наступна їхня розмова має зачекати до значно важливішої нагоди.

Хай там як, а зараз вона була негодна читати друковані сторінки підручників. Джейн сім разів перечитувала одну сторінку, перш ніж усвідомила, що не має анінайменшого уявлення про те, який саме текст розгорнула перед собою. Дівчина дозволила книжці вислизнути з її пальців і, перекотившись на спину, втупилася невидющим поглядом у залізну стіну кабіни.

Джейн заплакала.

Зараз її самотність здавалася нездоланною, а ізоляція — цілковитою. Джейн відчувала свою меншовартість, й усвідомлення цього завдавало їй майже фізичного болю. У світі, сповненому чарів, вона була не більш ніж дівчиною-підміною, не більш ніж школяркою-старшокласницею, не більш ніж маленькою злодюжкою.

Розділ сьомий

В основі матеріального світу лежить первинна матерія. Проте її ніхто й ніколи не бачив, оскільки вона існує тільки в потенційному стані й виявляється лише тоді, коли під впливом певної дії набуває форми й утворює повітря, вогонь, воду, землю та майже незчисленну кількість елементів, які є сумішшю тих чотирьох першоелементів. Творіння відбувається завдяки двом випарам. Коли сонячне тепло чинить свій вплив на океан, виникає пароподібний випар, який є водночас вологим і холодним, а отже, сполуки, які він утворює, значною мірою, проте не цілковито, складаються з води та повітря. Одначе, коли Сонце чинить вплив на суходіл, виникає пароподібний випар, який є водночас гарячим і сухим, а його сполуки здебільшого складаються із землі та вогню[105].

Джейн любила алхімію, її зачаровувала елегантність цієї науки. З безформності завдяки двом операціям поставали чотири основні елементи й усі речі матеріального світу, що брали від них свій початок. Наприклад, якщо розібрати таке дерево, як дуб, на складники, то стає очевидно, що воно цілковито складається з комбінації цих чотирьох елементів. Це можна довести, узявши з того дерева поліно й застосувавши до нього достатню кількість тепла. Тоді почнеться розпад, який супроводжуватимуть викид вогню і струмені гарячого повітря — перші два елементи. Коли поліно прогорить, на місці зрубу почнуть пухиритися смолисті рідини — вода. Потім, коли випалювання дійде кінця, зостанеться попіл, і цей залишок буде останнім елементом — землею.

— Димоподібний випар, — сказав блідий чоловік, — має чоловічі властивості, а пароподібний — жіночі. А ртуть є тією утробою, в якій можуть виношуватися зародки металів. Ось чому всі великі алхіміки є жінками.

«Жінками», — записала Джейн у своєму зошиті й тричі підкреслила це слово.

* * *

— Я однаково не розумію, чого б то комусь із дівчат хотілося стати вербовою королевою[106], — сказала Джейн.

Решта з жалістю дивилися на неї.

— Заради слави, — сказав Гібоґ[107]. — Вона може прогулювати уроки, пропускати підсумкові іспити, зустрічатися з ким їй тільки, трясця, заманеться, вона їхатиме на величезній розцяцькованій святковій платформі, а всі дивитимуться на неї знизу вгору й вітатимуть. Вона навіть носитиме маленьку дурнувату діадему. — Він відхаркнув згусток мокротиння й сплюнув його на долівку. — Ну що в цьому такого складного, що ти не годна зрозуміти?

— Так, але ж...

— Ой, ну не будь ти такою занудою. — Саломея видобула зі своєї сумочки тоненьку рожеву цигарку й закурила, не запропонувавши пачки нікому з присутніх. Про походження цієї дівчини годі було сказати щось напевне. Від неї постійно відгонило затхлістю, а ще вона мала подовгастий череп, повсякчас вологе волосся й прикру звичку гризти в класі нігті на великих пальцях ніг. Саломея не дуже їй подобалася, але Джейн мала не надто великий вибір осіб, з якими могла зависати. — Лю-ю-ю-юбонько, ця тема наводить на мене таку нудьгу, що я можу з глузду з'їхати. Поговорімо ліпше про щось інше.

— Еге ж, — Щуролуп недбалим рухом дав Джейн легенького запотиличника. — Зміни платівку, штурпачко.

— Про вовка промовка! А онде й Пітер, — сказав Гібоґ. — Пітере, друзяко! Що нового?

Гібоґ був червоним дворфом і, подібно до багатьох представників свого роду, мав схильність до несподіваних змін настрою. Ці його перепади, коли він кидався у крайнощі — від похмурого фаталізму до щенячого захвату й бажання догодити — межували з гротеском.

— Ага, привіт, — кинувши погляд згори вниз, Пітер-зі-схилу-пагорба неуважно кивнув дворфові, не звернувши на решту жодної уваги, а тоді, на її превеликий подив, звернувся до Джейн: — Слухай, я чув, ти знаєш, як цупити касети з отієї крамниці в торговельному центрі.

— Так, — сказала Джейн. — Я це вмію.

— То, може, розповіси мені, як ти це робиш? Ця краля, русалка, з якою я зустрічаюся, ну, ти ж бо знаєш, які вони. Хоче, щоб я дістав для неї одну касету, розумієш, а грошви в мене катма.

— Джейн ніколи... — почав був Гібоґ.

Джейн утамувала його поглядом. Зрештою, це вона мала ухвалювати рішення, і, щоб довести це, дівчина сказала:

— Гаразд. Отже, бачиш, я маю цю червону шкіряну сумочку. Я несу її в правій руці, незастібнуту, щоб мати змогу тихцем покласти туди касету, коли ніхто на мене не дивитиметься. — Решта, особливо Саломея, зацікавлено слухали Джейн; адже зазвичай вона своєю методологією ні з ким не ділилася. Щуролупові очі перетворилися на вузенькі зосереджені щілини.

— Але ж є ще охоронна брама, як щодо неї?

— Саме для того я й беру із собою сумочку — щоб не запихати касету до кишені. Тоді йду до брами й уже саме збираюся крізь неї пройти, коли це бачу по той бік, коло входу до торговельного центру, свою подругу, розумієш? Тож я мушу її гукнути, правильно? Якось отак: «Саломеє!» — Вона здивовано й втішено вискнула це ім'я, зіп'ялася навшпиньки, здійняла руку, в якій тримала сумочку, високо в повітря й помахала нею, щоб привернути увагу своєї подруги. Джейн зробила крок, виходячи на той бік уявної брами, а тоді опустила руку. — Розумієш? Сумочка насправді проходить над брамою, а не крізь неї, але все відбувається так природно, що ніхто з охоронців нічого навіть не запідозрить.

Її друзі засміялися й заплескали в долоні.

— Вона на тому знається, — гордо мовив Гібоґ.

— Нічого з того не вийде, — сказав Пітер. — Цей спосіб годиться лише для дівчат. — І він розвернувся, щоб піти. — Ну, хай там як, але я тобі вдячний.

— Зажди-но, — зупинила його Джейн. — Яка касета тобі потрібна?

— Новий альбом «Злуки Протилежностей». Називається Мітаґо[108].

— Я дістану її для тебе. Зроблю тобі таку послугу. Підійди до мене завтра.

— Справді? — Він скоса зиркнув на Джейн, ніби оце щойно вперше її помітив. — Це дуже мило з твого боку.

Коли Пітер пішов, Щуролуп сказав їй:

— Чого це ти вирішила йому таке розпатякати?

Джейн і сама не знала чому. Вона діяла, скорившись раптовому імпульсові.

— Він доволі милий, — відповіла вона й знизала плечима.

— Та вона в нього вклепалася, — припустив Гібоґ. — А ще говорять про безнадійні сподівання! Той хлопака — приречений. Це написано в нього на обличчі.

— «Як було пророковано Попід Горою, — глузливо мовила Саломея, — і викарбувано Рунами, і ратище списа глибоко увіп'ялося в її гранітне Серце».

— Гей! — Гібоґ стиснув кулаки й люто зиркнув на неї. — Це тобі не смішки.

Щуролуп став між ними, щоб розборонити їх.

— Стули пельку, Саломеє. І ти також, Гібоже. — Він окинув Джейн пекучим поглядом, немовби та суперечка була тільки її провиною. — Та Гібоґ таки має слушність. Сподівання безнадійні, ба навіть гірше. Чи знаєш ти, хто та сучка русалка, з якою зустрічається Пітер?

— Ні, — сказала Джейн.

Закалатав шкільний дзвін, сповіщаючи про кінець перерви. Саломея викинула свою цигарку.

— Ну що ж, повертаймося у свої шахти.

— І ти йди до дупи, — відказав Гібоґ.

Джейн наздогнала Щуролупа коло дверей, узяла його за руку і спитала:

— Хто вона?

Він самовдоволено посміхнувся.

— Ґвенгідві[109] Зелена. Ой, та годі тобі, не хитай отак головою. Ти ж бо знаєш Ґвен. Так, знаєш — вона і є вербова королева.

* * *

Оскільки Джейн проводила в торговельному центрі так багато часу, то дорослішала швидше за інших дівчат зі свого класу. У тому чарівному маєтку можна було провести чимало днів поспіль, а тоді вийти у світ, що не зістарівся ані на мить, відколи ти ввійшов досередини. Джейн виконувала там багато домашніх завдань: навчалася й надолужувала прогаяне, і лише упередження її вчителів, які вважали, ніби дівчина нетямуща, змушувало її й далі відвідувати додаткові заняття у свого наставника — блідого чоловіка.

— Що стається з вербовою королевою? — запитала вона його того пообіддя.

Він припинив читати й поглянув просто на неї, крізь неї, за межі неї.

— Ти знаєш, що стається з вербовою королевою.

— Так, але чому?

— Це традиція. — Він повернувся до тексту. — До слів, які є транслітерацією з арабської мови завдяки метатезі[110], належать: «абрік», що більш точно транскрибується як аль-кібріт й означає «сірка»; «альхітрам», від аль-кітрам, що означає «смола»; «альмагест», або ж аль-маджісті, що означає...

— Чому це — традиція?

— Просто так склалося.

— Але чому?

Блідий чоловік зітхнув. То було навдивовижу безпристрасне зітхання, а втім, оце вперше Джейн упіймала свого вчителя на чомусь, що скидалося на примару емоції, і це приголомшило дівчину. Той відклав книжку вбік.

— Існують явища, — мовив він, — які надаються для пізнання. Їх ми вивчаємо, щоб здобути освіту й розширити в такий спосіб свої можливості. До таких царин знання належать алхімія, метафізика та некромантія, і саме на них ґрунтується вся наша індустріальна цивілізація. Однак існують інші, набагато темніші явища, непідвладні нашому інтелектові. Мета Богині є водночас і незнаною, і непізнаванною. Усіх нас, чоловіків і жінок, вона змушує кружляти в танці, знову й знову описуючи ті самі кола, які, зрештою, приводять кожного з нас до його власної долі. І доля та завжди та сама. Вона неуникненна. Богиня не пояснює нам, чому так відбувається.

— Але ж ви казали, що не існує жодних зовнішніх сил, які керують нашими життями. Що немає нічого, окрім можливостей та випадкових подій.

Він знизав плечима.

— Але ж ви казали!

— Богиня — непізнаванна, а її наміри — незбагненні, непередбачувані й неминучі. З таким само успіхом вони можуть бути й випадковими. У невіданні проживаємо ми свої короткі життя, а тоді помираємо. Та й по всьому.

— Проте решта з нас помре коли-інде, а вербова королева помре цьогоріч!

— Ти мене взагалі слухала? — Короткими, різкими рухами вчитель видобув і встромив до рота нову цигарку й запалив її, так рвучко викинувши картонного сірника, що той сердито відскочив від шкільної дошки. — Богиня бажає крові. І вона завжди отримує те, чого хоче. У той чи той спосіб. Якщо для того, щоб відвернути від нас жадання Богині, треба вряди-годи вдаватися до жертвопринесення, то в цьому разі це — найбільше благо для найбільшої кількості осіб.

— Так, але...

Блідий чоловік підвівся з-за столу — це вперше Джейн бачила його на повен зріст, — а тоді сягнистим кроком підійшов до вікна, і за ним класною кімнатою потяглася тоненьке блакитне пасмо тютюнового диму. Віконні шибки були прикрашені вирізаними з цупкого кольорового паперу Гірляндами квітів, фалосів і яєць. Ці оздоби були почеплені на вікно, щоб вітати прихід весни, і їхні краї вже почали блякнути на сонці. Учитель вдивлявся назовні крізь помережану прожилками шибку й щільну залізну сітку, хоча за вікном не було на що дивитися, хіба на задню стіну спортивної зали та завантажувальний майданчик шкільної майстерні.

— Я нетутешній, — мовив він. — Проте там, звідки я родом, жив якось один молодий дурень, і покохав він не вербову королеву, а ореаду[111], яку обрали за криваву діву й мали принести в жертву під час закладання нового житлового комплексу[112]. Її волосся було неначе полум'я, а шкіра чиста й бездоганна, немов шовковий абажур на ясносяйній лампі.

Молодик був ученим і носив чорну мантію. Подібно до тебе, він думав, що можливо перехитрувати Бога-Крука. Тож він змайстрував подобу своєї ореади з квітів. То був справжній витвір мистецтва. Згоряючи, квіткова дівчина якнайпереконливіше корчилася та кричала.

Вони потайки переїхали до великого далекого міста, де він знайшов роботу вчителя на підміну. На заощаджені нами... ними... кошти він винайняв невеличку квартиру. Спершу вони купили матрац і телевізор, а згодом — холодильник, канапу та ліжко. Вони були щасливі.

Та якось настала ніч, коли повітря сповнилося совами й передчуттями лиха. Коли вони ввімкнули телевізор, той застогнав і почав спливати кров'ю. У тому житловому комплексі сталася пожежа, яка забрала дві сотні життів. Тоді її очі затягнулися молочно-білою паволокою, а волосся стало сторч і зашкварчало від статичної електрики. «О Богине, — скрикнула вона, — що ми накоїли?»

Він втішав її, як тільки міг... Але що він, власне, міг? Фактів було не змінити. Вона мала згоріти. Її провину годі було заперечити. Та провина нагноїлася у неї всередині й охопила її таким жаром, від якого шкіра вкривалася пухирями й осипалася пластівнями. Я... він... прокидався посеред ночі від того, що постіль диміла й щомиті могла загорітися. Стало конче потрібно повсякчас тримати напохваті відро з водою.

Якось я розплющив очі й побачив, що все навколо осяяло жахливе блакитне світло. Вона перетворилася на палахкотливий стовп ацителенового полум'я, що шипів і плювався посеред кімнати. Нажаханий, я накинув на неї ковдру, збиваючи полум'я. Коли вона знову стала собою, я вклав її до ліжка. Вранці вона зі мною не розмовляла. Вона лише плакала, та сліз не було. Назовні виривалася сама лише пара.

Це тривало день у день. Я коротко підстриг їй волосся, щоб запобігти спонтанному самозайманню. Я повикидав усі сірники, аби вона їх не поїла. Я повимикав усі прилади, боячись, аби не сталося пожежі через займання електричних дротів. Щоранку, перш ніж йти на роботу, я намочував килимки й хлюпав водою на всі стіни. Тоді я замикав її вдома й ховав ключа до кишені.

На ту пору її мова стала заледве зрозумілою. Вона белькотіла й торохкотіла, неначе закипілий чайник. Її шкіра затвердла й тріскалася від кожного поруху. Тепер у ній було більше від рептилії, ніж від жінки. Вона лише дивилася на мене своїми неблимними очима. Іноді на неї сходив авен, і тоді вона пророкувала.

Джейн заледве дихала.

— Що вона казала?

— Ти ще занадто молода.

По цих словах блідий чоловік замовк так надовго, що Джейн уже майже подумала, що він більше ніколи не заговорить.

Та коли він таки заговорив, його голос знову був звичним — безвиразним і безживним.

— Якось увечері я повернувся додому і виявив, що вона позатикала рушниками щілини попід дверима й вікнами, увімкнула газ і засунула голову в духовку. Усі мої зусилля були марними. Вона померла, одначе не так, як належало.

Тоді я схилив голову перед Богом-Круком і приніс йому свою жертву. — Він знизав плечима. — Дозволь мені бути щирим. На-тоді це вже було полегшею.

Блідий чоловік узяв зі столу книжку й повернувся до уроку. Та Джейн не могла зосередитися. Її розум заполонило видіння, в якому Ґвенгідві Зелена, вбрана лише у свою вроду, погойдувалася в плетеній з верби клітці, підвішеній понад п'ятдесятиярдовою лінією[113]. Трибуни були заповнені вщерть — там зібралася вся школа. Джейн відчувала запах бензину. Язики полум'я зметнулися вгору. Усі заревли.

Ґвен палала, наче нетля у вогні свічки. І ще вона кричала.

* * *

Це видіння не полишало Джейн під час занять і всю дорогу додому. Вона перетинала звалище, і земля хрускотіла під її ногами. Іржаві бляшанки зі скреготом терлися одна об одну під шаром ґрунту. Дівчина ступала обережно, боячись підвернути ногу. Опинившись усередині дракона, вона копняком скинула з пілотського крісла стосик спідньої білизни й під'єдналася до Меланхтонового сенсоріуму.

— Привіт, — прошепотіла вона. — Це знову я.

Жодної відповіді.

7332-й вкрай зосереджено вдивлявся у землю. Джейн уже почала була підіймати його погляд, аж раптом зацікавлено повернула того до попередніх налаштувань. Минула якась хвилина, перш ніж дівчина збагнула, що саме він робив.

Дракон спостерігав за меріонами.

Джейн ніколи не приділяла особливої уваги цьому шестиногому народцеві. Меріони були найменшими серед усіх розумних істот. Вони були далекими нащадками піксі[114], що в процесі еволюції зменшилися до розмірів мурах. Поступове спрощення позбавило їх пристрастей, доблесті, честі та амбіцій. Їхні війни були бійнями. Вони не мали ані літератури, ані пісень. Вони не любили нічого, крім тяжкої праці. Дівчина не розуміла, чому 7332-му заманулося так пильно за ними спостерігати.

Крихітні фігурки поквапливо снували серед бур'янів, волочачи за собою втричі більші за себе шматочки металу. Тут і там з їхніх підземних кузень вихоплювалися ледь помітні блакитні цівки диму та здіймалися вгору поміж заростями бур'яну. З відстані той дим можна було сплутати з імлою, що стелиться при самій землі.

Онде майже невидимою стежинкою меріон тягнув візочок, з горою навантажений трьома ягодами черемшини. Через колію, залишену на землі колесами кросового мотоцикла, було перекинуто дві соломинки, що правили за міст. На тому боці стояла крихітна амазонка з гостроверхим металевим списом завдовжки з килимову голку. Вона махнула працівникові, щоб той проходив.

Візник потягнув свій вантаж до патрубка пилотяга, який випинався з-під землі, й зник у його пащі. Джейн кліпнула, а тоді поглянула ще раз і за якусь запаморочливу мить раптом усвідомила — те, що здавалося розкиданими попід деревами купами сміття, насправді було добре впорядкованим селищем. Онде стримів догори цибух люльки, який служив за комин захованій під шаром землі хатині, критій дахом з картонної коробки від яєць, а дашком над тим комином був жолудевий капелюшок. Перекинута набік бляшанка від кави, що лежала напівзасипана землею, стала квонсетським анґаром[115], у якому, немов у стайні, тримали запряжену пару польових мишей. Їх використовували, коли треба було перевозити справді важкі вантажі. Повсюди прокладали й розширювали дороги, які згодом маскували обрізками рослин. Стара іржава праска, яку, надриваючись, тягли численні запряги червневих хрущів, припнуті до неї сотнею ниток, служила Грейдером для торування більших шляхів сполучення.

Повсюди метушилися меріони — невтомні мікроінженери, малесенькі майстри бріколажу[116]. Майонезна банка, затінена трьома дубовими листками, зшитими між собою так, щоб утворити конічний дах, була резервуаром для зберігання води, а за допомогою системи труб, змонтованої із соломинок для газованки, та вода постачалася до кожного прихованого від сторонніх очей будинку й барлогу в тому хуторі.

Джейн була зачарована.

Вона спостерігала за меріонами, допоки не споночіло й уже не можна було розгледіти нічого, хіба що час до часу в темряві спалахував, неначе світляк, крихітний ліхтар, затиснений у невидному кулаку вартового кордонів, та ще мерехтіли примарні вогні, що вряди-годи здіймалися над прототипом заводу з виробництва метану. Попри брак індивідуальної складності, спільнота меріонів, узята як єдине ціле, була навдивовижу хитромудрою системою, і споглядання за нею зачаровувало так само, як споглядання за роботою кришталевого кишенькового годинника.

Зненацька Джейн підвела погляд й усвідомила, що геть заклякла й втомилася, а на додачу до того вона ще мусила виконати домашнє завдання. Зрештою, вряди-годи вона могла тим завданням і знехтувати; учителі однаково не очікували від неї видатних успіхів.

Затим вона згадала, що пообіцяла Пітерові сьогодні ввечері поцупити для нього касету «Злуки Протилежностей».

— От лайно!

Ще залишався час, щоб встигнути на автобус до торговельного центру, та його було зовсім обмаль. Хай там як, а о такій пізній порі дівчина справді не мала великого бажання все це робити. Це ж треба було щодуху мчати до потрібного транспорту, тоді забігти до кінотеатру «Сінеплекс», аби хоч трішки подрімати й не утнути якихось дурниць у напівсонному стані, потім заскочити до музичної крамниці й поцупити касету, потім украсти чогось попоїсти, знайти вільну лавку й узятися за книжки, а тоді поквапитися назад, аби встигнути на «Червоноокий Експрес[117]». Забагато клопоту для виконання даної знічев'я обіцянки.

Та саме це вона, зрештою, і зробила.

Однак дівчина згаяла забагато часу, стоячи у вестибюлі торговельного центру, де плин часу ще зберігався, хоча й був удвічі повільніший за нормальний, і де було розміщено рекламні буклети вартих уваги розпродажів. Тож, вийшовши назовні, Джейн саме встигла побачити мигцем, як зникають, віддаляючись дорогою, червоні хвостові вогні останнього автобуса, що міг довезти її додому. Їй довелося добрячі три кілометри йти пішки диво-милею[118], а повз неї пролітали сталеві вантажівки-бегемоти, та ще й так близько, що дівчина похитувалася і мало не падала від потужних потоків повітря, що струменіли слідом за ними. Території цегелень і незайняті земельні ділянки повнилися тихенькими криками та роїлися очима, що яскраво сяяли в темряві. Щось пересувалося в пітьмі, і Джейн була впевнена, що це щось її переслідує. «Хлопці-вовкулаки!» — нажахано подумала вона.

До всіх її прикрощів додалася ще й та, що наступного дня Пітер так і не з'явився в школі. Під час обідньої перерви Джейн обережно про нього порозпитувала й дізналася, що той був знаним прогульником.

— Отакий-то він, цей Пітер, — безтурботно сказав їй один ніссе[119]. — Пошукай-но ще такого свавільця, як оце він. Та ти його за це ще й любитимеш.

* * *

Отак і сталося, що одразу після школи Джейн зважилася вирушити до частини міста, що лежало по той бік звалища, щоб відшукати Пітерову нору, віддати йому касету й сказати все, що вона про нього думає.

Пітер жив у занепалому комерційному районі. Він мешкав у пошарпаному будинку без ліфта, у квартирі на четвертому поверсі, понад збанкрутілою крамничкою, що торгувала стереосистемами за зниженими цінами. На тому місці, де колись був ґудзик дверного дзвінка, нині стирчав лише шматок обірваного дроту, та замок у вхідних дверях однаково був вибитий, тож Джейн увійшла й подалася нагору. На сходах відгонило вивареною білизною й старою фарбою. Лінолеум у коридорі перед квартирою був геть потрісканий, і його краї позагиналися догори. Вона постукала у двері.

— Заходьте.

Джейн відчинила двері.

Пітер, закинувши голову назад, лежав на зім'ятій постелі блідий і голий. Його ребра випиналися попід шкірою, і Джейн могла бачити один попелясто-сірий сосок. Сплутані простирадла, недбало накинуті на стегна, приховували від очей його статеві органи.

— Просто покладіть на стіл, — проказав він, не розплющуючи очей. — Докиньте зверху два бакси чайових і запишіть на мій рахунок.

Джейн стояла й не знала, що сказати. Пітерові груди вкривав легенький пушок, і тоненька смужка волосся збігала додолу серединою його живота. У кутку на стільці щось бурмотів сам до себе чорно-білий телевізор. Зображення було ввімкнено, а звук — геть скручено.

— Не... не думаю, що я — та людина, на яку ти чекав, — нарешті наважилася озватися вона.

Пітер рвучко сів на ліжку й панічно вхопився обіруч у простирадло, щоб загорнутися в нього. Та ці рухи до краю вичерпали запаси його енергії, і він знову повалився на ліжко.

— Ой, точно. Касета. Гей, ти вже вибач, я... ну, ти ж і сама бачиш, що я не у найліпшій формі для школи.

— Маєш жахливий вигляд, — сказала йому Джейн.

— Я й почуваюся жахливо, — погодився він.

Хтось злив воду в унітазі. З ванної кімнати, застібаючи спідницю, вийшла Ґвенгідві Зелена. Вона побачила Джейн і зупинилася.

— Привіт, — люб'язно мовила вона. — Хто це?

— Це моя подруга зі школи,— сказав Пітер. — Джейн Олдерберрі. — Його очі були заплющені, а повіки — майже прозорі. Пітерові губи були білі.

Джейн не знала, що саме здивувало її сильніше — те, що Пітер назвав її своєю подругою, чи те, що він узагалі знав, як її звати. Вона простягнула Ґвен свій пакуночок.

— Я зайшла лише, щоб принести ось це. Це тобі. Від Пітера.

— Як мило! — Ґвен узяла касету, лаконічно висловила своє захоплення подарунком і хутко змусила його кудись зникнути. Тоді вона підійшла до Пітера й, присівши коло ліжка, заходилася погладжувати його чоло. — Бідолашний. Так ліпше?

— Твоя долоня прохолодна, — пробурмотів він. — Така прохолодна. — Він наосліп простягнув руку, щоб прикласти її пальці до своїх губ і мати змогу їх поцілувати.

Джейн відчула, що усім серцем співчуває цій парі. Вони обоє були такі чарівні, такі закохані, такі приречені. Її власне життя проти їхнього було таке пересічне й позбавлене смаку, таке заплутане та незначне. У ній прокинулося до них таке ніжне й сильне почуття, що назвати його можна було не інакше, як любов'ю.

Аж раптом Пітерові очі широко розплющилися.

— Котра година? Невже ми все проґавили? Певно, уже йде просто зараз.

— Тихенько. — Ґвен усміхнулася. — Я стежу за часом. — Вона підійшла до телевізора й узялася за регулятор гучності. — Ось-ось має початися.

На екрані саме починалося токшоу. Усі присутні були високі й шляхетні, з ретельно підібраними до вбрання аксесуарами, а волосся, зуби й нігті кожного з них були однаково досконалі. Джейн не надто любила телебачення; там завжди йшлося лише про ельфів і гроші, хіба вряди-годи в якийсь сюжет могли втулити дворфа — там, де це було доцільно й могло створити потрібний контраст. З таким само успіхом усі ті шоу могли транслювати з іншого всесвіту, де ні від кого не відгонило потом і де ніхто не мав ані кривих зубів, ані дохлої миші, що застрягла в сплутаному волоссі. Ті передачі не мали майже нічого спільного з життям, яким вона його знала з власного досвіду.

— Ну що ж, — ніяково сказала Джейн. — Гадаю, мені вже час іти.

— Ні, залишися!— скрикнула Ґвен. — Це — моя мить слави, і ми хочемо, щоб ти розділила її з нами, правда ж, Пітере?

— Я хочу того, чого хочеш ти. Ти ж бо знаєш.

— От бачиш? Ой, гадаю, ми ще маємо досить часу, щоб закурити. Пітере, де ти поклав люльку?

— На туалетному столику.

Ґвен узяла люльку з довгим цибухом і чашею з морської пінки, вирізьбленою у формі голови набурмосеного чоловічка, й поклала туди шматочок чогось чорного.

— Гаш, — пояснила Ґвен, а тоді сіла на край ліжка між Пітером і Джейн, креснула сірником, запалила люльку й затягнулася, щоб полум'я охопило шматочок гашишу. Тоді, не питаючи, передала люльку Джейн.

Кінчик цибуха досі був трохи вологий від губ Ґвен. Джейн з острахом узяла його до рота, а тоді глибоко затягнулася, і її легені наповнилися терпким, ядучим димом. Вона похлинулася й зайшлася кашлем. Одна по одній з неї виривалися хмарки диму, заповнюючи кімнату неймовірно великими клубами, та дівчина ніяк не могла відкашлятися. Джейн боялася, аби не зганьбитися остаточно, висипавши вміст люльки.

Пітер засміявся.

— Овва! Тримай у собі, тримай у собі!

Проте Ґвен забрала люльку й поплескала Джейн по спині.

— Ну, ну, — заспокійливо мовила вона. — Не пішло, еге ж? Наступного разу не затягуйся так сильно, і все буде добре.

— Авжеж. — Це слово дзижчало й відлунювало у вухах Джейн, відбиваючись у глибинах її черепа, де клубочився сірий вир та яскраво спалахували іскри. На якусь мить дівчина геть втратила уявлення про те, де вона перебуває і що робить. Аби приховати своє збентеження, Джейн знову сказала: — Авжеж, — хоча їй було й не цілком ясно, з чим саме вона погоджувалася.

— Почалося! — Ґвен підскочила й зробила звук телевізора гучнішим.

* * *

Згодом Джейн була неспроможна відокремити те, що відбувалося на екрані, від того, що коїлося в її голові. По телевізору йшла документальна передача, присвячена Ґвенгідві, принаймні це дівчина знала напевне. У тій телестрічці було повно тривалих уповільнених кадрів, на яких Ґвен повертала свою голову, і її довге зелене волосся кружляло спочатку в один бік, а тоді — в інший, неначе планетарне кільце, що оберталося навколо її усмішки. Накуреній, Джейн було неспромога стежити за авторськими коментарями. Хвилі музики то злітали вгору, то спадали вниз — чи то було лише її сприйняття? Вони здіймалися у височінь пронизливими демонічними криками синтезаторів, а тоді угамовувалися й стишувалися до спокійного звучання барокового спінета.

Закадровий голос щось промовив.

— Як мене щойно назвали? Богинею? Оце так-так! — скрикнула Ґвен.

З ванної кімнати вийшов Пітер, вбраний у свіжий одяг, і тепер хлопець мав удесятеро здоровіший вигляд, ніж допіру. Пітер сів коло Ґвен і схилив голову їй на плече, а вона заходилася неуважно погладжувати його волосся.

Поглядаючи навпереміну то на Ґвен на екрані, то на Ґвен на ліжку, Джейн ніяк не могла вирішити, котра з них справляє на неї більше враження. Телевізійна Ґвен була чуттєвішою, худішою, мала різкіше окреслені вилиці й сяяла тією глянсовою вродою, що її створюють спраглі досконалості відеотехнології. Проте справжня Ґвен була набагато теплішою, такою жвавою та невимушеною, такою... справжньою.

Пітер із безнадійною тугою дивився на екран. Джейн спробувала уявити, як це — коли хлопець отак на тебе дивиться. Певно, то дуже дивне відчуття.

І тієї самої миті обличчя екранної Ґвен з вологими й розтуленими губами наклалося на кадри, що зображували торішню вербову королеву, яка звивалася в полум'ї. Джейн обернулася до неї і, геть забувши про свої манери, навпрямки запитала:

— Як ти можеш це витримувати?

Ґвен усміхнулася так, немовби володіла якоюсь великою таємницею.

— Я маю Пітера, — мовила вона. — А зараз — сиди тихенько, починається найцікавіша частина.

Певно, Джейн сказала щось, коли шоу добігло кінця, адже Ґвен видавалася надзвичайно втішеною.

— Ой, ну вже не бери через край, — мовила вона.

Зі сходів долинули звуки кроків, і вона широко розчахнула двері.

— Добренько! А ось і наша піца.

Була вже пізня година, коли нарешті Джейн, похитуючись, спустилася сходами. Вона й досі була накурена, в голові у неї трохи паморочилося, у горлі, немов обкладеному ватою, геть пересохло. Нічне повітря здавалося теплим, м'яким і принадним, немов оксамит. Ґвен провела її до вхідних дверей. Згодом вони збиралися йти на танці, Пітер і Ґвен. Ґвен любила танцювати.

— Ти ж завітаєш до нас знову, правда? — очі Ґвен були великими й темними. В її голосі майже вчувалася — хоча, звісно, насправді такого не могло бути — благальна нотка.

Джейн не могла ні в чому їй відмовити.

Наступного ранку на шкільному подвір'ї тільки й розмов було, що про той спеціальний випуск на честь Ґвен. Джейн аж розпирало від бажання поділитися з усіма подробицями свого візиту до Пітерової квартири. Перегляд передачі, присвяченої Ґвен, із самою Ґвен був чи не найкрутішою подією в її житті. А проте вона воліла нічого не розповідати про цю пригоду до обідньої перерви. Їй хотілося, щоб це ще трішки побуло особливою маленькою таємницею, яка належить лише їй.

Потім сталося дещо таке, що геть вимело з її голови всі думки про Ґвен.

Щойно Джейн увійшла до класної кімнати, їй одразу стало очевидно, що цей день буде не таким, як інші. На самому краєчку Буркалового столу примостився Остюк, шкільний наглядач. Його обличчя було напруженим, а губи — щільно стиснутими. Це щонайменше могло означати несподіваний іспит.

Як відзнаку своєї посади Остюк носив трикутного капелюха, повернутого пласким боком наперед. Його волосся було зав'язане в кінський хвіст, і то так туго, що він не міг навіть кліпнути, внаслідок чого його очі повсякчас вибалушувалися. Щоразу, як до класу заходив хтось із учнів, наглядач постукував себе по стегну лінійкою із залізним краєм. Коли останній школяр увійшов досередини, Остюк кивнув Буркалу.

Перевіривши присутність учнів, Буркало прочистив горло.

— Три «Б», — мовив він. — Три «Б» — це керівний принцип, який зробить із вас відмінників навчання. Три «Б» — це золотий ключ до дверей вашого майбуття. Нумо — усі разом — назвімо їх!

— Беріть на віру, — пробубонів клас. — Будьте чемні. Будьте тихо.

— Щось я не розчув, що було останнє? — Він склав долоню ківшиком і приклав її до вуха.

— Будьте тихо!

— Я вас не-е-е-е-е-е чу-у-ую-ю-ю.

— БУДЬТЕ ТИХО!

— Добре. — Він склав пучки пальців докупи. — Отже, класе. Діти. Мої любі, любі дітоньки. Сьогодні нам із вами випала честь — велика честь — приймати в нашому класі відвідувача з Відомства Виправних Робіт. Чи знаєте, хто він?

Усі промовчали.

— Правильно. Ви не знаєте. Ви мусите чекати, поки я вам скажу.

Тієї миті Остюк зісковзнув зі столу й плавною ходою попрямував між рядами учнів. Доводилося докладати неабияких зусиль, аби не зіщулитися, коли він несподівано виникав на периферії зору або коли тінь його лінійки впала на суглоби пальців Джейн, повагалася, зависла над ними в повітрі та, зрештою, рушила далі. Дівчина не наважувалася поглянути на Остюка, коли той проходив повз неї. Найменше, чого вона могла очікувати за такий вияв неуваги — це замашного удару просто у вухо.

Коли Остюк дістався передніх рядів, під його ногою скрипнула мостина, і голова, вкрита тугими рудими кучерями, відрухово повернулася на цей звук.

Цвьох. Хльоснула лінійка, і Джейн почула, як Гібоґ різко втягнув повітря крізь зуби. Проте він не скрикнув — дворфи були витривалі.

— Містере Гібоґ, здається, ви сьогодні дещо куций... — Буркало зробив паузу, аби на його пухких губах встигла розквітнути легка посмішка. — ... на увагу.

Напруга враз спала, й усі, серед них і Джейн, зареготали. Хоча й запізно, та вона таки спохопилася, опанувала себе й замовкла. Проте сміялися навіть інші дворфи. Звісно, троє з них були чорними дворфами[120], але ці веселощі однаково гнітили.

Коли сміх ущух, Буркало сказав:

— Три «не»! Перелічіть їх!

— Неробство, неповага, невдячність, — покірно протягнули вони.

— Правильно. — У коридорі за дверима наростало відчуття Присутності, якийсь лиховісний тиск, до якого домішувався запах озону, ніби десь над обрієм збиралися грозові хмари. — І коли ви, попри мої найстаранніші зусилля, виявлятимете схильність до неробства, неповаги й невдячності, то може статися так, що вам доведеться відповідати... — наглядач матеріалізувався коло дверей, трохи прочинив їх, а тоді кивнув: — ...перед дітоловом.

Остюк розчахнув двері навстіж, і до класної кімнати скрадливою ходою ввійшов дітолов.

* * *

Він був моторошно вродливим створінням зі штучною засмагою, вбраним у імпортний шовковий костюм. Міцні руки були затягнуті в чорні шкіряні рукавички. Дітолов мав цупке й щетинисте волосся, — певно, у його жилах струменів домішок вовчої крові, — та аристократично приплюснуті вуха. Він усміхнувся, показавши рівні квадратні зуби, але нічого не сказав.

Клас неспокійно завовтузився.

Дітолов стояв перед учительським столом, і його постать владно притягувала до себе всі погляди. У його присутності Буркало з Остюком просто зникли з поля зору. Другою точкою, на якій фокусувалася увага учнів, був годинник над класною дошкою за спиною відвідувача. Диск годинникового циферблата залишався єдиною кривою лінією посеред прямих кутів, а нервові щосекундні стрибки його тонкої червоної стрілки — єдиним переміщенням у всесвіті, де будь-який рух давно завмер.

Аж ось дітолов дістав щось зі своєї кишені. Це був шматок тканини, грубої та шорсткої на вигляд, колір якої можна було описати, як щось середнє між оливковим і брунатним. Одна рука в чорній рукавичці міцно стиснула цю шматину та неквапно піднесла її до його довгого й тонкого носа. Дітоловові очі металися класом туди й сюди.

Він повільно й глибоко вдихнув.

Джейн заполонили спогади.

Джейн знову була в дорміторії Будівлі № 5, на заводі з виробництва парових драконів. Це був один з її найранніших спогадів, і саме він завжди спантеличував. Був ранок, а заводські кузні вже працювали на повну потужність, як і щодня. Два тижні поспіль їхній гуркіт постійно було чути на задньому плані. Дівчинка стояла коло свого ліжка, складаючи ковдру. Діти метушилися навколо, готуючись до ранкової Блаґґової перевірки й нетерпляче чекаючи на сніданок.

Зненацька все попливло й роздвоїлося перед її очима. Джейн стояла тут, коло ліжка, й водночас сиділа в задньому ряді якогось приміщення, в якому вона тоді ще не впізнавала своєї класної кімнати. Її зусібіч оточували незнайомці. Високе, смагляве створіння пильно дивилося на неї через усю кімнату, і його очі були неначе два отвори, пробиті шпилькою в тканині реальності.

Рука дівчинки завмерла на ковдрі, зробленій з грубого й шорсткого матеріалу, колір якої можна було описати, як щось середнє між оливковим і брунатним. Здавалося, ніби ця річ була наповнена якимось жахливим значенням. В усьому світі лише ця ковдра видавалася справжньою і, наче якір, утримувала дівчинку на припоні, не даючи їй вислизнути з цієї реальності; якби вона випустила її з рук, то сторчголов впала б у своє видіння й загубилася б у ньому назавжди.

Когут штурхнув її в плече.

— Агов, сонько-дрімко. Що з тобою?

Вона знизала плечима і знов опинилася в класній кімнаті. Дітолов саме відводив від носа затиснений у руці клапоть тканини й дивився просто на Джейн. Він підняв довгу руку так, що з-під рукава піджака показалися запонки, вказав нею на задній ряд і вперше заговорив:

— Ви. Юна леді. Будь ласка, встаньте.

Паралізована страхом, Джейн спостерігала, як дівчина, що сиділа одразу ліворуч від неї, підвелася зі свого місця. Це була Саломея.

Дітолов пильно подивився на неї: одна брова глузливо й запитально здійнялася, а ніздрі ледь помітно затріпотіли, немовби в цій ситуації було щось таке, чого він достоту не розумів, одначе був цілком певен, що зможе це з'ясувати. Тоді поворухнувся, щоб ступити крок уперед.

І тут хтось несподівано пукнув.

То був жахливий, протяглий пук, справжній монстр, який змусив погляди всіх присутніх звернутися до переднього ряду. Він відгонив сумішшю метану й дикої цибулі, що накладалася на основу з вареної капусти, а глибини йому надавав гострий запах сірки, від якого щипало в носі. Зіпсуте повітря набрало виразно зеленавого відтінку й почало поволі ширитися й заповнювати кімнату. Декілька дівчат нервово захихотіли й притисли долоні до ротів. Менш виховані фейрі позатуляли собі носи.

— Містере Гібоґ! — приголомшено скрикнув Буркало.

Остюк, зненацька згадавши про своє існування, уже дістався переднього ряду і, вчепившись в руку дворфа, який пручався, висмикнув його з місця. Буркало схопив учня за другу руку, і вони удвох із наглядачем розбіглися й з розгону ввігнали Гібоґа головою в шкільну дошку. Його череп з лунким тріском гупнувся об неї, і від місця зіткнення поверхнею дошки неймовірним зиґзаґом пробігла тоненька тріщина.

Дітолов спостерігав за усім цим із ввічливо-незворушною посмішкою.

Буркало відступив назад, а Остюк ухопив дворфа ззаду за комір і підняв його на ноги. Він тримав його так, що Гібоґ з почервонілим обличчям стояв навшпиньках і задихався. А вже наступної миті наглядач викинув його за двері, у коридор, де той мусив відбувати покарання.

Джейн відчула легенький дотик до свого зап'ястка. Вона рвучко озирнулася, та поруч нікого не було.

Тим часом Саломея, зреагувавши на несамовиті Щуролупові жести, ковзнула назад на своє місце. Це була одна з тих нагод, які Щуролуп помічав одразу, — нагода сісти й бути забутим. Саломея здавалася приголомшеною. Вона тихо й зачудовано проказала:

— Гей, я й гадки не маю, про що йдеться...

Дітолов прочистив горло.

— Отже, на чому я зупинився? — Його проникливі очі уважно вивчали останній ряд, і цього разу погляд дітолова затримався на Джейн. — А, так.

Він знову витягнув зі своєї кишені клапоть тканини.

Коли він вдихнув, Джейн відчула, як в її нутрощах війнуло пронизливим вітром. Вона затремтіла від холоду й дивного відчуття наруги. Дітолов досі пильно дивився на неї, примруживши очі.

Потім неквапно забрав руку від носа й повільно опустив униз клапоть її старої ковдри.

Звуки й запахи класної кімнати згасли, неначе шум радіо, в якому щойно розрядилася батарейка. Джейн відчула, що від нападу паніки їй стало важко дихати. Кімната перетворилася на безшумний і безповітряний простір. Її однокласники сиділи на своїх місцях, нерухомі, наче барвисті фігурки, вирізані з цупкого картону.

Дітолов обернувся до Буркала, узяв його за комір великим і середнім пальцями й підняв угору. Він струснув педантом в повітрі, затим поклав пластом на його ж власний стіл.

Зробивши так, дітолов поважно, без поспіху обійшов усі ряди, зриваючи дітей з їхніх місць і перекидаючи їх через одну руку. Коли стос учнів грубшав, він повертався до передньої частини кімнати й складав їх на їхнього вчителя. Задній ряд він залишив наостанок. Позабиравши з нього всіх, окрім самої Джейн, дітолов поніс їх до столу. Джейн тремтіла й намагалася уникати його погляду. Останнім він забрав Щуролупа, який і досі самовдоволено посміхався. Насамкінець зверху на нього дітолов поклав витрішкуватого й обуреного Остюка.

Тоді витягнув з-за столу стільця й сів.

— Ходи сюди. — Дітолов жестом поманив Джейн до себе. — Сядь-но мені на коліна, і ми з тобою поговоримо.

Джейн не мала іншого вибору, крім як скоритися.

Дітоловові ноги під нею були тверді й маслакуваті; сидячи на них, Джейн почувалася вкрай незручно. Вона втупилась очима в задню стіну класної кімнати. Одна затягнута в рукавичку рука стискала й масажувала її плече.

— Я можу схопити тебе просто тут і зараз й забрати звідси силоміць. Чи, може, ти сумніваєшся в мені?

Неспроможна здобутися на слово, Джейн лише похитала головою.

— Джейн, я — представник закону. І дуже важливо, щоб ти зрозуміла й визнала ту владу, яку я маю над тобою. Коли ти була маленька, було укладено угоду, контракт, що має зобов'язальний характер, виконання умов якого ти, всупереч закону, спробувала уникнути. Звісно, ти скажеш, що мала на це право, адже зазнала несправедливості, оскільки на тому договорі про роботу за наймом[121] не було твого підпису. — Він знизав плечима. — Але тоді ти була — і досі є — неповнолітньою, а отже, з юридичного погляду твій підпис однаково не мав би жодного значення. Навіть якщо несправедливість існує, то криється вона занадто глибоко у твоєму минулому, аби ти могла якось їй зарадити. — Дітолов узяв дівчину рукою за підборіддя й повернув її обличчя до себе. Його брови були темні й кущисті, а очі тверді й спокійні, наче два дзеркала.

— Ти ж і сама це розумієш, адже так?

Джейн скулилася, але нічого не відповіла. Він міг її вбити, він міг запроторити її назад, на драконобудівельний завод, щоб вона гарувала там довіку. Та йому нізащо не вдасться змусити її погодитися з тим, що це — правильно.

Тоді дітолов зітхнув, немовби глибоко в ній розчарувався.

— Я походжу з Півночі. Там ми полюємо на мавп за допомогою пляшки з широким горлом і палиці. Чи знаєш ти, як це робиться?

— Ні, — пискнула вона.

— Це дуже захопливо. Ми вкидаємо до пляшки одну-єдину ягоду черешні й чекаємо в засідці. Тоді приходить мавпа, вона бачить у пляшці соковитий смаколик, а тому просовує лапу досередини й стискає його в кулаку. Одначе пляшка має таку форму й розмір, що мавпа не зможе витягнути лапу, не розтуливши кулака. Вона може завиграшки вивільнити лапу з пляшки, просто випустивши черешню, проте надто вже дорога їй та ласа здобич. Мавпа просто не здатна змусити себе її відпустити. Навіть коли мисливець наближається до неї, насвистуючи й вертячи в руці палицю, то й тоді мавпі несила покинути свою коштовну знахідку.

Тож мисливець підходить і вибиває їй мізки палицею[122].

Дітолов витягнув із внутрішньої кишені свого піджака нотатника в оправі зі страусової шкіри, а тоді вручив їй шматок крейди.

— А зараз, Джейн, я хочу, щоб ти своїм найкращим почерком записала на дошці ті слова, що я тобі називатиму. Запиши їх п'ятьма однаковими колонками, якомога рівніше й охайніше. — Він зачекав, поки вона підійде до дошки. — Рекурвор, — промовив він. — Рекусабле. Рекусакао. Рекусадора.

Джейн була така налякана, що встигла списати пів дошки, перш ніж усвідомила, що слова, які вона так ретельно виводила, були не чим іншим, як командними кодами, що давали змогу керувати драконами класу «Молох».

Щосили намагаючись не виказати своїм виглядом, що знає справжнє значення цих слів, Джейн виводила їх у тому самому порядку, в якому їх диктував дітолов. Можливо, подумала дівчинка, вони не спрацюють. Зрештою, від школи до звалища було добрих чотириста метрів. Списавши дошку до самого низу, вона поглянула на те, що в неї вийшло:

Рекурвор

Рекусабле

Рекусакао

Рекусадора

Рекусамор

Рекусенсі

Рекусатів

Рекусатурі

Рекусавел

Рекусер

Рекусераті

Рекуссіон

Рекуссус

Рекутіо

Рекутіоніс

Рекутітос

Рекутітум

Редачао

Редачендо

Редактадас

Редактамос

Редактарон

Редадім

Редадінар

Редамбулес

Редамнавіт

Редендум

Редібітар

Редіктор

Редівамат

Редоккула

Редоктар

Редоктамос

Редомбулас

Редоррадіо

— Гарний початок, — сказав з-понад її плеча дітолов. Його солодкаве дихання лоскотало їй вухо. — А зараз візьми-но ґумку.

Він накрив її долоню своєю й легенько повів ґумку понад шкільною дошкою, наче планшет над дошкою Віджа[123]. Рука ковзала над поверхнею, не торкаючись її, а тоді зненацька опускалася, щоб стерти слово. Їхні з'єднані руки, здавалося б, навмання рухалися вгору і вниз дошкою, витираючи командні коди по одному за раз. Нарешті дітолов відпустив її руку.

— Ось так, — утішено промовив він.

Рекурвор

Рекуссус

Рекусадора

Рекусамор

Редачендо

Редактамос

Редадім

Редамбулес

Редамнавіт

Температура в кімнаті різко впала, a саме повітря затьмарилося від приголомшливого відчуття присутності, немовби залізна хмара заступила собою сонце. Пролунали невимовлені слова:

Чого тобі треба?

Це був Меланхтон.

Джейн спробувала озирнутися, але не змогла. М'язи її шиї задеревеніли. Дівчинці неспромога було повернути голову, її всю немовби затисли в сталевих пазурах. Ноги також її не слухалися. Вона стояла, втупившись очима в дошку, коли дітолов сказав:

— Назви мені своє ім'я.

Що тобі до мого імені, цуцику? — драконові слова лунали м'яко, майже сумовито. — Якщо бажаєш, можеш називати мене Смертю. На Авалоні[124] я вбивав твоїх родичів тисячами.

Скрипнула мостина — це дітолов підійшов до Буркалового столу, висунув шухляду й щось із неї дістав. А за мить він уже приклав це гостре й тонке щось до шиї Джейн. Це був срібний ніж для відкривання листів.

— Бажаєш подискутувати про смерть?

Паралізована страхом, Джейн почувалася немов яйце, стиснуте двома руками, що змагаються за нього одна з одною. Меланхтонова присутність була всеосяжна, неначе сила тяжіння гори, яка несподівано матеріалізувалася на шкільному подвір'ї.

Авжеж, подискутуймо. Дай мені відповідь на таке:

Не вартий я нічого, як живий,
Допоки смерть мене вагою наділить.
Та як помру, вага та щезне водномить.
Скажи-но ти мені, хто я такий?

— Заручник. — Дітолов прибрав ножа для розпечатування листів від горла Джейн. Дівчина відчула страхітливий свербіж у тій точці, куди її вкололо його вістря. — То ти полюбляєш загадки, еге ж? Ну, то спробуй відгадати цю:

Забрав його в жменю й сховав у кишеню.
Та як він закричить — ціле військо примчить.

Не думаю, що твій пищик спрацює. Моя черга:

Дивись-но, дивись! Що побачити маю?
Голова гавкуна коло ніг, а на плечах — немає.

Сили, що тримали Джейн у своїх лабетах, ослабнули. Вона озирнулася й побачила дітолова, який стояв і похмуро дивився просто перед себе, втупившись поглядом у порожню кімнату. Попри те, що все навколо них було пронизано драконовою аурою й відгонило холодною злостивістю рептилії, сам Меланхтон фізично не був присутній у кімнаті. Тепер він провадив свій бій тільки за допомогою технології електронних контрзаходів.

Джейн якомога тихіше почала поволі відступати і, щоб зникнути з поля зору дітолова, попрямувала до сліпої зони за його потилицею, поміж дошкою та столом.

Навколо дітолова утворився вир, який закружляв, наче рій мошви, що літала надто швидко, аби око могло на ній як слід сфокусуватися. Ця коловерть була неначе магнітне поле, що оберталося й обгорталося довкруж його голови, та не могло навколо неї стиснутися.

— Марні погрози! — глузливо проказав дітолов. — Невже ти справді думав, що мене послали проти дракона, не надавши захисту? Мою голову ти так просто не зітнеш.

Він акуратно дістав з кишені окуляри для читання, розклав їхні дужки та зачепив їх за вуха. Тоді знову розгорнув свого нотатника, перегорнув сторінку з командними кодами й почав читати:

Я — сутність речей, всіх думок складова...

Ні!

Основа життя, хоч сама — нежива.
Лиш дрібка мене тобі сил надає,
Але понад міру цей харч тебе вб'є!

Повітря кімнати сповнилося завиванням, яке чимдалі гучнішало, ставало пронизливим і здіймалося на ультразвукові висоти, недосяжні людському слухові. Джейн впала на коліна, від болю хапаючись за вуха. Цей звук сталевою голкою прохромлював їй череп. Її долоні не могли його заглушити. А відчуття драконової присутності згасало, віддалялося...

І зникло.

— Ось так, — сказав дітолов. Джейн, похитуючись, підвелася на ноги. Зараз вона була просто за його спиною, поза межами поля зору. Дівчина простягнула руку до важкого скріпкозшивача, що лежав на Буркаловому столі. — Навіть не намагайся, — недбало кинув дітолов. Він склав дужки окулярів й акуратно поклав їх назад до кишені. — А зараз, дитино, час повернути тебе туди, де тобі місце. — І він потягнувся до її руки, яка мимоволі завмерла в повітрі над скріпкозшивачем.

Аж раптом кімнату наповнили холодні пориви сміху. Вони наростали й накочувалися дедалі сильніше, аж поки, зрештою, Джейн відчула себе корком, який бовтається на бурхливих хвилях океану погорди.

Дурненьке цуценя! Прибувши сюди, я передусім заземлив усі свої електричні системи. Твоя електромагнітна імпульсна зброя мені не нашкодить.

Уперше за весь цей час обличчя дітолова набрало здивованого виразу. Він висмикнув одну руку з кишені штанів і заходився поквапливо шукати щось у кишенях піджака.

— Як?..

Одначе дракон уже почав промовляти свою наступну загадку:

Нечутна й невидна, менша смерті кузина,
Народжусь я вмить, і тебе не покину,
Вбиваю думки, зводжу все нанівець,
Я — хірург твоїх спогадів, планів кінець.

— Ти блефуєш! — закричав дітолов. — Я вивчав усі твої системи від початку й до кінця. Не існує такої зброї. — Сміх дракона бурхнув новим поривом. — Ти не маєш такої зброї. Ти не маєш такої здатності. Якщо твоя загадка має відповідь, то яка ж вона?

Якусь довгу, застиглу в часі мить дракон не відповідав, смакуючи свій тріумф. А тоді пролунало слово, таке тихе, що здавалося, ніби воно повільно плине в повітрі:

Аневризма[125].

Джейн несподівано виявила, що знову сидить на своїй лаві. Вона знову могла вільно дихати. До її вух долинали звичні звуки вовтузіння й метушні; її однокласники повернулися на свої місця. У передній частині класної кімнати стояв спантеличений дітолов, який поглядом сліпо блукав туди й сюди заднім рядом, однак очима з Джейн він уже не зустрічався. Він більше її не бачив. Клапоть ковдри випав з його збезсилілої руки, а він того й не помітив.

Дракон переміг.

* * *

Коли заняття нарешті скінчилися, Джейн однією з перших вибігла з класу. Вона проштовхалася надвір і була вільна. Небо сяяло несамовитою блакиттю. Повіяв легенький вітерець, який, немовби рукою, ніжно та привітно торкнувся Джейн.

З вишень саме обсипався цвіт. Навколо неї кружляла тепла й лагідна пелюсткова завірюха.

Решта дітей бігали й галасували або ж мляво пленталися крізь пелюстковий сніговій. Усі вони були різні, і кожне діяло згідно зі своєю природою. Дівчата-квіти перебували у своїй стихії, вони рухалися граційно, неначе кораблі під вітрилами, анітрохи не звертаючи уваги на менших фей, які, глузуючи, кружляли навколо них. Під веселі крики школярів Джейн зачудовано йшла крізь білу віхолу, приголомшена досконалою красою буття.

Її переповнювали змішані відчуття визволення, радості та надій на майбутнє. Вона була вільна й будь-що було можливим. Джейн думала про все, через що їй довелося пройти: про роки примусової праці на заводі з виробництва парових драконів, про всі ті дріб'язкові прикрощі, яких їй завдавали вчителі й однокласники, про нудьгу й самотність, про той факт, що вона досі була в боргу перед драконом, який, навіть попри те, що сьогодні він її врятував, обстоював не її інтереси, а тільки власні, — і розуміла, що життя було того варте.

Оця єдина мить стала винагородою за всі її поневіряння.

Розділ восьмий

Упродовж літа маленька цивілізація, що мешкала під боком у дракона, росла й процвітала. Якось один бегемот, навантажений кам'яним вугіллям, що прямував до місця призначення, був змушений дати гака й збився на манівці. Затим, собі на біду, вирішив надолужити згаяний час, скоротивши шлях, і поїхав навпростець через звалище. Закінчилося це тим, що він перекинувся догори дриґом. Урятували лише половину його вантажу. Друга половина дозволила меріонам індустріалізуватися. Тепер вони мали заводи, й електричне освітлення прийшло на зміну газовим ліхтарям, які ще донедавна окреслювали контури їхніх вулиць, неначе сузір'я світляків, що спустилися на землю. Уночі їхні вулиці та бульвари сяяли яскравими лініями й утворювали такий складний візерунок, що його прихована логіка наводила на думку про окультні електричні схеми. Удень їхні території повсякчас оповивав сірий туман. Їхні вояки озброїлися гвинтівками.

Мало хто відвідував школу влітку; учнів, які працювали повний робочий день, було звільнено від занять. Решта ж школярів розуміли, що ніщо з того, чого їх навчали на літніх заняттях, не мало жодної ваги, адже восени, коли повернуться їхні однокласники, їм усім однаково викладатимуть той самий матеріал. Дні тягнулися мляво й повільно.

Джейн радо вітала нагоду раз і назавжди заповнити прогалини у своїх знаннях. Їй би хотілося набути трохи більше практичнішого досвіду в алхімічній лабораторії, одначе, коли вона подала заяву на отримання додаткового часу, шкільна секретарка відповіла на неї рішучою відмовою. Тож натомість Джейн удосконалювала свої знання з математики.

Одного пообіддя, коли Джейн саме збиралася йти, Щуролуп перестрів її коло вхідних дверей. Під стіною біля виходу було встановлене величезне гранітне колесо. Сягаючи вище за найвищого учня, воно мало нагадувати школярам про їхні обов'язки, про важливість коритися, про марноту та про їхнє майбутнє. Спираючись на те колесо, Щуролуп сказав:

— Я чув, що останніми днями ти крадеш речі для Ґвен.

— Так, і що з того? — Джейн ставилася до Щуролупа з дедалі більшою осторогою. Останнім часом він поводився дивно, шалено та якось безглуздо-агресивно.

— Ну, то в чому річ? Ти в нас тепер стала лесбійкою абощо?

Тоді вона щосили вдарила його просто в груди.

— Ти — виродок! — закричала вона. — Ти — злостиве, лихослівне, огидне... створіння!

Щуролуп на ті слова лише засміявся.

— Що, за живе зачепив, га, Меґґі?

— Ой, замовкни!

— Слухай-но, якщо ви двоє якось вирішите залучити чоловіка до ваших маленьких побачень...

Джейн сліпма кинулася геть і з розгону налетіла на Пітера, який саме підіймався сходами.

— Агов, обережніше! — Він не дав їй упасти, підтримавши обіруч за плечі та якусь хвильку потримав на відстані витягнутої руки. — Гей, ти маєш засмучений вигляд. Що сталося?

— Та просто... — Вона озирнулася через плече. Щуролуп, цілком у своєму стилі, уже як димом здимів. — Я просто... — Джейн опанувала себе. — А куди ти прямуєш?

— До майстерні. Є там один дестріє[126], над яким я час до часу працюю, щоб заробити додаткові бали.

Джейн мала виконати домашнє завдання, а ще на неї чекали всі ті речі, що їх вона мала вкрасти, й усі ті хатні справи, які вона мала зробити. Школа мала централізовану систему кондиціонування повітря, а це означало, що такі віддалені приміщення, як майстерня, ніколи не провітрювалися як слід. О цій порі там, певно, задушливо, немов у пічці.

— Можна мені піти з тобою?

— Чом би й ні? Ходімо.

Вони мовчки йшли звивистими порожніми коридорами. Пітер волів не говорити про Ґвен позаочі. Джейн поважала це його прагнення. Тож зазвичай вони розмовляли про машини.

— То над ким ти зараз працюєш? — нарешті запитала вона.

— Над Дідиком. Знаєш його?

Джейн похитала головою.

— А який він?

— Лайливий, галасливий, трохи дурнуватий. — Пітер знизав плечима. — А втім, славний коняка.

* * *

Шкільна майстерня була організована еклектичніше за будь-яку з тих, в яких виросла Джейн. Загалом інструментів і механізмів у ній було не більше, ніж у заводській робітні, проте їхній добір — значно різноманітніший. Токарні верстати, рубанки й циркулярні пилки співіснували з паяльниками, електричними шліфувальними машинами, обладнанням для роботи з листовим залізом. Тут було навіть спеціальне приміщення для зварювальних робіт. Жовті лінії на бездоганно чистій бетонній підлозі відділяли одну робочу зону від іншої, й усі вони були щільно припасовані одна до одної так, що робочий простір майстерні використовувався ощадливо й нагадував клаптеву ковдру.

У майстерні було два ремонтні відсіки, один з яких стояв порожнім. У другому на системі заскочних коліс[127] і ланцюгів, які закінчувалися гаками, було підвішено вкритого плямами корозії металевого огира. Камуфляжні нагрудні панелі було знято, аби відкрити доступ до його нутрощів. З його боку вільно звисали два чорні кабелі для свічок запалювання.

— Привіт, коняко-розбишако[128]! — сказав Пітер. — Як тобі тут виситься?

Дідик важко підвів голову й обдарував його широчезною зубастою усмішкою.

— Та от, відвисаю тут, як кінський прутень, — радісно відказав він. Пітер навдивовижу добре ладнав із машинами, і вони відповідали йому довірою, а часом і любов'ю. Дідикову прихильність він, вочевидь, здобув уже дуже давно.

— Радий чути, що тобі добре ведеться. — Пітер запхав голову в розкрите черево коня. — Джейн, можеш подати мені ліхтарика? І того амперметра, онде, на верстаті. — Дівчина подала йому те, що він просив, і хлопець із бурмотінням заходився длубатися в конячому нутрі. — Хтось уже знайшов, де саме у твоїй електричній системі коротить?

— Та хто там, трясця, що знайшов! Ти ж бо знаєш, які довбограї ті школярі-підмайстри. Ті лобуряки замість мізків саме гівно в макітрах мають.

— Гей, добирай-но слова, тут дівчина!

— Та годі тобі, вона ж бо не якась там святенниця. — Дідик спробував повернути голову вбік, однак у своєму підвішеному положенні не зміг того зробити. Одне його око обернулося на своєму карданному підвісі й поглянуло в її бік. Друге сліпо дивилося перед себе. — Правда ж, дівчинонько?

Джейн притулилася спиною до верстата й обмахувалася капелюхом. Вона нерішуче завмерла, а тоді сказала:

— Правда, усе гаразд! Мене це анітрохи не бентежить.

— Хай так, але мені це не до вподоби, — сказав Пітер. — Цернунносові роги! Бачив би ти лишень, що вони зробили з твоїм карбюратором. Знаєш, коняко-розбишако, це просто диво, що ти взагалі ще й досі живий.

— Це все мій моторний відсік, — меланхолійно погодився Дідик. — То вже срака прийшла тій срані. Ну що за срака... ет, ну, то й до сраки тую сраку, ось що я скажу. До сраки.

Джейн захихотіла.

— Що я тобі казав про такі висловлювання? — Пітер виринув з кінського нутра, а тоді похитав головою. — Ну, я здаюсь. Я вже три дні згаяв, перебираючи твою проводку, але так і не спромігся знайти, де ж то в ній виникає коротке замикання. Єдине рішення, що спадає мені на думку, — це повидирати всі ті дроти й почати все наново.

— Йому ж не буде боляче, так? — стривожено запитала Джейн.

— Бач, я тобі казав, що ця дівчинонька — молодчинка, — сказав Дідик. — Не те що та примхлива сучка, з якою ти...

Пітер грюкнув гайковим ключем по Дідиковому капоту. — Поговори отак ще трохи, і тобі точно буде боляче. Я про це подбаю.

— Я буду чемним, мій пане, — Дідик підморгнув Джейн. — Дай си спокій, не гарячкуй, неначе хто тебе серпом по сраці ріже.

Пітер дістав котушку дроту, розвідного ключа й гострогубці. За допомогою корби він підняв Дідика на дві долоні вище в повітря. Кілька болтів, які тримали залізні панелі на його череві, геть проіржавіли. Пітер протер кожний з них графітом, а тоді постукав по їхніх гранях молотком, аби їх легше було викрутити. Джейн допомагала підтримувати панелі, поки той порався з останнім болтом; інакше вони могли перекоситися.

— І хто лише сконструював таку плутанину? — пробурчав Пітер. — Цей дріт закручується, наче петля, просто за твоєю випускною системою. Мені доведеться зняти глушник, аби дістатися до тієї проводки. — Він трохи помовчав, а тоді сказав: — Дідику, твоя система випуску відпрацьованих газів — у жахливому стані.

— Щоразу як пердну, то пташки з неба падають.

— Страшне. — На якийсь час Пітер цілком поринув у свою роботу, а коли знову заговорив, то звернувся до Джейн: — Гей, а скажи-но мені дещо. З якого це дива всі кличуть тебе Меґґі?

— То Щуролу... друзі дали мені таке прізвисько. Скорочене від слова «сорока[129]».

На долівку з брязкотом упав проіржавілий шматок труби.

— Я думав, що ти — лісова діва.

— Це просто прізвисько. Адже... ну, ти знаєш... сороки — такі вправні злодюжки.

— О, авжеж. — Пітер не схвалював того, що вона краде речі. Він вважав, що рано чи пізно її неодмінно впіймають. Проте хлопець мав добру вдачу й, сказавши їй один раз, більше про це не згадував. — Ну, то я й далі називатиму тебе Джейн, якщо ти не проти.

Минуло п'ять хвилин, і глушник полетів додолу. Пітер присвиснув і зробив рух у бік Джейн.

— Підійди-но й поглянь на це. — Він тицьнув пальцем у шматок чорного дроту. — Бачиш, яка ця ізоляція клейка на дотик?

— Так, і що?

— Ми знайшли несправність. Якийсь бевзь замінював оцей шматок проводки й не завдав собі клопоту приварити до підчерев'я ще один кронштейн, який тримав би дроти на місці, бачиш? Натомість він просто протягнув дріт між випускною трубою та сподом кабіни й затиснув оцим. — Пітер підкинув на долоні кусень деревини. — Тож, коли двигун нагрівається, розпечена поверхня труби плавить ізоляцію, і всю систему коротить. І це ще проста частина. Проте, коли двигун остигає, ізоляція напливає назад на дріт і знову твердне, тому короткого замикання більше не стається. Ось чому я не міг його знайти за допомогою амперметра. Доволі підступно, еге ж?

— Ого! — Джейн була по-справжньому вражена. За весь той час, який вона провела біля й усередині машин, саме цієї миті їй вперше спало на думку, що робота з ними може приносити втіху. Вона збагнула, що капітальний ремонт двигуна може бути таким само інтелектуально захопливим, як підготовка та проведення алхімічного експерименту. — Пітере, це справді неабищо. Це просто дивовижно.

— І знайшов він ту несправність за якихось три дні, — сказав Дідик. — Чи ти ба! Та це, трясця його мамці, справжній геній.

— Милий конику, — проказав Пітер, — а чи до смаку тобі буде кубик цукру в бензобаку[130]?

— Ай, вкуси себе за дупу.

* * *

Надворі була жарінь, однак у торговельному центрі підтримували таку прохолоду, що Джейн пошкодувала, що не прихопила із собою светра. Будівля була напхом напхана втікачами від спеки. Більшість із них були радше відпочивальниками, ніж серйозними покупцями. Їхні руки були порожні, а очі — ясні.

Гібоґ, Саломея та Джейн сиділи на лавці коло святої криниці й спостерігали за тим, як повз них пропливає довколишній світ.

— А я оце днями бачила Ґвен, вона була на відкритті супермаркету, — озвалася Саломея.

Вони чекали на одного гадкіна[131], якому кортіло придбати білі лайкові рукавички. Джейн загорнула їх у пластикову торбинку з логотипом відеовипозичальні «Тір на-н'Оґ[132]» і сховала до по-ближнього сміттєвого бака. Якщо оборудка вдасться, вони матимуть досхочу грошей на бургери та картоплю-фрі. Якщо ж ні, то їм принаймні не треба буде з тими рукавичками носитися.

— Ага, вона казала мені, що перерізатиме стрічку, — мовила Джейн. — А що?

— Було б тобі побачити того ельфа, з яким вона прийшла. Високий такий, в темних окулярах, у шовковому костюмі, з наманікюреними нігтями — увесь такий, що ну. — Саломея потрусила долонею в повітрі, немовби для того, щоб остудити пучки пальців. — Гарячий чоловік. Між нами кажучи, mes cheris[133], то був такий ласий шматочок, що я б і сама не відмовилася провести з ним час.

— Та що ти таке кажеш? Ґвен не могла піти з якимось ельфом. Вона — дівчина Пітера.

— Бздури, — сказав Гібоґ. — Я бачив їх після завершення урочистостей. Вони думали, що на них ніхто не дивиться, і він поклав свою долоню їй на дупу. І тій це вочевидь подобалося.

— Вони пішли звідти разом, — докинула Саломея.

— Я впевнена, що ти...

— Попереду чуперадло, на четверту годину, — стиха прогарчав Гібоґ. — І швидко наближається.

Джейн розвернулася на лаві й побачила Буркала, який, широко посміхаючись, сунув просто на них.

— От лайно! — просичала вона крізь зуби.

— Та це ж мої любі, любесенькі учні! Яка несподіванка... ба ні, який чарівний сюрприз. Не заперечуватимете, якщо я долучуся до вашого товариства?

Вони потіснилися, і Буркало примостив своє огрядне гузно між Саломеєю та Джейн. Затим він розпростер руки і, притискаючи до себе, обійняв дівчат за плечі. Гібоґ сидів на краєчку лави й похмуро зиркав на це все з-під лоба.

— Оце вже направду випадкова зустріч, — сказав Буркало. — Атож, справді випадкова. Знаєте, деякі діти думають, ніби їхні вчителі — то суто місцевий феномен. Такі собі освітні апарати, які зникають, щойно закінчиться навчальний день. Либонь, ви вважаєте, ніби після закінчення занять усі ми прошкуємо до низки холодильних камер у підвалі, еге? Аби зранку прокинутися свіженькими й чистенькими. — Він стиха засміявся. — Якби ж то все було так просто. Як ваш деміург, — адже я, будьте певні, є для вас анітрохи не меншою величиною, аніж сам творець, — я несу відповідальність не лише за ваш розумовий розвиток, а й за ваше моральне вдосконалення. Я відповідаю за те місце й становище, які кожне з вас займе в широкому світі. Моя робота не завершується, щойно ви переступаєте шкільний поріг. О ні, ні, ні!

Джейн намагалася зосередитися на тому, що він казав. Проте Буркалові пахви смерділи, а дротяні обідки його матових окулярів лиховісно зблискували щоразу, коли той обертався в її бік. Їй було складно стежити за плином його думки.

— Я повсякчас, кожнісінької миті, зосереджений на своїх учнях — так, саме так воно і є. Я постійно за вас непокоюся. Дозвольте мені навести приклад. Припустімо на мить, що одна з моїх вихованок — геть не та, ким видається на перший погляд. Вона, скажімо так, прикривається фальшивим фасадом. Можливо, усе її життя — то суцільна омана й шахрайство. Вона — утікачка, яка свавільно залишила призначене їй місце, жахлива, гидомирна істота, якій не місце в моєму чудовому класі, де ця особа самою своєю присутністю загрожує розбестити її невинних однокласників, які навіть не підозрюють про небезпеку, що нависла над ними.

Він пильно дивився просто на Джейн. За молочно-білими дисками вчителевих окулярів щось ворушилося, і нажахана дівчина усвідомила — хай би що повзало за тими скельцями, це щось аж ніяк не було його очима.

— Коли таке станеться, моїм обов'язком буде зірвати з неї машкару облуди. Зняти всі покрови, бюстгальтери й підв'язкові пояси брехні. Щоб істина — оголена! тремка! неприкрита! — постала, беззахисна, перед очима загалу.

І тут від його зап'ястка долинув тоненький, дратівний писк. Буркало опустив очі на свій годинник і натиснув маленький ґудзик на його боковій поверхні.

— Ну що ж, приємно було зустрітися, однак, боюся, мені вже час йти. Розважайтеся, дітоньки, і пам'ятайте: я не зводжу з вас очей.

І весь той час, поки він говорив, доброзичлива усмішечка жодного разу не щезла з його губ.

Якусь довгу мить ніхто нічого не казав, а тоді Саломея раптом розплакалася.

— Він нічого не знає, — наче в нестямі проказала вона. — А навіть якщо й знає, то яке, у біса, йому до того діло, га?

— Він блефує, — погодилася Джейн. — Я впевнена, що він блефує.

— Що ж, — сказав Гібоґ, — скидається на те, що той гадкін уже не з'явиться. — Він зітхнув і засунув руку до кишені. — У мене ще лишилося трохи грошви, що я минулого тижня вторгував за білі хрестики[134]. Я пригощаю?

— Гаразд, тоді гайда, — сказала Джейн.

Вона й гадки не мала, що саме Саломея з Гібоґом могли подумати про те, що сталося, і до того ж була не в тому стані, щоб їх запитувати, якщо не хотіла, щоб ті дізналися про її минуле та походження. Проте, оскільки ця Буркалова промова сталася невдовзі після візиту дітолова, то вона могла мати лише одне можливе пояснення. Джейн замислилася — чи зможе дракон захистити її від двох розшуків поспіль? А від шести? Авжеж, що не від дванадцяти. Половина його батарей уже повністю вичерпала свій ресурс. Джейн видлубала ті з них, що вже не годилися до вжитку, і викинула їх геть, — хай меріони забирають собі той мотлох, — а вже невдовзі таким самим мотлохом міг стати й генератор змінного струму. Драконова сила мала свої межі.

Проте зосередитися на своїх проблемах вона не могла. Її думки безупинно стрибали навколо іншого питання, вони нестямно відскакували, але завжди поверталися до того нестерпного факту, що Ґвен зраджує Пітера.

* * *

До «Маленької Таверни на Зеленій Луці» на барбекю, яке Ґвен влаштовувала на честь свята літнього сонцестояння, було запрошено не кожного. Так лише здавалося. У тлумищі присутніх змішалися учні й містяни, учителі й місцеві знаменитості, технічний персонал і надміру пишно вбрані розпорядники з телевізійної студії, а також ельфи в простеньких костюмах, які коштували стільки, скільки пересічний ґвархелл заробляє за місяць. Усі змішувалися й розділялися, неначе краплі оливи різної в'язкості, а тоді перегруповувалися та сходилися на моріжку докупи зі своїми рівнями. Джейн почувалася, як миша в лабіринті.

Вона несміливо рухалася поміж мінливими гуртами незнайомців, шукаючи когось знайомого.

Аж ось вкритим зеленою травою лужком до неї підійшли Рисак і Смердюх, непевно похитуючись на чотирьох ногах, обхопивши одне одного руками й штурхаючись плечима.

— Тебе шукає Щуролуп, — сказав, хитро вишкірившись, Смердюх. Рисак блаженно посміхався і мовчав.

— Ой, та будь ласка! — Джейн скривила гримасу. — Скажіть йому, що ви мене не бачили. Скажіть, що мене тут немає. Я не збираюся просто зараз із ним марудитися.

— А я думав, що ви з ним приятелюєте. Він казав нам, що ви щирі друзі. Найліпші приятелі. Нерозлийвода. — Рисак простягнув руку й схопився за ґулястий вершечок Смердюхового лівого рога, але той ляснув його по долоні, й рука опустилася. У тому місці, де обличчя цих двох притискалися одне до одного, їхня шкіра була клейкою на вигляд, і загалом здавалося, що ці дві голови розтоплювалися й сплавлялися докупи. — Щуролуп казав, ніби це він тебе створив — навчив тебе всього, що ти знаєш, дав тобі нове ім'я, виліпив тебе із сирої глини.

Рисак завів руку за Смердюхову шию й сягнув пальцями у відстовбурчену кишеню сорочки.

— Хочеш побачити дещо справді цікаве?

— Я вже бачила цей фокус раніше, — холодно відказала Джейн. — Запихаючи живу жабу собі до рота, мене не вразиш.

— До речі, щодо Щуролупа... — почав було Смердюх.

— ... а онде й він, — закінчив розпочату ним фразу Рисак.

Не роззираючись, адже, якщо ці двоє не брехали, то вона могла зустрітися поглядом зі Щуролупом і тоді вже не відкараскалася б від його товариства, Джейн поквапливо відбігла до найближчого гурту гостей вечірки. Використовуючи їх як прикриття, вона побігла далі.

За кілька секунд дівчина випадково зустріла Гібоґа. Той стояв у товаристві розчепурених дворфів, які, вочевидь, почувалися вкрай незручно у своєму ошатному вбранні, а коли Джейн наблизилася до їхнього гурту, зміряли її лютими поглядами й розійшлися. Гібоґове обличчя розчервонілося, і на ньому застиг збентежений вираз.

— Привіт, — сказала вона. — Що сталося?

Гібог пропустив її запитання повз увагу.

— Ти бачила Саломею? — спитав він і, не чекаючи на відповідь, кинув: — Ет, неважливо. Однаково вона не схоче зі мною говорити після того, що я зробив.

— А що ти зробив?

Він стиснув кулак.

— Це неважливо.

— Гаразд.

— Я сказав, це неважливо!

— Та гаразд, гаразд, як собі знаєш! Я сказала — гаразд.

— Еге ж. Та якщо побачиш її, то скажи, що я її шукаю. — Він розвернувся й почвалав геть.

Джейн і далі стояла, дивлячись йому вслід, аж раптом її ліктя торкнулася чиясь рука. Це був блідий чоловік. З його губів звисала цигарка, а в одній руці він тримав здоровенний кухоль пива.

Серед урочисто вбраної публіки блідий чоловік у шортах мав приголомшливо недоречний вигляд. Його шишкуваті бліді коліна були наче риб'яче черево; здавалося, що самому сонячному світлу було бридко до них торкатися.

— Я подав шкільній секретарці твою заяву на здобуття стипендії, — сказав він. — Проте з цього пива не буде дива.

— Що? — не збагнувши сказаного, запитала вона.

Він узяв її попідруч і неквапно пройшовся з дівчиною до затінку під стіною таверни, з дверей якої моторно вибігали вбрані в біле офіціанти, несучи в руках таці, від яких у повітрі тягнулися струмені пари.

— Які ти маєш оцінки з граматики? — запитав він.

Джейн похитала головою. Вона уявлення не мала, про що той говорить.

— Це — королева наук, — роздратовано промовив він кутиком рота, вільним від цигарки. — Тобі справді слід би... ет, не зважай. Дозволь мені викласти це в такий спосіб: у наших життях і наших стосунках з оточенням є певна логіка, і ця логіка вкарбована в матерію буття. Той, хто кохає, не прокидається одного ранку з переконанням, що має забути про об'єкт свого кохання й стати натомість інженером. Музикантка не покидає своєї клавіатури без жалю. Головний виконавчий директор фірми, яка процвітає, не кидає свого багатства з доброго дива. А якщо й кидає, то йому буде легше покинути геть усе відразу, знайти собі печеру в горах і стати філософом, аніж просто зробити триб свого життя не таким вибагливим. Розумієш? Усі ми живемо в історіях, які на певному глибинному рівні дають нам втіху. Якщо ж у нашій історії ми нещасливі, то цього ще не досить, аби ми змогли з неї вивільнитися. Спершу ми мусимо знайти собі іншу історію, таку, що природно випливає з тієї, в якій ми тепер живемо.

— То ви кажете... що я живу в історії, в якій не отримаю фінансової допомоги? Адже саме це ви маєте на увазі?

Він похитав головою.

— Річ не в тобі. Просто секретарка живе в такій історії, в якій вона не надасть тобі фінансової допомоги. Відмінність є, і вона тонка, проте вирішальна. Вона дає тобі лазівку.

— І що ж я маю робити?

— Ти маєш поглянути на себе її очима. Вона бачить лише бешкетницю, ученицю, яка відстає у навчанні, дівчину, яка має «потенціал», — хай би що це слово могло означати, — але яка лінива й ніколи не виявлятиме старанності, яка нехтує навчанням, дівчину, призначити стипендію якій — це все одно, що пустити гроші на вітер.

— Але ж я не така!

— Яке це має значення? В її історії ти є саме такою, і в її історії учні твого ґатунку рідко коли змінюються. Одначе, вряди-годи, трапляється й таке. Твої ниці якості можна спрямувати на досягнення ницих цілей. Остюк був таким, як оце ти, перш ніж почав виказувати своїх друзів.

— Що? Я такого не робитиму!

Блідий чоловік докурив свою цигарку до самого фільтра, тоді прикурив від недопалка нову, а недопалка з'їв.

— Тобі треба як слід зважити всі альтернативи. З одного боку, жити в такій історії неприємно. Твої колишні друзі тебе зневажатимуть, навіть можуть побити. Ти сама себе не поважатимеш. А з другого боку, ті, хто тобі подобаються, не отримують стипендій. Ти можеш і далі жити у своїй власній історії або ж здобути докторський ступінь з алхімії. Утім, не можеш мати водночас і те, й інше. Поміркуй над цим.

Завершивши свою промову, блідий чоловік відвів погляд. Хтось протиснувся між ним і Джейн. Він ступив крок назад. Тлумища гостей переміщувалися туди й сюди, і попри те, що вчитель навіть не ворухнувся, уже невдовзі юрба бенкетарів віднесла його геть. Джейн стояла й дивилася йому вслід, аж тут офіціант, який проходив повз, відштовхнув її вбік, увігнавши дівчину між двома тролями. Нахилившись, Джейн проскочила поміж ними й опинилася біля вхідних дверей таверни. Неподалік, поглинуті розмовою, стояли Буркало з шкільним наглядачем Остюком. Остюк підвів погляд і злегка штурхнув Буркала ліктем. Вони обоє увіп'ялися очима просто в неї.

Якусь мить дівчина заціпеніло стояла під їхніми поглядами. А тоді двійко тілвіт теґів, які неквапно простували повз, заступили Джейн, і вона чкурнула до таверни.

Високий дах фоє підтримували дерев'яні крокви. На двох розкладних столах, накритих білими паперовими скатертинами, стояли ряди неглибоких пластикових склянок і пляшок з вином у цеберках із льодом. Сомельє на місці не було. Ніхто не дивився. Джейн налила собі склянку червоного вина.

Потім помітила, що хтось залишив двері до гардеробної кімнати відчиненими. Джейн поставила склянку на стіл і прослизнула досередини. Погода була надто спекотна для курток, але на полиці понад порожніми вішаками для верхнього одягу був недбало вишикуваний коротенький рядок сумочок. Джейн майже автоматично понишпорила в кожній з них — трохи монет, пурпурові тіні для повік, годинник від Декартьє[135] — і вийшла назад у фоє, допоки не повернувся сомельє.

Джейн узяла склянку й підняла її до своїх губ.

— Ні, моя люба, — поруч із нею з'явилася Ґвен і рішуче забрала з її руки склянку з вином. Джейн, зашарівшись, почала було вибачатися, та не встигла вона добрати слушних слів, як Ґвен сказала: — До риби пасує біле вино. — Вона відставила склянку вбік і налила нову. Умочивши пучку свого пальчика у вино, вона струсила краплинку на підлогу — принесла Богині пожертву. — Це — біле кайкубське[136]. Гадаю, воно тобі сподобається. Це вино має трохи солодкаві нотки й дуже свіже. Скуштуй ковточок.

Джейн відсьорбнула маленький ковток. Досі вона ще ніколи не куштувала вина. На смак воно виявилося жахливим. Вона кивнула:

— Дуже смачне.

— Скажи? А зараз ходімо, допоможеш мені з лососем. Я покажу тобі, як це робиться.

Гриль стояв у самісінькому центрі зеленого лужка. Шеф-кухар таверни, який саме пильнував за приготуванням барбекю, відійшов убік, поступившись місцем Ґвен, і передав їй щипці.

Кинувши на рибу швидкий погляд, Ґвен поклала щипці на робочий столик для гриля й засукала рукави. Тоді розрізала лайм навпіл і витиснула з нього сік до миски з розм'яклим маслом.

— Візьми-но, — вона вручила Джейн інший лайм, — і натри його на найдрібнішій тертці, щоб додати цедру до масла.

Джейн незграбно взялася до роботи. Маленькі зелені крихти сіялися в миску, розсипаючись поверхнею масла.

— Чудово! — Ґвен узяла ложку й швиденько перемішала масло з цедрою. — Оці два шматочки скраю вже майже готові. — Вона взяла з поближнього стосу дві тарілки, обережно переклала на них шматочки лосося й передала їх Джейн. — Візьми добру грудку масла й намасти ним кожен шматок риби точно по центру. Ну, хіба ж це не прегарно?

— Так, дуже гарно.

Ґвен схопила кулінарний пензлик і заходилася змащувати рядочок лососевих скибок[137] лаймовим маслом, яке вони вдвох щойно приготували. Вона вочевидь діставала неабияку втіху від цього простого процесу. Це було так на неї схоже — робити кожну справу, до якої бралася, із завзяттям та задоволенням. Поруч із нею Джейн почувалася нетямущою й недоладною.

— Ґвен, люба, — статечний ельф із рожевим обличчям, що виказувало в ньому чистокровного представника роду, який вже наближався до схилу літ, підійшов до неї ззаду й схилився, аби поцілувати її збоку в шию. Ґвен задоволено скинула вгору підборіддя. Джейн відчула, що її обличчя заклякло. — Яка гарна сукня!

— Тобі подобається? — Сукня була довга, біла й наче струменіла її фігурою, а в талії підперезана зеленою стрічкою, яка ідеально відтіняла волосся. Ґвен злегка підібрала сукню обіруч і покрутилася, демонструючи йому себе й своє вбрання. — Її мені подарувала моя менша сестричка. Ти знайомий з Джейн?

Ельф узяв руку Джейн, низько над нею вклонився й легенько торкнувся губами суглобів її пальців. Це був такий вишуканий жест, що вона уявлення не мала, що цей ельф робить, аж поки він виявив їй свою ґречність у такий незвичний для неї спосіб.

— Для мене велика втіха познайомитися з вами.

— Авжеж, — проказала Джейн. — Для мене теж.

— Фальконе — театральний декоратор, — пояснила Ґвен. — Це за його проєктом склали те ватрище край моріжка.

— Ти маєш на увазі оту штукенцію, що схожа на весільний торт, зроблений з деревини?

Фальконе усміхнувся, немовби даючи зрозуміти, що ватрище було дрібничкою.

— Ви маєте навдивовижу витончений смак щодо суконь, — мовив він. — Ви самі її пошили?

— Нє. Я поцупила її з «Ойленшпіґеля» в торговельному центрі.

— Перепрошую, ми на хвильку, — мовила Ґвен до ельфа. Вона схопила Джейн за руку і, сіпнувши, потягла її геть так швидко, що мало не висмикнула ту руку із суглоба. Відповідальний за барбекю шеф-кухар, який досі чемно чекав поблизу, підійшов до гриля.

Ґвен відвела Джейн убік, до лавки в затінку таверни, і посадовила на неї. Очі Ґвен палали.

— Гаразд. У чому річ? — Вона зачекала, а тоді вже лагіднішим голосом мовила: — Мені ти можеш сказати геть усе. Хай би що ти мала на думці. — Джейн похитала головою, і Ґвен узяла її долоні у свої. — Ну ж бо, нічого страшного не станеться. Розповідай.

— Річ у тобі та... Пітері.

— А, он воно що.

— Не розумію, як ти можеш... — І тут вона заплакала. — ... з іншими чоловіками. Я думала, що ви з Пітером... — Джейн уже захлиналася слізьми, і минуло трохи часу, перш ніж вона змогла себе опанувати. — Я так вами захоплювалася! Я вважала вас ідеальною парою.

Ґвен довго мовчала. Коли ж вона нарешті заговорила, її обличчя спохмурніло. Джейн ще ніколи не бачила її такою серйозною.

— Джейн, ти не маєш права просити мене щось пояснювати. Ти це розумієш? Ти на ці пояснення не заслужила. Проте, оскільки ти мені дорога, й оскільки я тебе люблю, то все ж таки спробую розтлумачити те, що тебе так цікавить. Утім, я скажу це лише один раз. Зрозуміла?

Джейн, схлипуючи, кивнула.

— Я уклала угоду. На Савинь я помру. Натомість я маю рік на те, щоб пожити таким повним і довершеним життям, яке хтось інший може прожити хіба що за весь свій вік. Саме таким життям я й живу просто зараз. І значною його частиною є мої стосунки з тобою, з моїми друзями, з однокласниками, з усіма, хто зібрався тут сьогодні. Проте кохання, фізичне кохання, також є суттєвою частиною життя.

Джейн, я розумію, що тобі складно це прийняти, але ти, найпевніше, матимеш у своєму житті не одного коханого. Як і більшість жінок. І кожен з твоїх коханців даруватиме тобі інакше фізичне й емоційне задоволення. Кожен дасть тобі дещо таке, чого не зможе дати інший, байдуже, яким незначним буде це дещо. То невже вділена мені частка кохання має бути меншою за твою? Я насолоджуюсь моїми коханцями, — не вдаватиму, ніби це не так, — та навіть якби вони не давали мені втіхи, вони однаково є частиною угоди. Якщо я не принесу повного життя до вербової клітки, жертвопринесення не зможе відбутися, і Богиня мене не прийме. А такого я не хочу. Я дотримую своїх обітниць.

— Але ж Пітер...

— Пітер про все знає. Можливо, він не цілком схвалює декого з моїх обранців, але він ставиться до цього з розумінням. Пітер — це непорушна основа мого буття. Ніхто інший не зміг би зайняти його місця, і про це він також знає. — Вона погладила Джейн по волоссю. — Тепер ти розумієш?

— Ні, — відповіла Джейн. — Утім, повірю тобі на слово.

Зненацька Ґвен її обійняла.

— Після цієї невеличкої розмови я почуваюся набагато ближчою до тебе. Хіба ж не дивно? Мені здається, ніби ти й справді моя маленька сестричка. — Затим вона захихотіла.

— Що тебе так насмішило?

— Ти. Адже ти приревнувала мене до Фальконе.

— Не бачу в цьому нічого смішного.

— Фальконе не любить дівчат, дурненька.

Сміх Ґвен був дзвінкий та сріблястий і вже за секунду до нього приєднався сміх Джейн.

* * *

Невдовзі вона зустріла Пітера. Той сидів верхи на одній з колод, закладених в основу ватрища. Коло нього була солом'яна подоба Ґвен, яку він увечері мав пожбурити у багаття, після того як сама Ґвен вкине у ватрище смолоскип і всю конструкцію охопить полум'я. Поруч стояв ельф — дрібний керівник з телестудії — і розплановував кадри майбутнього кінознімання для троля-оператора.

— Привіт, Джейн. А я думав, що ти будеш із Ґвен.

— Вона зараз дає автографи на своїх публічних світлинах. Потім танцюватимуть морріса[138], а Ґвен збирається вести танок.

На далекій сцені гурт даппі[139] грав ска. Вони стрибали й гордовито походжали влад із музикою — худющі чорні створіння з дредлоками й червоними очима.

— У тому вся Ґвен. А чи вона тобі, часом, не показувала своїх ступень? Учора ввечері ми пішли до «Павільйона», то вона танцювала так завзято, що ті аж пухирями вкрилися. Її годі було зупинити, я вже благав вгамуватися, але вона на те лише сміялася. Я за нею не встигав. У мене вже ноги підгиналися, я майже помирав. А вона нівроку собі — утинала собі далі, та так жваво, ніби хтось пропустив крізь її хребет п'ятдесят тисяч вольт. Вона танцювала, аж поки від її капців не повідпадали підошви. Ґвен тільки для того й живе.

— Перепрошую. — Ельф-телевізійник наблизився до Джейн. — Дозвольте відрекомендуватися. Я — Авістаро. А ви?..

— Хто, я? Я — ніхто. Я просто Пітерова подруга. — Авістаро ввічливо зачекав. — Джейн, — врешті-решт сказала вона. — Джейн Олдерберрі.

— А! — Він зіставив почуте ім'я зі списком на канцелярському планшеті. — Знаєте, Джейн, вам не місце в цьому кадрі. Ні, ні, я не прошу вас піти, принаймні не просто зараз. Проте ви мусите знати, що цю вашу розмову може бути перервано. — Він нещиро посміхнувся.

— Я розмовляла з Ґвен, — стиха мовила Джейн, коли Авістаро відвернувся від них. — Вона розповіла мені, що ти знаєш усе про неї та тих інших чоловіків.

— Еге ж, знаю.

— О, Пітере. Як це жахливо для тебе.

— Для Ґвен усе ще гірше. Вона помре, а я лише втрачу... ну, та годі про це. Хай там як, а я не в тому становищі, щоб її критикувати, розумієш?

— Ти такий до неї чуйний.

— Вона для мене — усе, — щиро мовив Пітер. У його голосі забринів далекий тужливий щем. — Я бачу це так: вона — наче сонце, а я — наче місяць. Вона настільки сповнена життя, що просто сліпить очі, коли на неї дивитися. Без неї я ніщо. І хай би ким я був, завжди залишатимуся лише блідим віддзеркаленням її слави.

— Отакої! Та це ж просто супер! — вигукнув ельф-телевізійник. — Не заперечуєте, якщо ми це використаємо? — Він обернувся до Джейн. — А зараз, боюся, мені таки доведеться попросити вас піти. Сподіваюся, без образ? — і, не чекаючи на відповідь, він відвернувся від неї.

Пітер сумно посміхнувся й знизав плечима.

* * *

Джейн кортіло повернутися до таверни. Вона вже допила своє вино, і їй хотілося випити ще одну склянку. Дівчина й досі була не надто високої думки про його смакові якості, але вважала, що вино ще припаде їй до смаку, варто лише його як слід розкуштувати. Одначе стрімкі й мінливі потоки бенкетарів постійно відштовхували Джейн, не даючи їй наблизитися до мети. Коли це раптом, вибухнувши приємним сміхом, поближній гурт ельфів розсипався навсібіч, і, немовби хтось підняв завісу, просто перед дівчиною постала шкільна секретарка.

Секретарка мала всіяні штучними діамантами окуляри «арлекін[140]», худе, наче тичка, тіло й голову, вкриту копицею сивого волосся, що робило її схожою на кульбабку, яка от-от розсіє своє насіння за вітром. Коло її лопаток випиналися два брунатні хітинові цурпалки — сумні рештки того, що замолоду, певно, було її крилами. За її спиною стояв Остюк і щось шепотів їй на вухо.

Джейн почала поволі відступати від цих двох, проте не могла припинити дивитися на них. Вони незмигно зустріли її погляд. Так вони поступово й віддалялися, не відводячи очей, аж поки насунули юрмища гостей і заступили їх одне від одного.

Зненацька Джейн охопив жах — її зусібіч оточували вороги, вона заплуталася в дедалі тісніших тенетах інтриг і сил, природа й джерело яких були їй невідомі. З її боку було б божевіллям і далі залишатися тут. Дівчина тремтіла й уже ладна була протиснутися крізь юрбу та дременути геть, аж раптом натовпи гостей знову перемістились, і Джейн зупинила несподівана поява подруги.

На вільній місцині посеред моріжка самотою кружляла Саломея. Вона танцювала легко й невимушено; цілком імовірно, узагалі не усвідомлюючи того, що робить. Джейн підійшла й торкнулася її плеча.

— Тебе шукає Гібоґ.

— Шукає? — перепитала Саломея. — Правда? Справді шукає? — Вона мала такий щасливий вигляд, що Джейн майже чекала, що та ось-ось здійметься над землею та полине геть.

— Ти зараз під чимось?..

— Що? Ой, не будь смішною.

— Тоді що з тобою таке?

— Я просто в гарному настрої. Сподіваюся, немає нічого поганого в тому, щоб мати гарний настрій?

— Просто це так на тебе не схоже.

— Моє любе юне невинятко, — велично мовила Саломея. — Ти ж сама добре знаєш, що зараз я б залюбки зависала й правила теревені, одначе маю дати лад деяким справам, побувати в деяких місцях. Noblesse oblige[141], знаєш-бо. То де, кажеш, був Гібоґ, коли ти його бачила?

Джейн вказала рукою напрям, і Саломея, не тямлячи себе від радості, побігла на пошуки Гібоґа. Дівчина ще не встигла опустити руку, коли повз неї пройшов молодий фейрі, розширивши прохід у натовпі, і Джейн побачила попереду три постаті, що стояли поруч, чолом до чола: Пір'їна, який викладав прикладну астрологію, Буркало й дітолов.

Як допіру секретарка з Остюком, ця трійця, побачивши Джейн, підвела свої погляди, щоб зустрітися з її очима. Дітолов ґречно кивнув і поманив її до себе зігнутим пальцем.

Джейн кинулася навтьоки.

* * *

Колесо обернулося, ворота відчинилися й зачинилися. Перед нею стелилася стежина, а наприкінці її стояв Щуролуп.

Заскочена зненацька, Джейн підійшла й зупинилася поруч із ним. Той узяв її за руку, і вони разом полишили лужок позаду й пішли в тіняву гущавину, яка тихо чекала на них. Ґрунтова стежина вела їх униз, дедалі глибше в зарості невисоких дерев, їх легенько торкалися рясно вкриті листям гілки.

Коли вони, зрештою, сховалися серед зелених тіней, Щуролуп відпустив її руку. Вони поглянули одне одному у вічі. Щуролуп запхав великі пальці собі за пасок.

— Ну?

— Що «ну»?.

— То ти з Пітером, чи як?

— У якому сенсі? Ти маєш на увазі, що я була з ним коло ватрища? Та певно, що так.

Щуролупове обличчя скривилося в гримасі.

— От же ж вилупок! А він же ж був моїм другом. Нівроку друг! Я довіряв йому, а він узяв і вкрав у мене мою дівчину.

— Про що це ти говориш? Я ніколи не була твоєю дівчиною.

— То он воно як, еге? — проказав Щуролуп. Він повільно насувався на Джейн і вона позадкувала. Він підійшов ближче, і та позадкувала ще трохи. Якусь мить дівчині здавалося, що так воно й триватиме далі, аж поки вони пройдуть — вона назадгузь, а він наступаючи — крізь увесь цей гай. Затим вона вперлася спиною у стовбур дерева. Щуролуп тихо й невесело засміявся. — Гаразд. А зараз ми зведемо порахунки.

— Я покличу на допомогу, — прошепотів хтось Джейн на вухо. Вона швидко озирнулася через плече, але поруч нікого не було. Слова долинули немовби нізвідки, такі тихі, що вона засумнівалася, що їх узагалі було вимовлено. Галюцинація.

— Не крути головою. Дивися на мене, коли я з тобою розмовляю. — Щуролуп згріб її блузку в жменю і потягнув дівчину на себе. Боячись, що той порве лляну блузку, Джейн ухопилася в тканину обабіч його кулака і рухалася назустріч його рухам. Той шарпав нею туди й сюди, неначе тер'єр, який грається зі щуром, і це, здавалося, лише більше його розлютило.

— Ах ти ж суко! Ах ти ж шльондро! — Сльоза покотилася однією розпашілою щокою Щуролупа й відхилилася вбік, натрапивши на скривлений у вишкірі кутик рота. Очі майже зникли на його спотвореному гримасою обличчі.

Зненацька Джейн усвідомила, що їй слід кричати, гукати собі порятунку.

— Допоможіть! — крикнула вона, та надто кволо. Дівчина почувалася вкрай по-дурному, немов акторка, яка вигукує слова своєї ролі в якійсь кепській п'єсі. В її голосі не звучало ані ваги, ані переконливості. — Хто-небудь, допоможіть мені!

Щуролуп відпустив її блузку й зацідив Джейн кулаком в обличчя.

Було боляче. Її голова смикнулася назад і вдарилася об дерево. Капелюх зісковзнув з голови Джейн і покотився у бур'яни, галузки смикали її за волосся, ноги Джейн заплутались, і вона впала.

«Зараз він мене зґвалтує, — мляво подумала вона. — Меланхтон має мене врятувати, і то негайно. Адже він сам змусив мене пообіцяти, що я утримуватимуся від сексу. Якщо я втрачу цноту, то стану для нього непотрібною».

Проте ніде не було жодної ознаки, яка б виказувала драконову присутність. Меланхтонова увага була спрямована деінде. Джейн спробувала прикликати його, зосереджуючись на його таємному імені, на його командних кодах, на тих з його електросхем, що їх вона спромоглася пригадати у своєму теперішньому істеричному стані. Сподіваючись, що їх розділяє не надто велика відстань, дівчина безмовно кричала, закликаючи його прийти на допомогу.

Марно.

Щуролуп смикав її пасок, і Джейн вчепилася в нього обіруч, щоб тому не вдалося розстібнути пряжку. І тоді він знову її вдарив — цього разу в живіт. Удар змусив її розтиснути одну руку, та їй вдалося втримати другу, яка продовжувала мертвою хваткою чіплятися за ремінь. Щуролуп намагався розчепити її пальці. З його горлянки зринали вологі, зловтішні схлипи. Джейн дряпала нігтями його обличчя. Подія за подією приносили їй лише приниження, нескінченні й невідворотні, неначе нічне жахіття.

— Припини це!

Джейн ошелешено поглянула вгору й побачила над собою обличчя. Вона ніколи навіть уявити не могла, що колись буде рада його бачити.

Це був Буркало.

Він простягнув додолу свою величезну руку й, потягнувши дівчину на себе, поставив її на ноги. Вона смикнула свої чиноси, підтягуючи їх угору, й застібнула пряжку паска. Коли Джейн знову підвела очі, Щуролуп уже втік, із тріском продираючись крізь зарості дерев.

— Паскудна дитино! — Буркалові губи побіліли від надміру емоцій. Його крихітні брови кумедно здійнялися вгору, утворивши подобу літери V над безвиразними дисками його окулярів. Він поштовхом спрямував Джейн на стежину, а тоді зграбастав дівчину за комір її блузки. Тканина напнулася й тиснула їй на груди, болісно впиваючись в тіло під пахвами. — Мале брудне чудовисько.

— Але ж я нічого не робила! — її обличчя вже почало набрякати, вона це відчувала. Їй здавалося неможливим, щоб Буркало міг подумати, ніби вона з власної волі брала участь у тому, що допіру відбувалося. І до того ж, її ще й побили і скривдили. — Це Щуролуп, він...

— Замовкни!

Буркало швидким маршем провів дівчину крізь юрмища гостей та попровадив її до таверни. Джейн кинула швидкий погляд на сомельє, який хропів, сидячи в кріслі, а тоді Буркало розчахнув навстіж двері й заштовхав її до гардеробної кімнати. Тоді із гуркотом захряснув їх за собою.

— То це отак ти віддячуєш мені за всі мої клопоти? Бридке створіння! Отак зваблюєш порядних хлопців своїми паскудними хитрощами? — Від обурення він став сам не свій. — Я думав, що ми знали про тебе все. Проте оце... оце!

Зненацька він зупинився й нахилився до неї ближче. Його ніздрі затріпотіли.

— А до всього, твій подих відгонить алкоголем!

Лекція все тривала, і не було їй кінця-краю. Витримувати її було вкрай важко, адже Джейн не лише не могла нічого сказати на свій захист, а також і тому, що, подібно до Щуролупа, Буркало раз у раз втрачав самовладання й починав лютувати, варто було їй відвести погляд. Дівчина не встигала за тим, що він їй казав. Проте Джейн стежила за його словами так уважно, що кожне з них ставало в її сприйнятті твердим і реальним, наче матеріальний об'єкт — молоток, керамічний кухлик, розфарбований камінь, — і вона вже не могла тлумачити їх якось інакше.

Кінець кінцем Буркало виснажився.

— Геть звідси! — Він розчахнув двері гардеробної кімнати й гукнув їй услід: — Ми не спускаємо вас з ока, юна леді. Не думайте, ніби це не так. Е ні, навіть не думайте такого.

Джейн непевною ходою подалася геть.

Надворі стояла блакитна година[142] між пообіддям і вечором. Нанизані на мотузки паперові ліхтарики вже розвісили, але ще не засвітили. Джейн не плакала. Хай там як, а принаймні це вона ще могла контролювати.

Зараз розум Джейн був неначе жмут сум'ятних думок, у яких Щуролуп і дітолов переплутувалися з Буркалом і таємничим голосом у гаю. Усі були лихі на неї; скидалося на те, що обурення, яке вона відчувала, обернулося проти неї самої. Її обличчя щеміло, а думки були геть нервові, непевні й безладні. Вона не могла піти додому в такому стані. Вона розуміла, що Меланхтон привітає її гнів мовчанням, у якому бринітиме зловтіха. Та, зрештою, не заступившись за неї, він і так отримав те, чого хотів. Дівчина відчувала в роті присмак його недоброго глузування й від того почувалася так, ніби стала об'єктом масного жарту.

Усі ті, кого вона знала, досі були на барбекю. Про візит до торговельного центру годі було й думати. Зважаючи на стан її обличчя, такі відвідини не принесли б їй особливої втіхи. Залишалася одна-єдина безпечна гавань.

* * *

— Свята срака, дівчинонько! Схоже, ти побувала в добрячій бійці.

— Бачив би ти мого супротивника, — пробурмотіла вона. Проте голос її був надто тихий, надто похмурий. Дівчині бракувало витримки, щоб той звучав переконливо. — Я оце прийшла, бо хотіла зашпаклювати деякі з твоїх вибоїв. — Вона силувано всміхнулася. — А ти, певно, був гарним коником, коли був новим.

Одне Дідикове око з побоюванням обернулося в її бік.

— Тпру, не поспішай! Не можна отак одразу, без підготовки, мастити мене тим гівном. Спершу ти маєш зчистити іржу.

— То й добре, — відказала Джейн. — Саме це я й зроблю. — Вона начепила захисні окуляри й протипиловий респіратор, потім увімкнула в мережу електричну шліфувальну машинку.

— От що я тобі скажу, сестричко. Не те щоб я тобі не довіряв абощо, але як ти дивишся на те, щоб поставити на верстаті дзеркало, аби я міг спостерігати за тим, що саме ти робиш? Так я зможу давати тобі поради, що і як робити.

Джейн повагалася, а тоді кивнула. Вона встановила дзеркало.

— Гаразд, отже, насамперед тобі слід знайти місце, яке не надто сильно проіржавіло. Скажімо, отой дашок над передньою ногою.

Пів години потому переднє ліве крило набуло доволі гарного вигляду. Звісно, не ідеального, та кілька шарів фарби зроблять його поверхню гладенькою, і все буде чудово. Джейн і самій стало трохи ліпше. От на що здатна праця. Ніщо так не допомагає заповнити розум, погамувати нерви й відігнати непотрібні думки, як проста цілеспрямована робота.

— Агов, дівчинонько, — сказав Дідик. — Бачу, ти вже трохи позбулася тієї безпричинної бентеги, що була тебе опосідала, то, може, розповіси мені, який ґедзь тебе вкусив?

— Ой, Дідику. Уся ця справа така заплутана, а ти навіть не знаєш тих осіб, які до неї причетні.

— Це ж кого, наприклад?

— Ой леле, наприклад, Щуролупа, Буркала, а ще...

— Чи я не знаю Буркала? Та ми ж із ним такі друзяки, що ну його до сраки. Бач, торік він якось припензлював був до майстерні, а я тоді саме розповідав одну зі своїх воєнних історій, то він намагався сказати, ніби я зроду не був на війні, буцім я взагалі не бойова модель. Той малий пісюн знай торочив, що я бойових дій ніколи й близько не бачив... Ну то я й показав йому трохи бойових дій. Наступив йому на ногу та й зламав три кістки. Відтоді він сюди більше не потикався.

Джейн ледь стримала сміх.

— Невже справді?

— А зараз, класе, нумо всі разом. — Дідикові вдавалося грубо, проте впізнавано наслідувати голос Буркала. — Отже, назвімо чотири сраки: срака-банька, срака-мотика, срака-пердяка й просто звичайнісінька собі срака.

Джейн так сміялася, що аж похлинулася, та навіть і тоді не змогла зупинитися. Сміх лився з неї нескінченним потоком, немовби весь біль і страх всередині неї перетворилися на розбурхану річку нестримного реготу.

— Будь ласка, годі! — задихаючись, вимовила вона.

— Оце вже ліпше, — сказав він. — Витри сльози, дівчинонько, та вдар лихом об землю. До дупи їх усіх, якщо вони не розуміють жартів.

Розділ дев'ятий

— Я тут дещо підрахувала, — сказала Джейн. — Чи знаєш ти, скільки часу піде на те, щоб повністю тебе відновити?

Дракон не відповів. Він, як завше, спостерігав за меріонами. Лави крихітних вояків маршували на битву. Машини, не більші за мишей, тягнули гармати завбільшки з дерринджери[143] й інші знаряддя війни. Їхні танки були справжніми дивами мініатюризацїї. Понад їхніми храмами здіймалися, звиваючись, тонкі цівки диму.

— Роки!

Жодної відповіді.

— Десятиріччя!

Жодної відповіді.

— Сторіччя!

Мовчання.

Джейн розгорнула гримуар і процитувала:

— Для виробництва кожного дракона класу «Молох» треба сімдесят дев'ять років спеціалізованої праці. Проте тут не взято до уваги озброєння чи прилади стеження й устатковання зв'язку, що монтують до корпуса вже після завершення його будівництва. — Вона злегка підвищила голос. — Якщо враховувати працю, що її витрачають на виготовлення деталей, які вже готовими закуповують у зовнішніх постачальників, то загальна тривалість роботи з виробництва одного дракона становитиме близько вісімдесяти шести років. — Вона гучно затріснула гримуар. — Вісімдесят шість років! Я пригадую, як Пітер одного разу витратив три дні на те, щоб перебрати проводку одного коня, якого він намагався полагодити, а ми ж бо зараз говоримо про те, на встановлення чого на самому початку було витрачено, либонь, лише десять хвилин.

Прохолодний вітерець повіяв у вікно кабіни й заніс досередини тополиний листок. Той був жовтий і формою нагадував вістря списа. Повів вітру кинув його Джейн на коліна. Це скидалося на передвісник, але що саме він віщував, вона не знала.

— Ти мені збрехав, — невідривний погляд дракона був зосереджений на потоках військовополонених, які, звиваючись, струменіли гвинтовими сходами, що оперізували меріонські храми ззовні. Нагорі їх уже дожидали жерці з невидимими кинджалами в руках. Храми утворювали півколо, кожен із них був обернений у бік дракона; а під певним кутом вони нагадували стилізовані геометричні зображення його морди. Між Меланхтоном і меріонами встановилась якась нездорова співзалежність. Дракон забезпечував їх матеріалами, які були потрібні для їхньої промисловості, а меріони натомість живили його страхітливу потребу в розвагах, що відволікали б його від одноманіття буденності.

— Ти змусив мене пообіцяти, що я тебе полагоджу, але ж це — неможливо, і ти це знаєш. Ти знав це ще тоді. То чому ж ти змусив мене дати обіцянку, якої, як ти знав, я не зможу виконати?

Жодної відповіді.

Джейн хутко вибігла крізь дверний отвір, залишивши люк прочиненим. На останньому щаблі трапу вона нерішуче зупинилася, аби переконатися, що внизу, під ногами, немає жодного меріона. Те, що було колись елементарною ввічливістю, нині стало життєвою потребою. Меріонське озброєння розвинулося настільки, що було цілком здатним її вбити, якби вона розчавила бодай кількох із них. Озирнувшись через плече, Джейн гукнула до дракона:

— Я йду до торговельного центру.

Та сталося так, що натомість вона подалася додому до Пітера, щоб побачитися з Ґвен.

* * *

Ґвен була не в гуморі. Того ранку офіційно розпочалася кампанія, в ході якої мали обрати дівчину, що стане вербовою королевою наступного року. Було заявлено п'ятеро кандидаток, і Ґвен не схвалювала жодної з них.

— Поглянь-но лише на цих нечупарних сучок! — Вона потрусила в повітрі затиснутими в жменю рекламними листівками. — Ласиця висуває свою кандидатуру — ну скажи, будь ласка, невже я маю сприймати її всерйоз? Таж вона навіть не здатна повишкрібати бруд з-під своїх нігтів. — Ґвен гірко засміялася. — Мене спалить на багатті дівуля з п'ятиденною щетиною на ногах. Це було б смішно, якби не було так жалюгідно.

— Ой, та хай би яку з тих дівчат обрали, вона згодом однаково ввійде у роль. — Пітер вибрав один літунець. — Ось ця доволі мила. — Він підморгнув Джейн. — Я міг би в неї вклепатися.

— Ви заплатите за це зауваження, пане-зі-схилу-пагорба, — лиховісно промовила Ґвен. Вона тицьнула аркуш Джейн. — Чи ти колись бачила такий макіяж? Певно, вона намащує його ножем для масла.

Джейн опустила погляд на зображення і придивилася до обличчя в мільйон разів гарнішого, аніж колись могло стати її власне.

— Скидається на маску.

— Точнісінько! Пітере, чому ми досі тут сидимо? Я не хочу залишатися. Гайда кудись разом, усі втрьох.

— Клуби відчиняться лише за кілька годин.

— А хто сказав, що це конче має бути клуб? Окрім танців, у житті є багато інших речей. Поїдьмо до мене додому. Джейн іще ніколи не бачила моєї квартири, правда, Джейн? Гадаю, вона бодай один раз повинна її побачити. Ну ж бо, поїдьмо до мене.

Коли вони вийшли на вулицю, край хідника на них уже чекав лімузин, який завдяки своєрідному технологічному передбаченню знав, що буде потрібен. Чорний дворф відчинив перед ними дверцята салону, а тоді видерся на козла над передньою частиною кузова й узявся за віжки. Внутрішній простір салону було оздоблено сірим плюшем з вугільно-чорною обшивкою. Був там і вбудований мінібар, але Джейн не наважилася його відчинити. Ґвен усю дорогу похмуро дивилася у вікно.

Досі Джейн ще ніколи не була в розкішному пентгаусі Ґвен. Пітер не любив проводити час у тій оселі, адже саме там Ґвен зазвичай приймала своїх друзів-чоловіків. Джейн приголомшено витріщилася на біле фортепіано, на стрункі вази з живими квітами, на величезне кругле ліжко з водяним матрацом.

— Ну то як? Спробуй-но. — Секунду повагавшись, Джейн стрибнула на ліжко. Водою пробігли брижі, відхлинули назад і підняли її, неначе човен на хвилях. Ґвен склала пальці в сиґіл[144] влади, приховані мотори почали обертати ліжко. Ще один містичний знак — й увімкнулася звукова система.

Такої розкоші Джейн ще зроду не бачила й не відчувала. Можна було лежати, розпластавшись на білих атласних простирадлах, і спостерігати, як на дзеркальній стелі повільно, наче нове сузір'я, що здійснює свій колообіг на небесах, обертається твоє відображення. У раму ліжка було вмонтовано динаміки. Коли гурт «Кривава Сокира» ушкварив пісню «Останнє мамине бажання» зі свого альбому «Виходу немає», баси пройняли її наскрізь — вони бриніли в кишках і змушували шлунок щемко стискатися.

— Це дивовижно! — вигукнула вона.

— Скажи? — Ґвен простягнула руку й потягнула Джейн до себе. — Дай-но мені все тобі тут показати. — Вона закружляла кімнатою, відчиняючи двері, що вели до суміжних приміщень. — Отут — сауна, ось тут у мене силові тренажери. Онде ванна кімната.

— А це що?

— Біде.

— О, — промовила Джейн, червоніючи.

У гроті зі штучного каменю було встановлено джакузі. З майстерно зроблених ніш, подібних до природних, звисали квіти орхідей, а хлорофітуми звішували свої молоді паростки майже до самої води. Дном ванни кружеляли кольорові вогники. Шафи були вщерть забиті незчисленними шовковими й синтетичними скарбами. Туалетний столик Ґвен був так щільно заставлений пляшечками з парфумами, що над ним висіли задушливі міазми. Вона підняла з того безладу одну плящинку з розпилювачем і дозволила щонайдрібнішим краплинкам парфуму зросити свою довгу шию.

— Знаю, що з мого боку жахливо так казати, але я нічого не можу з цим вдіяти — хіба ж усе це не чарівно?

— Аякже, просто пречудово, — проказав Пітер. Він ані слова не зронив, відколи вони прибули до квартири Ґвен. Він одслонив фіранки, розсунув пальцями пластинки жалюзі, визирнув у шпарину, а тоді дав жалюзі зімкнутися. — Та ще й краєвид збіса гарний.

— Ой, не будь таким! — Ґвен витягнула якусь шухляду і з-попід серпанку мереживної білизни видобула невеличку срібну табакерку. — Дещиця пилку піксі[145] допоможе поліпшити твій настрій. — Вона узяла до рук овальне люстерко без оправи. Усі троє всілися на краєчку ліжка.

Люстерко в руках Ґвен виблискувало, наче гірський ставок. Її відображення було, немов чарівна мара, що тоне в його глибинах. Вона насипала на те дзеркальне плесо три доріжки чарівного пилку, дістала соломинку й вдихнула одну з них, тричі потягнувши носом — рівномірно й поважно, як і годиться справжній леді.

— А-а-ах-х-х.

Пітер узяв у неї люстерко й соломинку, втягнув другу доріжку, а тоді передав їх Джейн, і та поглянула униз, на своє перелякане обличчя. Вона взяла соломинку і, тримаючи її так, як допіру робила Ґвен, вдихнула.

Дрібний порошок розсіявся дихальним горлом Джейн. Її очі широко розплющились, і довколишній світ став навдивовижу ясним, ніби лихоманка, від якої вона, сама того не знаючи, увесь цей час потерпала, зненацька минулася, відійшла в небуття. Дівчина нахилилася, щоб утягнути носом решту.

— Обережніше! — рука Ґвен метнулася вперед і, схопивши Джейн за волосся, відтягнула її від порошку. — Ти взагалі уявляєш, скільки це лайно коштує?

— Усе, що ти маєш, — похмуро пробурмотів Пітер.

— Дякую вам, пане-моя-радість. — Ґвен насупилася, а тоді імпульсивно потягнулася до Пітера та обійняла його. Тоді з пустотливою усмішкою звернулася до Джейн: — Чи я вже колись розповідала тобі про те, як ми з Пітером познайомилися?

— Ой, та не хоче вона того чути.

— Авжеж хочу! Будь ласка!

— Так-от. Коли я була молода... — Пітер підняв догори два пальці; себто Ґвен мала на увазі, що це було два роки тому — ...я жила в жахливій халупі. У трейлерному таборі — лишень уяви собі, край болота. Комарі там були просто страхітливі, а ще там водилися білі мавпи, які жили на деревах і кидалися вниз на всякого, кому траплялося опинитися там, коли вже геть споночіє, хапали його та затягали до себе у верховіття. Мавпи завиграшки могли відкусити пальці на руках і ногах, та ще й вуха повідгризати. Я знала одну дівчину, яка отак втратила носа. — Вона граційно здригнулася. — Я була там така нещаслива. Не мала анічогісінько. Аж раптом одного дня... — Вона замовкла, а її підборіддя піднялося. Здавалося, що вона вдивляється в далеке минуле.

А всередині Джейн клубочилася енергія, від якої права нога дівчини тремтіла, а серце шалено калатало в грудях. Їй доводилося докладати неабияких зусиль, аби не почати підстрибувати на ліжку. Обличчя Ґвен у профіль було таке чарівливе, таке чисте й зосереджене. Джейн нахилилася ближче до неї, нетерпеливлячись почути її історію.

— І що тоді сталося?

— Що? А, ну так, звісно. Гадаю, насправді нічого не сталося. Це якщо під «сталося» ти маєш на увазі якусь подію чи чиюсь заувагу, яка підштовхнула мене до дій. — Постукавши пучкою пальця по табакерці, Ґвен висипала на люстерко ще трішки пилку піксі, а тоді знову схилилася над ним і гарненько розтовкла порошок позолоченим лезом. — Проте такого життя з мене було вже задосить. Розумієш, остогидла та клята одноманітність. Жоднісінький день не відрізнявся від будь-якого іншого. Там мене повсякчас оточувала лише сіра, сіра, сіра буденність. Тож я подалася на болота.

Вони зробили невеличку перерву, щоб вдихнути ще трохи пилку.

— За трейлерним табором починалася вузенька стежина, яка вела через ті мочарі. Обабіч стежки було понакидано всілякого непотребу — купи зламаних холодильників і гори битого бетону. А як пройти трохи далі й проминути завали того мотлоху, починалися всі ті маленькі ставочки, що до них скидали хімічні відходи. Деякі з тих водойм вкривало щось на кшталт брунатної ластикової скоринки, а деякі сочилися, намагаючись дотягнутися до тебе, якщо ти забарилася поруч із ними. Деякі були гарні-прегарні, бірюзово-блакитні, та якщо вдивлятися в них досить довго, то від води здіймалися випари, і ти могла померти просто на місці. Та коли пройти ще далі й залишити їх позаду, потрапляєш до місцини, де збереглася майже незаймана, первісна природа. Там є ставки, в яких ростуть чорні яблука. Вони сягають незмірної глибини, до самого серця землі.

— Чорні яблука?

— Так. Я витратила добру годину, щоб дістатися туди, і на той час була геть подряпана й спітніла. Однак я таки знайшла один із тих ставків. Там стояла цілковита тиша, а поверхня води була гладенька, наче скло. Я роззирнулася навколо, аби пересвідчитися, що ніхто за мною не стежить, а тоді зняла свій одяг. Ту жахливу квітчасту блузку й джинси, які мені навіть не пасували. І, дивна річ, та одежина була така дешева, що коли я стояла роздягнута й відкрита сонцю та вітру, то почувалася чарівною.

— Ти й була чарівна, — щиро сказав Пітер.

— Ну хіба ж він не милий? Проте не забігаймо наперед. Отож, я зібрала всю свою рішучість, глибоко вдихнула повітря й пірнула у той став. Це була найсміливіша річ, яку я будь-коли робила у своєму житті. — Ґвен поклала люстерко собі на коліна, нахилила табакерку й постукала по ній пальцем. Нічого не висипалося. — От лайно! І це все, що є? Пітере! Ти ж мав дістати для мене ще. — Вона пожбурила спорожнілу табакерку й люстерко на ліжко. — Мене вже нудить від цього місця. Гайда звідси!

— Куди? — запитав Пітер.

— Та мені до сраки куди! Невдовзі відкриються клуби. Тоді й придумаємо, куди саме податися, а зараз просто ходімо звідси.

Лімузин чекав на них. Вони сіли в нього, і він повіз їх вулицями. Ґвен загрюкала долонею об стелю салону.

— Швидше!

Дворф скорився. Оберт її долоні — й увімкнулася музика. Гурт «Зелений Чоловік[146]» виконував свій альбом «Русальний тиждень[147]». Ґвен втупила погляд у вікно.

— А що сталося потім? — запитала Джейн. — Коли ти пірнула у ставок?

Ґвен, стрепенувшись, обернулася в її бік і насупила брови. Після того її настрій знову несподівано змінився, й вона всміхнулася.

— Я занурювалася дедалі глибше, глибше й глибше. Спершу вода була брунатна, ніби чай. Потім вона швидко почорніла, і вже незабаром я нічого не бачила. Я більше не розуміла, в якому напрямку пливу, та, певно, я весь час занурювалася все глибше, адже на поверхню не виринала. Мої легені боліли, а вуха... ти навіть уявити собі не можеш! У них немовби цвяхи забивали.

Тоненькі вусики рослин торкалися мене, спершу ніжно, неначе пальці тисячі коханців. А потім — наполегливіше. Вони ставали чимраз товстішими, чіплялися за моє обличчя, і згодом я вже тонула, та попри те, що саме цього й хотіла, я не могла нічого із собою вдіяти й почала пручатися. Але що сильніше я борсалася, то сильніше заплутувалася і то щільніше оповивали мене ті паростки. Я била ногами, смикала за корені тих рослин, намагаючись їх вирвати, і зрештою вони обмотали мене всю, і я вже не могла навіть поворухнутися. І тоді щось ударилось об мої губи.

Воно було м'яке, наче перестигла слива, і завбільшки як мій кулак. Я одразу збагнула, що то було чорне яблуко, одне з тих, що з якихось незбагненних причин ростуть набагато ближче до світла, ніж то буває зазвичай. Я ще подумала собі, як то буде солодко — померти, відчуваючи в роті смак того яблука. — Ґвен простягнула руку, поклала її на Пітерові джинси й почала погладжувати. Він посунувся на сидінні, злегка розсунув ноги, і вона заходилася розсіяно масажувати внутрішній бік його стегна.

— Я глибоко вгородила в нього зуби і виявила, що воно було не солодке, о ні. Воно було гірке, дуже гірке. І таке смачне.

Пітер заплющив очі й промурмотів:

— Ми майже дійшли до хорошої частини цієї історії.

— Корені відпустили мене, і я почала спливати на поверхню. Ох, я була така сповнена енергії, а вода яснішала, яснішала, яснішала, яснішала. Плесо ставка ясніло наді мною колом світла, а тоді це коло розлетілося навсібіч дрібними бризками.

— А що воно таке, ті чорні яблука? — запитала Джейн. Її запитання пропустили повз увагу.

— Я саме стояв на березі ставка, коли це раптом вона з плескотом виринула на його поверхню. То було найфантастичніше видовище з усіх, які будь-кому випадало побачити. Однієї секунди — нічого, а тоді зненацька з'являється ця прекрасна, оголена... — Він пробував добрати потрібних слів. — Це було так, немов опівночі зійшло сонце.

— Але, Пітере, що ти робив на тому болоті?

— Я збирав п'явок. Для моїх занять з аптекарської справи. Тож мені направду неабияк поталанило зустріти Ґвен, адже на ній були сотні...

— Пітере!

— ...тих величезних зелених і золотавих кровопивців, що висіли, присмоктавшись до її тіла. Вони були всюди! На її грудях й обличчі, на ногах і взагалі скрізь. Я згаяв цілу вічність на те, щоб їх усіх познімати.

— Ах ти ж падлюко! Ти обіцяв мені, що про це ані пари з уст не випустиш.

— Ні, не обіцяв.

— Ти казав, що нічого про це не розповідатимеш, а це означає те саме. — Вона вдарила Пітера в груди, а тоді почала лоскотати його попід ребрами. Пітер, заходячись сміхом, безпомічно повалився на вікно. — Зрадник! Тварюка!

Лімузин, нахиляючись із боку в бік, мчав непривітними вулицями. Джейн, сидячи в його салоні, почувалася щасливою і трохи зніяковілою.

Ґвен припинила лоскотати Пітера. Коли той опанував себе, вона почала один по одному смоктати кінчики його пальців, і її губи видавали тихенькі вологі звуки.

— Скажи мені, чого б ти хотів. — Вона пильно вдивлялася в його очі. — Скажи мені, що б ти хотів зробити.

— Ти знаєш, чого б я хотів, — без надії мовив Пітер. — Тільки ти і я — лише ми, разом, назавжди.

Ґвен розслаблено відхилилася на сидінні.

— Так, — млосно сказала вона. — Хіба не чудово було б?

Можливо, це сталося через пилок піксі, хоча спричинене ним піднесення вже давно минуло, залишивши по собі безживну лунку порожнечу. Можливо, наркотик справляв сповільнений вплив на судження того, хто його вживає. Хай там як, а Джейн сказала:

— Слухай! Жертва має бути добровільна, правильно? Що станеться, якщо ти просто скажеш «ні»? Тоді їм доведеться використати торішню кандидатку, яка зайняла друге місце, а ви з Пітером станете жити собі далі. Ти зможеш повернутися до нормального життя.

Очі Ґвен спалахнули.

— Я не хочу повертатися до свого старого життя, — закричала вона. — Я хочу, щоб це життя тривало вічно.

— Але ж...

— Ой, та що ти розумієш? — Вона різко відкинулася на сидінні. — Не розумієш ти анічогісінько. Ти лише нетямуща мала лісовиця.

Ці слова боляче вразили Джейн, і вона скрикнула:

— Гей, не годиться так казати!

Пітер жестами намагався її зацитькати.

— О, то тепер ми виправляємо манери інших, га? Мені така критика не потрібна! Ти могла б просто зачекати ще кілька місяців, і тоді вже казати про мене все, що тобі, в біса, заманеться, не переймаючись тим, аби не образити моїх почуттів, але ж ні! Тобі конче треба ображати мене просто зараз, поки я ще жива.

— Я...

Ґвен почала плакати.

Усе пішло шкереберть і ставало тільки гірше.

— Ми неподалік торговельного центру. Хочете, я тут вийду?

— Мабуть, так буде найліпше.

Коли лімузин зупинився, Пітер вийшов слідом за Джейн і незграбно її обійняв. Стишивши голос, він сказав:

— У неї це минеться. Ми завіємося кудись і трохи потанцюємо, а тоді поїдемо до мене додому і... Ну, коротше кажучи, нехай тебе це не засмучує. Завтра вранці вона знову буде сама собою.

Він усміхнувся сумною, вимученою усмішкою.

* * *

Тож зрештою Джейн таки пішла до торговельного центру. Вона зустріла Гібоґа й Саломею на лаві коло мініатюрного поля для гольфа. То була тимчасова атракція, що складалася зі штучного моріжка й дешевих фанерних вітрячків, а завідував нею знуджений оґр, який куняв, схиливши голову на складені ківшиком долоні. Не було жодного гравця. Двійко її друзів сиділи одне побіч одного, а на їхні коліна був недбало накинутий светр.

Коли Джейн наблизилася до них, Гібоґова рука зненацька зметнулася вгору, аби пошкребти підборіддя. Саломея, червоніючи, заходилася складати светра. На свій превеликий подив, Джейн збагнула, що під прикриттям того светра вони потайки трималися за руки.

— Привіт, народе.

Саломея удостоїла її холодним кивком.

— Привітулі, Меґґі, — сказав Гібоґ.

— Це Щуролуп мене так називає. Я віддаю перевагу своєму власному імені — Джейн.

— Що між вами коїться? — поцікавився Гібоґ. — Хіба ви з ним більше не разом?

Зібравши докупи все своє самовладання, Джейн відказала:

— Ми зі Щуролупом ніколи не були разом — у жодний спосіб, у жодному вигляді чи формі. Колись ми були друзями, але більше ними не є. І, якщо така воля Пані, ми з ним ніколи знову в можливому чи передбачуваному майбутньому не будемо друзями в жодному розумінні цього слова.

— Еге, він казав, що ви з ним були посварилися.

І, перш ніж Джейн встигла підібрати потрібні слова, щоб йому відповісти, Саломея сказала:

— Гей, а чи ти останнім часом не бачила Рисака-і-Смердюха? Тепер у них на двох у певному сенсі три з половиною ока. Середнє око має дві веселкові оболонки, одна — кара, друга — блакитна. Така бридота.

Вони ще трохи попліткували, а тоді Джейн сказала:

— Я шукаю що-небудь для Ґвен. Вона останнім часом геть похнюпила носа, тож я й подумала, що, може, якийсь подарунок зможе її трохи розрадити.

— Ти маєш на увазі щось таке, як светр? — спитав Гібоґ. Саломея штурхнула його попід ребра.

— Ні, щось особливе. Мабуть, щось таке, як коштовності. Ґвен любить коштовності.

— Насувається холоднеча. Светр був би практичнішим подарунком.

— Якщо шукаєш щось насправді гарне, спробуй зазирнути в «Дім Оберона[148]». — Вона кинула швидкий погляд на свій порожній зап'ясток. — Ой леле, поглянь-но лишень, котра година. Нам треба йти.

* * *

Не можна було так просто взяти й зайти до «Дому Оберона» вбраною так, як була одягнена Джейн. Насамперед їй треба було вкрасти собі ліпшу блузку. Зрештою, вона зупинила свій вибір на муаровій[149] блузі персикового кольору. Її чиноси могли б згодитися для потрібного їй образу, якби взуття до них пасувало. Проте, оскільки Джейн була взута у старі поношені кеди, а поцупити взуття, яке справді добре тобі підійде, було майже неможливо, дівчина натомість вирішила вкрасти дорогі джинси. А ще їй конче треба була нова сумка, добрий макіяж і хустка, яка б самим своїм виглядом промовляла, що за неї добряче переплачено, навіть зважаючи на ремісничу працю, витрачену на її виготовлення. Образ довершували дешеві прикраси й просто карколомні темні окуляри. Одного побіжного погляду на ці розтоптані кеди й нікчемні пластикові брязкальця, зухвало начеплені просто поверх чудового дизайнерського вбрання, вистачило б, щоб навіть найпроникливіший крамар подумав: «Ельфійське поріддя».

Вона витратила три суб'єктивні дні на те, щоб зібрати усе потрібне. Час до часу їй доводилося залягати на дно, щоб уникнути зайвої уваги з боку охорони торговельного центру. Їй доводилося красти їжу. Лише одній Богині відомо, скільки візитів до громадських убиралень вона мала зробити, щоб завершити своє перевтілення.

Але воно було того варте. Коли Джейн увійшла до «Д. О.», одна ореада мало ногу собі не зламала, так швидко бігла, аби лише встигнути до неї першою з усіх продавчинь-консультанток. Вони вдвох обговорили, що саме Джейн шукає, а тоді продавчиня попровадила її до третьої за пишнотою ювелірної вітрини в цій крамниці. Ореада відімкнула скляне віко вітрини й відкинула його назад, щоб дати Джейн змогу ближче ознайомитися з її вмістом.

Джейн зі знудьгованим виглядом провела виставленими вперед вказівними пальцями вздовж ряду брошок, а тоді зупинилася.

На перший погляд брошка здавалася срібним місяцем у четвертній фазі, яскравий серп якого був поцяткований та поритий малесенькими кратерами, а у своїй темній частині перетворювався на щось подібне до лискучої анодованої електросхеми. Та уважніше роздивившись те, що на позір видавалося штампованою електричною платою, Джейн збагнула, що насправді воно було складним візерунком, майстерно витравленим і вирізьбленим у сріблі лабіринтом, в осерді якого міг вільно ковзати крихітний, наче зелена сльозинка, смарагд. Джейн доторкнулася до нього своїм єдиним необгризеним нігтем і стала спостерігати, як він торує складний шлях крізь звивисту чорноту.

— Ґвен буде від неї у захваті, — видихнула вона.

Продавчиня назвала ціну.

— А! — з жалем вимовила Джейн. — Ні. Не цього тижня. Мати буде лиха, як чортиця. — І, щойно ореада почала опускати віко вітрини, Джейн розвернулася в інший бік і запитала: — А як щодо намиста, отого, з чорних коралів? Може, воно дешевше?

Коли продавчиня підвела погляд, щоб простежити напрямок, куди вказував її палець, Джейн завела руку собі за спину, простягнула її до того місця, де, як вона запам'ятала, лежала брошка, й хутенько вихопила звідти прикрасу. Віко вітрини, опускаючись на місце, легенько, наче нетля, що змахнула крильцями, торкнулося суглобів її пальців, а наступної миті Джейн уже запихала свою здобич до задньої кишені джинсів.

— О, значно дешевше.

— Тоді, гадаю, воно мене не цікавить. — Джейн дозволила ореаді показати їй ще дві вітрини, а тоді ґречно, проте рішуче дала зрозуміти, що на сьогодні з неї вже досить оглядин.

Діставшись святої криниці, Джейн вкинула у воду мідний пенні — щоб таланило — і уважно роззирнулася навколо, аби пересвідчитись, що ніхто за нею не стежить. Тоді витягнула поцуплену цяцьку з кишені штанів.

Чиясь рука зімкнулася на її кулачку, з такою силою втискаючи брошку в долоню Джейн, що шпилька проколола шкіру й увіп'ялася в тіло.

— Упіймалася, — сказав Остюк.

— Ай! — Джейн випручала руку й посмоктала прокол на долоні. — У мене кров іде, мудило ти таке!

— Це тобі не допоможе. — Він втупився в неї своїм звичним витрішкуватим поглядом. — Ми вже деякий час знаємо про те, що ти крадеш речі. Буркало ж казав тобі, що ми за тобою стежитимемо. То ми й стежили.

Джейн нічого на це не відказала.

— У мене не було потреби ловити тебе на гарячому, аби здати. Усе, що мені треба було зробити — це сказати, що я бачив, як ти щось цупиш. Вони б мені повірили. — Він узяв її за підборіддя і змусив зустрітися з його поглядом. — Чи, може, ти сумніваєшся в мені?

Вона різко відштовхнула його руку від себе.

— Тоді чому ми розмовляємо?

— Я збираюся зробити тобі пропозицію і хочу, щоб ти зрозуміла, що я налаштований цілком серйозно.

— Яку саме пропозицію?

— Ми з тобою схожі, — по цих словах Остюк мовчав так довго, що Джейн уже почала зачудовано думати, ніби в сказаному є якийсь сенс, і що вона просто надто дурна, щоб його збагнути.

— Я не... — почала було вона, аж раптом він продовжив свою думку.

— Ми обоє — вигнанці, — сказав він. — Ми не такі, як усі вони. Ми можемо робити таке, чого ніхто з них не зможе ніколи. Ти ж і сама це знаєш, адже так?

Вона спантеличено кивнула головою.

Остюкові очі були круглі й банькаті, як іграшкові кульки. Вони випинали з його обличчя. З-під його пахв злегка відгонило мускатним горіхом.

— Є речі набагато кращі за крамничні крадіжки, — сказав він. — Я тебе навчу. — Він нахилився ближче до неї й глибоко втягнув носом повітря. — Ти знаєш, що саме я пропоную. Нюхом чую, що знаєш.

Він не брехав. Джейн це бачила.

— Ти хочеш, щоб я стала... щоб я була такою, як ти.

— Викажчиком, авжеж. Домовмося так: я не доповідатиму про твої крадіжки. Ти зможеш отримати ту стипендію, яку так хотіла. А я буду твоїм наставником. Ти робитимеш усе, що я тобі казатиму. — Він незворушно зустрівся очима з нажаханим поглядом Джейн. — Це просто. Ти здаси Саломею й дворфа, розповіси секретарці про те, що вони робили. А я скажу їм, що ти змінилася. Стала на шлях виправлення. Вони в це повірять. Вони вірять усьому, що я кажу.

— Я ніколи так не вчиню зі своїми друзями!

— Не вчиниш ти, то це зроблю я.

І знову-таки Джейн бачила, що він не брехав. Байдуже, що вона робитиме, Гібоґ і Саломея однаково постраждають. З другого боку, якщо вона співпрацюватиме з ним, то, либонь, дістане нагоду врятувати щось із уламків.

— А щоб скріпити нашу угоду, ти назвеш мені своє істинне ім'я, а я назву тобі своє.

— Але ж це... — «неможливо», — хотіла сказати вона.

— ...назавжди. Так, я знаю. — Він незмигно витріщився на неї своїми вибалушеними очима. Його руки звисали вздовж тулуба. — Якщо захочеш, зможеш поступити до Університету. Я піду слідом за тобою. Хай куди ти підеш, я буду поруч, буду тобі ближчим за найближчого друга з усіх, яких ти будь-коли мала. Ми читатимемо ті самі книжки. Їстимемо з тієї самої миски. Ділитимемо одне ліжко.

І раптом Джейн пережила мить осяяння й усвідомила, яким самотнім має бути Остюк, якого зневажали й боялися однолітки, а шкільне керівництво хоч і терпіло, але ставилося до нього зневажливо. Вона збагнула, яким ізольованим від будь-яких нормальних міжособистісних стосунків він був увесь цей час, адже не знав навіть, як з нею говорити — погрожував там, де треба було переконувати, був різким тоді, коли годилося б усміхнутися. Це означало, що його пропозиція була щира.

— Я такого не робитиму! — рішуче заперечила вона.

Він оглянув її згори донизу. Вона тремтіла. Остюк обнюхав волосся на її маківці, її коліна, її — вона відскочила від нього — промежину.

— Ти не впевнена в тому, як саме вчиниш, — сказав він. — Я дам тобі час до завтрашнього ранку. Вирішуй. Я внюхаю твоє рішення, ще коли ти йтимеш до мене. — Він підняв брошку-місяць — Джейн майже забула про її існування — і додав: — А це я залишу собі до того часу, коли дістану твою відповідь.

Він поклав брошку собі до рота, розвернувся й подався геть.

* * *

— Убий його, — сказала вона. — Тобі це буде нескладно.

Меланхтон не сказав нічого.

Ззовні, перед кабіною, сяяли актинійні вогні, вимальовуючи лінії оборонного периметра меріонів та їхні машини, що рухались у тіні. Дракон невидющим поглядом втупився у землю, але Джейн відчувала, що під його затятою відмовою говорити вирують потоки сили, резонансні коловерті електромагнітного гніву. Джейн знала його істинне ім'я. Вона могла підкорити його собі; зробивши це один раз, вона була впевнена, що зможе зробити це знову. Та рано чи пізно їй доведеться залишити кабіну, і тоді він буде вільний обернути проти неї всю силу своєї люті. Вона була в безпеці лише доти, доки драконова потреба в ній переважуватиме його гнів.

— Послухай. Він хоче мати зі мною секс, а ти змусив мене пообіцяти, що я не робитиму цього, пам'ятаєш? Ти казав, що це змінює заряд аури й що, втративши цноту, я вже не зможу ремонтувати твої електронні прилади, від того вони збожеволіють. Пригадуєш таке? Га?

Усе було марно. Джейн знову вивалила на пілотське крісло купу книжок і перевдягнулася в нічну сорочку. Вона розгорнула футон[150], застелила його простирадлом, поклала зверху легеньку ковдру, а в ногах, про всяк випадок, поклала тепліше вовняне покривало. Ночі ставали дедалі прохолоднішими. Така вже була пора року.

Джейн вклалася спати.

Заплющила очі, але сон її не брав. Натомість вона вкотре почала сушити собі голову над розв'язанням старої загадки Меланхтонового мовчання, знову й знову міркуючи про його причини. Можливо, дракон почувався присоромленим через те, що підкорився дівчинці, у жилах якої текла людська кров, і це була дріб'язкова помста з його боку — він діяв на її користь, але в жодний інший спосіб не давав знати, що визнає її існування. Проте, знову ж таки, дракони — створіння хитрі й підступні. Можливо, так він намагався підбити її на якийсь необачний вчинок. Можливо, настане час, коли вона, боячись довіряти Меланхтонові, чинитиме саме так, як йому потрібно, діючи за планом, який він уже продумав наперед. Можливо, він маніпулював кожним її рухом, думкою та емоцією, і Джейн увесь цей час рухалася в якомусь химерному й хитромудрому лабіринті, такому незміренному, що вона навіть не могла його побачити.

А можливо, дракон просто вижив з розуму.

* * *

Школа була організована таким чином, що являла собою концентричні кола жаху, осердям яких був кабінет директора. Навіть найлячніших педагогічних чудовиськ охоплював страх, коли вони проходили повз ту кімнату, двері якої було повсякчас зачинено, а з-поза них із нерівномірними інтервалами долинали сповнені смертельної муки крики ув'язненого всередині страхіття.

Секретарчин кабінет був розташований одразу коло директорового. Зараз вона слухала доповідь шкільного наглядача Остюка, а очі її люто палали. Здавалося, що кожне Остюкове слово, неначе видих, що надимає повітряну кульку, дедалі дужче й дужче сповнювало Буркала обуренням. Джейн стояла, заледве тримаючись на ногах, так їй було страшно.

Остюк завершив свою доповідь.

— Оце так-так! — секретарка запхала одне костисте коліно собі під пахву й стояла, балансуючи на одній нозі[151]. — Це найобурливіший та найнахабніший епізод з усіх, які доходили до моїх вух за всі ті роки, що я тут працюю. Хіба ще може залишатися бодай якийсь сумнів щодо покари, яку вона мусить відбути?

Секретарка поглянула на Буркала. Той прочистив горло і відвів очі. Вона поглянула на Остюка. Він зустрів її погляд.

— Дуже добре, — мовила вона нарешті. — Киньте цю мерзенну дитину до василіска!

Ховаючи очі, Буркало з Остюком виволокли Джейн у коридор. Вони розчахнули навстіж двері лиховісного кабінету й заштовхнули її досередини. За мить двері з гуркотом захряснулися за її спиною. Дівчина підвела погляд і побачила директорове створіння, що, випроставшись, сиділо та чепурилося на промокальному папері, запаскудженому зеленим послідом.

Василіск чіплявся за край стільниці своїми подібними до кігтів пальцями. Це була двонога тварина без пір'я[152], з блідою, немов в обскубаного курчати, шкірою, довгою шиєю та недорозвиненими відростками, які були радше куцими цурпалками, аніж крильми. Кулястий аламбік його черева був пружний, неначе барабан, а решта тіла безладно обвисала, ніби підвішене на гаках м'ясо забитої худоби.

Та найбільший страх вселяло обличчя цього створіння — воно не мало ані очей, ані лоба, лише два крихітні людські вуха обрамляли собою величезні м'які губи, що виблискували слизявими поверхнями. Істота не мала носа, тому важко дихала ротом, і кожний її подих був схлипом, сповненим болю.

Бачачи перед собою це страховидло, Джейн мимоволі впіймала себе на тому, що уявляє, як це — жити в пастці такої плоті. Певно, така доля була б навіть огидніша за саме це створіння. Дівчина хотіла відвести погляд, та не змогла цього зробити.

Василіск змахнув своїми схожими на обрубки й вкритими сиротами крильми.

Зненацька він витягнув уперед і вниз свою довгу шию, а тоді широко розтягнув схожі на ґумові губи, відкриваючи рівні білі зуби та вологий рожевий язик. Джейн відсахнулася від його сліпого крику.

Усе поринуло в непам'ять. Якусь задушливу, застиглу в позачассі мить Джейн стояла в порожнечі, посеред нічогості, й не було там ані місця, ані розмірів, ані думок. Дівчина перебувала в стані досконалого заперечення всього сущого. Затим вона поточилася й знову опинилася в кабінеті директора, нажахано дивлячись на василіска, що вже стуляв свого рота, губи якого лисніли від слини.

Джейн не чула анінайменшої дещиці василіскового чорного крику, а втім, його вплив і далі відлунював в усьому її тілі. Їй хотілося побігти до найближчого туалету, аби виблювати всю ту жовч і гидь. Дівчина почувалася занечищеною, бруд вкривав скоринкою її язик і весь травний тракт, аж до самого анального отвору.

І тоді Джейн уперше спромоглася відвести погляд від василіска й підняти його на директора. Той нерухомо сидів за столом, убраний в камізельку, плетену краватку та піджак. Його долоні мляво лежали на колінах, а очі вивчали її з цілковито позбавленою емоцій пильністю рептилії.

Це був Болдвін.

Тихий здушений крик піднявся горлом Джейн. Її знайшли! Меланхтон обіцяв, що захистить її від викриття, від розшуку, від усіх тих гончаків, які їх переслідуватимуть. Це виявилося черговою брехнею. Вона ще ніколи не відчувала такого розпачу, ще ніколи не почувалася такою зрадженою, як оце зараз.

Одначе Болдвін, хоч його очі й стежили за кожним її рухом, нічого не казав і не зробив жодного руху, аби зупинити дівчину, коли та почала повільно відступати до дверей.

Джейн уже поклала було руку на кулясту дверну клямку, коли це раптом їй в очі впала тека, що лежала в Болдвіна на колінах. То був блідий прямокутник з манільського паперу[153]. Болдвін легенько тримав ту теку обіруч, і було у ній щось таке, що підказало Джейн — у ній щось важливе.

«Це божевілля», — подумала вона. Проте, трохи зіщулившись, таки змусила себе повернутися й підійти до Болдвіна.

Його очі стежили за рукою Джейн, яка потяглася по теку. Дівчина обережно взяла теку великим і вказівним пальцями й смикнула до себе. Тека легко вислизнула з його рук, поцяткованих старечими плямами. Болдвін підвів очі, простеживши за текою. На ній була наліпка, і Джейн поглянула на ім'я, що було там написано.

«Пітер-зі-схилу-пагорба».

Нетямлячи себе, вона розгорнула теку. У ній лежав один-єдиний аркуш тоненького паперу, і більше нічого. Напівпрозорий папірець вкривали сірі розпливчасті літери; Джейн відчувала, що неспроможна прочитати написане там, де вона зараз була. Не в тому стані, в якому вона тепер перебувала. Джейн згорнула аркуш учетверо й сховала до кишені своєї блузки.

Болдвін не поворухнувся навіть тоді, коли вона вклала теку назад у його поцятковані плямами руки.

Джейн повільно вийшла з кабінету й попрямувала порожніми коридорами. Один учитель, який витріщався на неї, стоячи у дверях класу, побачив, що вона наближається, й поквапливо чкурнув досередини. Він явно не хотів нічого знати.

Відірвана від реальності й ошелешена, Джейн йшла, наче плинула, коридором.

Коли вона проминула секретарчин кабінет, Буркало з Остюком ухопили її попідруки й затягли до кімнати.

— Що він тобі сказав? — вимогливо запитала секретарка. — Що він сказав?

Досі Джейн щосили намагалася себе контролювати. Та зараз вона втратила самовладання й зайшлася нестримним плачем від страху навпіл з огидою.

— У неї істерика, — сказала секретарка. Потім замахнулася й з такою силою ляснула Джейн по щоці, що обличчя дівчини аж задзвеніло. Бризкаючи слиною, вона закричала: — Що він сказав?

І тієї миті якась холодна розважлива іпостась Джейн, яка досі ховалася глибоко всередині неї і про саме існування якої дівчина не підозрювала, прокинулася, побачила в теперішньому своєму становищі слушну нагоду й перебрала контроль на себе. Ці троє ні про що не здогадувалися. Вони так боялися директора, що жодне з них ніколи б не наважилося зустрітися з ним особисто. Про те, чого той хотів, вони знали не більше, ніж про бажання самої Місячної Пані.

— Він сказав, що ви маєте надати мені повну стипендію.

Троє педагогів обмінялися цілковито ошелешеними поглядами. Вони не могли повірити в те, що щойно почули, та ще менше вони могли уявити, що хтось здатний брехати одразу після зустрічі з василіском. Заява Джейн була неймовірною, але водночас і неспростовною.

Проте, урешті-решт, тут вони вже нічого не могли вдіяти.

Секретарка почала заповнювати бланки на друкарській машинці.

Розділ десятий

Дівчата-бабки, зібравшись зграйкою, стовбичили коло бічних дверей школи й курили. Оскільки, навіть досягши статевої зрілості, їхні тіла лишалися на позір незрілими, то скидалися вони радше на розбещених дітей. Джейн бачила їх щодня: вони завзято пліткували, зібравшись до гурту, а їхні крильця збуджено тріпотіли, видаючи тихе дзижчання; вони мали гострі кутасті стегна та майже не мали грудей, убиралися здебільшого в дизайнерські джинси й прозорі шовкові блузи та мали звичку недбалими щиглями розкидати шкільним подвір'ям поплямовані губною помадою недопалки.

Джейн вибрала одну з них, яка була на вигляд менш бундючною за решту, й зачекала, поки та відійде од гурту.

— Перепрошую, — сказала Джейн.

Дівчина-бабка пройшла повз неї, а тоді зупинилася й зневажливо глипнула через плече.

— О, та це ж крадійка, — проказала вона, ні до кого не звертаючись.

— Поглянь-но. — Джейн сягнула рукою у свою сумку й витягнула звідти срібний амулет. Це була вишукана річ — кована квітка життя[154], яка коштувала чималих грошей. Аби поцупити цю прикрасу, Джейн того ранку мусила прогуляти уроки, і якби її впіймали, дівчина ускочила б у неабияку халепу. Проте вона свідомо пішла на такий ризик, адже не могла приносити коштовностей додому — під дією громаддя холодного заліза вони неминуче хворіли й помирали. Очі дівчини-бабки розширилися, коли та побачила, як срібло виграє на сонці. — Це — для тебе.

— Ґра'мерсі[155], — вона простягнула анорексично худу руку.

Джейн відсмикнула амулет назад.

— Але не задурно.

Темні очі бабки затьмарилися й стали колючими, а губи злегка розтулилися, відкриваючи дрібненькі, наче перли, ікла. Та Джейн рішуче правила своєї:

— Де я можу дістати докладну інформацію щодо контролю народжуваності?

Цілковитий подив. А тоді:

— Щодо контролю народжуваності? Ти? — і дівчина-бабка закинула голову назад і зайшлася шаленим ельфійським сміхом.

— То ти хочеш його чи ні?

— Давай сюди.

Амулет зник у долоні дівчини-бабки, щойно її торкнувся. Вона рвучко розвернулася й сягнистим кроком попростувала геть. Проте в повітрі за її спиною пролунали слова:

— Пеґ-зі-звалища. За роботу вона бере сріблом.

* * *

На те, щоб набратися сміливості, у Джейн пішло кілька тижнів. Проте одного холодного й дощового ранку на початку Місяця Матрони дівчина, вбрана у дуже тоненьку вітрівку, стояла й тремтіла перед оселею Пеґ. То був занедбаний приміський будиночок з червоної цегли, один із тих, чиї задвірки виходили на звалище. Про те, що в цьому домі мешкає відьма, свідчила лише проіржавіла табличка із зображенням сокири з двосічним лезом. Передньою стіною, шалено звиваючись, збігала вгору тріщина, зрушуючи з місця і перекошуючи цеглу обабіч себе. Кожне вікно було зсередини затягнуто поліетиленовою плівкою. Жалюзі опущені.

Джейн прикипіла очима до вхідних дверей, неспроможна до них наблизитися. Окрім тієї відчайдушної ночі, коли вони удвох врятувалися втечею з драконобудівельного заводу, вона ще ніколи не відмовлялася коритися Меланхтонові, принаймні не в якомусь насправді важливому питанні. Не в такому важливому, як це! Прийшовши сюди, вона, безумовно, вчинила віроломство, адже цнота була sine qua non[156] для практичних занять інженерною магією. Джейн не розуміла технологічних причин, чому це саме так, одначе добре знала, що всі великі корпорації стерилізували своїх інженерів, перш ніж довіряти їм виконання якоїсь важливої роботи.

Дівчина дістала з кишені клаптик паперу, який поцупила в Болдвіна. Папірець був ретельно складений учетверо, а від частого згортання й розгортання його краї були вже добряче обшарпані та посірілі. Вона розгорнула його та знову перечитала. І цього разу суть написаного так само не змінилася.

«Глибоко вдихни, — сказала вона собі. — Підіймися сходами. Підійди до дверей. Постукай».

Так вона й зробила.

Тривала тиша, тоді скрипіння мостин, а тоді знову тиша. Двері відчинилися.

— Так? Чого тобі треба?

Пеґ була огрядною старою відункою із занадто грубим макіяжем і цигаркою, що стирчала з кутика рота. На ній був махровий халат, а на ногах вона мала пошарпані брунатні пантофлі. Під очима відьми залягли темні кола, а в руці вона тримала філіжанку кави.

— Якщо бажаєте, я можу зайти пізніше, — пробелькотіла Джейн. — Я не хотіла вас розбудити чи ще якось потурбувати.

Одна густо намальована олівцем брова піднялася. Червоні губи презирливо скривилися.

— Та вже або заходь, або виходь, лише не стій на порозі, бо я тут собі сраку відморожу. — Пеґ потримала двері відчиненими, і Джейн протиснулася повз неї, ледь торкнувшись м'якого черева та велетенських грудей відьми. Від її халата відгонило затхлим запахом, в якому змішувалися нікотин і пахощі.

У каміні мерехтів телевізор, демонструючи кадри новин: утікачі, рятуючись від насильства, залишають Каркассон[157]. Пеґ роздратовано клацнула пальцями, і телевізор вимкнувся. Вітальня була невеличка, задушлива та над усіляку міру захаращена секретерами, столами та стільцями. Тут було чимало цікавинок — дворфське ковадло, гравюри, що зображували оббілованих коней, аптекарська шафка з ебенового дерева та законсервований у соляному розчині гомункул. Усе це створювало ефект колажу, складеного із зображень, вирізаних із різних часописів; око ніяк не могло зібрати їх усі докупи так, аби побачене утворювало зрозумілу цілісну картину.

— Сідай-но, — сказала Пеґ. — А я піду накину на себе якусь одежину. — Вона проштовхнулася у завішений прохід, торохнувши кільцями, що тримали занавіски на дверях.

Джейн склала руки на колінах і стала чекати. Посеред кімнати дзижчав і стукотів електричний обігрівач, від якого одному боку дівчини стало спекотно, а другому й далі було зимно. Гомункул витріщався на неї своїми мертвими здивованими очима, немовби кажучи: «Яке ж ти гидомирне створіння».

Вона відвела погляд. На камінній полиці стояв годинник із позолоченої бронзи, накритий скляним ковпаком. Дівчина бачила, як його стрілка щосекунди смикається в агонії, проте, оскільки з-під ковпака було відкачано все повітря, механізм не видавав жодного звуку. Невдовзі Джейн упіймала себе на тому, що знову розглядає ту засолену істоту в бутлі на шафці з ебенового дерева. «Ненавиджу тебе, — промовляв застиглий вираз його обличчя. — Ненавиджу, бо ти можеш рухатися, а я не можу, бо ти маєш свободу, на яку мені годі сподіватися і якої ти анітрохи не цінуєш».

Джейн неспокійно засовалася на стільці.

Попід однією стіною стояла етажерка зі скляними полицями, які приховані жарівки підсвічували так, що ті аж сяяли холодним і непривітним блиском. На полицях рівними рядами були вишикувані яйця, божевільне різноманіття яєць, усі одного розміру, але вирізьблені з різного матеріалу: з коштовного малахіту й білосніжного обсидіану, із зеленого та рожевого оніксу, з рутильованого кварцу[158], з блакитного арагоніту та полум'яного опалу або з кришталю, а всередині кожного було зображено мініатюрні сценки — міські й гірські краєвиди, дітлахи, які бавляться, людиноподібні блохи з кошиками, повними яєць, а всередині тих яєць — менші блохи, що несуть кошики з іще меншими яйцями.

Джейн уявлення не мала, чому вигляд тих яєць сповнює її таким лиховісним передчуттям, але та химерна колекція викликала в неї тривогу. Варто було лише поглянути на них, аби відчути напад нудоти. Різко розвернувшись, дівчина виявила, що знову дивиться на вередливо скривлені губи й вибалушені очі гомункула.

«А на додачу ти ще й безтолкова».

Джейн кліпнула.

— Агов? — невпевнено спробувала гукнути вона.

«Ну от, дотумкала нарешті. То ти аж така нетямкувата, еге? Розумово відстала. Думаєш так швидко, як мокре горить».

Це було надто образливо, щоб могло виявитися її власними швидкоплинними думками. Джейн зачудовано наблизилася до бутля й торкнулася його стінки. Маленький чоловічок усередині нього був білий та набубнявілий, наче порхавка, яка ось-ось вибухне спорами.

— Ти живий?

«А ти?»

Джейн одступила від бутля. Вона розуміла, що мала б щось йому сказати, але, хоч ти вмри, не могла уявити, що саме.

«Запитай мене, чого я хочу, — мовив чоловічок у бутлі. — Таке запитання завше до ладу».

— Чого ти хочеш?

«Я хочу померти. Я хочу, щоб відьму запхали до цього бутля живцем, щоб вона страждала так, як оце я. А ще я хочу знати, що то таке в тебе за спиною».

Джейн рвучко озирнулася. Нічого. Коли вона знов обернулася до гомункула, той, скривившись, зауважив:

«Ну, звісна річ, його там і не буде, коли ти придивлятимешся. Таке вже то створіння. Поглянь отуди, на ковадло. Бачиш отой великий молот? Авжеж пак, бачиш».

На ковадлі лежав дев'ятикілограмовий молот. Він був не далі, ніж на досяг руки від гомункула, й розташований так, щоб чоловічок постійно мав його перед очима.

— Так, бачу.

«Підійди до нього. Доторкнися до молота, це все, про що я тебе прошу. Ну хіба то не чудове відчуття? Такий міцний та важкий».

Знадвору крізь вікно пробилася слабенька смужка сріблястого світла й впала навскіс у вітальню, поціливши Джейн у кутик ока. Світло засліпило дівчину, і, коли вона відступила від променя, перед очима в неї затанцювали крихітні сонця. У кімнаті чулося невпинне дзижчання обігрівача. Джейн відчувала слабкість і запаморочення, їй здавалося, що вона втрачає зв'язок із реальністю.

— Я... гадаю, що так.

«Проведи рукою по держаку. Такий гладенький. Підійми його трішки. Відчуй його вагу. Відчуй, як скорочуються та рухаються твої м'язи. Таке чудове відчуття, авжеж, справжня розкіш. Треба бути паралізованим, як оце я, щоб оцінити його сповна. Підійми його трохи вище. Помахай ним туди й сюди. Відчуй силу інерції, відчуй, наскільки тобі доводиться напружуватися, щоб його втримати».

— Твоя правда, — досі Джейн ніколи свідомо не приділяла уваги тому, як функціонує її тіло; відчуття було цікавим. Дівчині здавалося, що кімната навколо неї поступово зникала, розчиняючись у дедалі гучнішому гудінні обігрівача. — Доволі дивне відчуття.

«А зараз підійми молот над своєю головою. Відчуй, як тремтять твої руки від його ваги, як клюпа жадає впасти додолу. Цей молот хоче переважити тебе й шугнути по дузі униз. Ти це відчуваєш?»

— Так.

«Тоді замахнися й опусти його, нехай рухне вниз — ну ж бо! Розтрощи цей бутель!»

На якусь запаморочливу мить Джейн почала його слухатися.

— Ні! — Вона смикнула молотом убік, і він із важким брязкотом упав на ковадло. Джейн відійшла до свого стільця. — Навіщо ти це зробив?

«О, не зупиняйся, коли ми вже підійшли так близько. Визволи мене. Даруй мені забуття. А відьмі можеш сказати, що це я тебе підмовив».

Джейн не поворухнулася.

— Аякже, добре тобі казати, а що вона зробить, коли побачить, що я розтрощила її річ? Її бутель? Звісно, не зрадіє. Вона може навіть мене покарати.

«Що мені до того, що станеться з тобою? Вона мене мордує. Вона забагато важить. Вона їсть живих мишей. Вона навмисно обтинає нігті на своїх ногах занадто коротко. Вона курить цигарки без фільтра, сама варить віскі та п'є сивушні масла, що утворюються на його поверхні, до того ж полюбляє тримати сірника коло рота, просто щоб відчути, як вогонь обпікає губи. А ще вона носить затісне взуття».

— Але, як послухати тебе, то все це вона чинить не з тобою. Вона радше заподіює всі ці речі сама собі.

«Хіба ти ніколи не чула про поїдача гріхів?»

Джейн похитала головою.

«Цить. Ось вона йде».

Пеґ увійшла до кімнати, накинула полотно на бутель із гомункулом і важко всілася в м'яке крісло.

— Платня наперед.

Джейн витягнула зі своєї сумочки жменю срібних доларів-місяців й один-єдиний золотий цехін[159] із викарбуваним на ньому сонцем, що сміється. Одним довгим пурпуровим нігтем Пеґ відсунула цехін назад, а решту монет поклала собі до кишені.

— То в чому річ? Залетіла, еге? — Вона зизим оком поглянула на дівчину. — Ні? Тоді, певно, проблеми з хлопцем?

Джейн кивнула.

— То чого ти шукаєш, отрути чи чарів? Отрута певніша, проте чари діють на відстані, а щоб застосувати отруту, ти маєш бути в добрих стосунках зі своїм судженим.

— Мені лише треба дізнатися про контроль народжуваності.

— Добренько. — Пеґ загасила в попільничці цигарку й, креснувши одноразовою запальничкою, прикурила нову. — Отже, з контролем народжуваності все просто. Найперше ти маєш зрозуміти, що він не працює.

— Себто?

— Себто спрацьовує, та не завжди. Хай яка обачна ти будеш, а щоразу, коли бавишся з хлопцями в гру під назвою «заховай салямі», наражаєшся на ризик, що та забава закінчиться для тебе повним животом наслідків.

— Але ж...

— Ніколи не можна повністю покладатися на контрацептивні закляття. А все тому, що їхня сила походить від Матері, а Мати хоче дітей. У кожному чаклунстві є своя лазівка, а в кожного оберега є своя вада. Зрештою, контрацепція — це лише спосіб принадити тебе, заохотити зіграти в її гру.

— Ви хочете сказати, що рано чи пізно я зазнаю невдачі з тими закляттями?

— Я такого не казала. Закляття досить добре спрацьовують для певної кількості жінок, а решта й собі воліє ризикнути. Одначе шанси ніколи не бувають такими добрими, як би тобі того хотілося. Гарантій тут немає.

— Я однаково хотіла б дізнатися.

— Авжеж, ти б хотіла. Такий уже твій вік. — Пеґ, відштовхнувшись від крісла, підвелася. Вона дістала з шухляди аптекарської шафки якийсь чорний ґумовий предмет і простягнула його Джейн.

— Це — точна модель ерегованого прутня. Розміри не зовсім достовірні, хай як це прикро. — Джейн з острахом узяла той предмет, і відьма кинула їй на коліна пакуночок з фольги. — А це — кондом. Те, що ви, дітлахи, називаєте гондоном.

Може, Пеґ і була грубою, та справу свою знала й робила її ретельно. Минуло кілька годин, і Джейн дізналася все про кондоми, внутрішньоматкові спіралі, контрацептивні желе, про те, як спорудити вівтар на підвіконні й скількох голубів слід приносити на ньому в жертву щомісяця. Вона вивчила сім таємних імен Місячної Пані, довідалася, куди звертатися, щоб підібрати діафрагму потрібного розміру, та які медичні наслідки матиме перев'язування маткових труб. Насамкінець Пеґ вручила їй невеличку кам'яну статуетку й мовила:

— Це — дволика іпостась Богині.

Джейн покрутила статуетку на долоні туди й сюди. Та мала два лицьові боки.

— З одного боку вона вагітна, а з другого — ні.

— Саме так. Це знаряддя особливо корисне тому, що з його допомогою можна також заохочувати плодючість.

Вона навчила Джейн віршованих рядків, які слід було супроводжувати приплескуванням у долоні, пританцьовуванням і жестами, а тоді дівчина, вдячна за те, що гомункул більше не може її бачити, проспівала та протанцювала посеред кімнати.

Костомаха порожниста,
А дівчина гарна й чиста
Ой, правице моя
Ой, лівице моя
Ти торкнися тієї, хто має знання
Ти торкнися коліна
Торкнися землі
Так крути і верти
Повертай і кружляй
І довкруж
Обертай
Ти її!

То було закляття, яке мало зробити її менструальний цикл регулярним. Статуетку слід було обертати навколо її осі два, три чи п'ять разів, залежно від того, скільки днів минуло від першої крові. У ті дні, коли статуетка поверталася Дівочим боком догори, Джейн могла робити все, що заманеться. Проте коли згори опинялася Мати, вона мусила утримуватися від любощів. Цей спосіб був надійний, запевнила її Пеґ, звісно, за умови, що Джейн не припускатиметься помилок у лічбі, пам'ятатиме, що закляття слід проспівувати щоранку, без жодного винятку, і що ніколи не буде п'яною чи очманілою настільки, щоб забути, яким боком статуетка лягла догори того дня.

— Ото й усе, — урешті-решт мовила Пеґ. — А зараз, якщо ти така, як то зазвичай бувають дівчата, то голова в тебе вщерть заповнена всілякими нісенітницями, а в роті повно-повнісінько до огидного химерних запитань, яким так і кортить злетіти з язика. Ну, то про що запитаєш?

— Я хочу знати... ну, але, гадаю, це більше стосується відьомства, аніж контрацепції. — Джейн зашарілася. — Проте мені хочеться знати, коли я почну налагоджувати зв'язок зі своєю жіночою мудрістю.

— Жіноча мудрість? Нема такого звіра. — Пеґ запалила нову цигарку.

— У школі нас вчать, що усе суще поділяється за чоловічим і жіночим принципами. Учителі нам казали, що дія виникає з чоловічого принципу, а мудрість — із жіночого. Вони казали, що саме тому дівчат відраджують від того, щоб вони ставали політиками.

Пеґ пирхнула.

— Оце вже точно типово чоловічі бридні! Затям собі, юна леді, усе це — велика купа конячого лайна. У тобі немає нічого особливого тільки тому, що ти маєш піхву. Вона — гарненька штучка, і, якщо ти добре про неї дбатимеш, вона буде тобі доброю подругою, але щоб джерелом мудрості?.. Пхе! Її потреби прості та нечисленні. А вчишся ти отут — вона доторкнулася до чола Джейн — й отут — вона доторкнулася до серця дівчини. — Знаєш, хлопці також мають голови й серця. Та не те щоб вони колись ними послуговувалися.

Вкрай збентежена, Джейн сказала:

— Що ж, дякую вам. Щиро вам дякую.

— Маєш іще якісь запитання?

— Ні, — сказала Джейн. А тоді: — Хоча так. Так, я маю ще одне запитання. Я хочу дізнатися про ту істоту в бутлі.

Очі Пеґ потемнішали, але вона всміхнулася.

— Колись він був моїм коханим. Але, бач, зійшов нанівець. — Вона простягнула руку до бутля й зірвала з нього полотно. — Либонь, ти захочеш бути присутнім, дорогенький. Це ж бо, зрештою, твоя історія.

Безживний погляд гомункула не виказував нічого.

— Коли ми щойно познайомилися, він був здоровезним оґром із пишними бакенбардами й жовтими зубиськами. Був він великий, як гора, а які ж то плечі широчезні мав! Яким чудовим створінням він був! Навіть його вади були великими вадами. Від запаху з-під його пахв міг би задихнутися козел. А коли він пердів, то наче грім гримів. А вже шпекав усе, що не встигало втекти.

Залицявся він вельми грубо, але саме таке мені й подобалося. А ще, бува, уряди-годи злягався то зі шльондрою, то ще з якою крутихвісткою, та як випадало мені його заскочити на гарячому, тоді вже я тій лахудрі добряче волосся скубла, а він знай реготав та прутня свого смикав. Уже в нашій хаті цілих меблів не залишилось, бо я всі об його тверду макітру порозбивала. Ой, та хіба ж нас обходили такі дрібниці? Ми були молодими та закоханими.

Та однієї ночі заявилися до нас тілвіт теґи. Шукали його. Я вже й забула, що він такого тоді учворив — здається, зжер чийогось пса. Певно, власник того псюри був якесь велике цабе, якщо вже до справи залучили теґів. Жили ми тоді в невеличкій квартирі-студії над баром. На вікні були ґрати від злодіїв, і на те, щоб їх зірвати, часу вже не зоставалося. Тож не лишалося йому іншої ради, крім як сховатися в стінній шафі.

Було їх двоє, тих тілвіт теґів, обидва з лихоманково блискучими очима, худющі, як ті хорти. А вже вилиці такі гострі, що хоч хліб ними край. Підняв один із них голову та й понюхав повітря.

«Він тут, — каже, — я його нюхом чую».

«Ще б пак ти його не чув, — кажу я йому, показуючи рукою на розкидану постіль. — Таж ми тамті простирадла вже місяць не міняли».

«Ні, запах надто сильний», — каже він.

«Тоді це не його ти внюхав», — відказую я, а сама очима до нього граю.

Ті двоє перезирнулися, й один самовдоволено вишкірився. А другий і мовить:

«То ти хочеш підкупити нас своїм тілом?»

А я поглянула йому у вічі та й кажу:

«Та вже ж не грішми!»

Тож і скінчилося все тим, що я влаштувала їм подвійний сеанс просто на нашому незастеленому ліжку, і воно ще й досі ними смердить так, що собака міг би слід узяти. Такі вже продажні ті тілвіт теґи.

Пеґ нахмурилася.

— Дівчинко моя, ти маєш такий вигляд, наче оце з'їла зелену цитрину. Проте, запевняю тебе, вони були раді мене мати. Я й наполовину не така потворна, як ти вважаєш.

— О ні, — поквапливо відповіла Джейн. — Усе геть не так. — І це була правда. Її неприємно вразила сама ця історія. Попри те, що дівчина не мала аж надто великих сподівань щодо сексу, він виявився навіть жалюгіднішим, позбавленим смаку й цинічнішим, аніж вона підозрювала.

— М-м-м. То на чому я... а, так. Товклися ми на тому ліжку щось понад годину, а мене аж сміх розбирав, що ввесь цей час той, кого вони хотіли вполювати, був не далі, як за три кроки від них, підглядав крізь шпаринку у дверцятах і, поза всяким сумнівом, спустивши штани до щиколоток, бавився сам із собою. «Як же ж він реготатиме, коли вони заберуться звідси, — думала я собі, — як же ж він ревтиме!»

Та коли вони пішли і я відчинила дверцята шафи, він не реготав. Ні, анітрішечки.

«Навіщо ти це зробила?» — запитав він мене.

А я йому й кажу: «Якщо тобі це не подобалося, то чому ти не поклав цьому край?»

А він на те: «Хіба ж я міг? Таж мене б упіймали».

«То ти кажеш мені, — запитала я, — що дозволив їм робити зі мною все, чого їм хотілося, тільки тому, що злякався?»

Він відвів погляд. «Ну, що було, те загуло. Просто забудьмо про це», — сказав він.

Проте забути про це я не могла. Адже в моїх очах він уже не був такий великий, як за мить до того. Він якось немов зіщулився.

Розумієш, тієї миті він для мене впав у неласку. А відтоді ще так багато всього сталося. Розповім тобі ще лише про один випадок. Одного разу прийшла я додому і побачила, що геть-чисто всі мої медикаменти пощезли, а з ними й половина мого одягу. Тож ухопила я битку, що її ми зазвичай тримали коло дверей, аби віднаджувати усіляких зайд, та й подалась його шукати.

Він був коло сміттєспалювача, грав у крепc[160] із цілою юрбою тролів й одним червоним дворфом. А вже налиганий був, як три варені сови. У дворфа навколо шиї був обмотаний, наче хустка, мій найкращий чорний мереживний бюстгальтер.

Тоді я з криком кинулася на те кодло. Усі, крім нього, пурхнули навсібіч, як ті голуби, на ходу хапаючи свої ставки та пляшки. Більше я того бюстгальтера вже не бачила. Та коли я замахнулася на свого любаса биткою, він відсахнувся. Він відсахнувся. Оцього вже подарувати я йому не могла.

— Чому?

— Ото побуває у тебе під спідницею кількоро чоловіків, тоді й знатимеш чому. Отож ухопився він за тую битку і ну тягнути її у свій бік, а я — у свій. Отак і боролися ми за неї, та жодне не могло забрати її в другого. Тоді він зменшився і став завбільшки з мене.

А після того все покотилося під гору дуже швидко. Він став злодійкуватим, потайки швендяв до Кобольдтауна, аби тільки здибатися з однією дівкою, справдешньою гірською мавпою, в якої кулаки по землі волочилися. А раніше він її у нашому ж ліжку й виграв би, хіба, може, дочекався б, поки я засну. Він почав боягузливо цупити гроші з моєї сумочки, а коли я сказала йому, що більше не маю грошей, щоб йому давати, то пригрозив мені, що вижене мене на вулицю, аби я їх заробила. Він брехав, він нещиро каявся, він не міг навіть у вічі мені поглянути. Я б уже давно викинула його геть, одначе ми назвали одне одному свої істинні імена, тож і не лишилося мені іншої ради, крім як жити з оцією істотою до самого скону. День у день і місяць за місяцем він дедалі менше заслуговував на мою шану й дедалі сильніше в'янув і зморщувався, дрібнішав і мізернів, аж поки перетворився на істоту, не більшу за їжака. Зрештою у мене не зосталося іншого вибору, крім як посадовити його до цього бутля. Отам він і залишиться.

Відьма низенько нахилилася над гомункулом і наспівно промовила:

— Не журися, маленький мій зайчику. Одного дня прийде твоя чарівна принцеса, і буде вона молода та прекрасна й погляне тобі просто у вічі. Тобі не доведеться її благати, вона й сама знатиме, чого ти хочеш. Вона підійме з ковадла молот і змахне ним у повітрі швидше, ніж здатні вловити очі простих смертних. Ти будеш засліплений, приголомшений, нездатний навіть думати. І тоді молот упаде згори, немов удар блискавки, розтрощить твій тісний крихітний світ на мільйон маленьких друзок і звільнить тебе. — Вона випросталася й кинула швидкий погляд на Джейн. — Але не сьогодні.

* * *

Коли Саломея третій день поспіль не з'явилася в школі, усім стало очевидно: щось сталося. У класній кімнаті Буркало оголосив учням, що та каталася на кросовому мотоциклі, потрапила в дорожню пригоду й була ушпиталена. Він наголошував на тому, що цей випадок доводив, якими небезпечними можуть бути веселощі без нагляду старших, і порадив їм усім довго й ретельно поміркувати над цим.

Однак у коридорах подейкували інше. Під час перерви між заняттями до Джейн, незграбно похитуючись на трьох ногах, підійшли Рисакісмердюх. Плоть майже повністю поглинула їхнє середнє око, і тепер воно дивилося з глибини змордованим поглядом. Вони самовдоволено вишкірилися.

— Ти вже чула про Саломею?

— Ні, — сказала вона. — Лише те, що нам розповіли вчителі.

— Вона вагітна. Її зашлють на дітоферму, звідти вона вже ніколи не повернеться. І здогадайся-но, хто винуватець? Не хто інший, як Гібоґ!

— Звідки тобі все це відомо?

— Це невелика таємниця — Остюк базікав про це кожному, хто був охочий послухати.

Того пообіддя Джейн зустріла Гібоґа, коли той стояв за школою, біля поля для сокеру. Він підіймав з доріжки дрібні шматочки жорстви й викладав із них акуратну лінію. Потім, узявши до рук стару палицю й орудуючи нею, як ключкою для гольфу, він один по одному підкидував ті камінці в повітря. Він сказав Джейн, що отримав виклик і має постати перед Низьким Судом[161].

— Що вони з тобою зроблять?

Гібоґ знизав плечима, вибрав наступний камінець, а тоді замахнувся і загилив його високо й далеко.

— Не знаю. Либонь, запроторять наймитувати на завод. Це ж бо з боку таких, як я, збіса серйозне правопорушення — злигатися з високими падлюками. Ти вже даруй на слові.

— Гібоже, послухай, я хочу, аби ти знав...

— Я не хочу того чути. До сраки твоє співчуття. Це — моє життя, і хай яким воно є, але воно справжнє, і я не хочу, щоб хтось паскудив його своїми дешевими сентиментами, гаразд?

Тож Джейн пішла додому й під'єдналася до драконового центру відчуттів. Вона облишила спроби його розговорити, проте їй і досі подобалося спостерігати за тим, як працюють меріони.

Меріонська цивілізація переживала скрутні часи. З настанням холодів добувати їжу стало непросто, й, не маючи власних ферм, меріони призвичаїлися влаштовувати наскоки на своїх сусідів і загарбувати їхню провізію. Самі ж вони не мали ані зерносховищ, ані складів, де можна було зберігати запаси харчів, їхні війська прочісували довколишні терени, і зараз їх можна було зустріти далеко від дому, аж ген на півшляху до школи. А оскільки меріонські лінії постачання були занадто розтягнуті в просторі, то їхні патрулі ставали дедалі вразливішими до спротиву з боку ворожих партизанських загонів. Їхні виправи стали менш ефективними, ніж раніше.

Занепад економіки меріонів спричинив відповідне фізичне виродження. Дотепер охайні бляшані будиночки нині перетворилися на злиденні халупи. Вулицями безцільно вешталися меріони, які помирали від голоду. Повсюди їздили панцерні автомобілі військової поліції, всередині яких за малесенькими кулеметами сиділи напружені солдати. Джейн бачила заколот у мініатюрі, а вже невдовзі поліція один по одному обнишпорила будинки в сусідніх нетрищах, і сотні крихітних ворогів держави було витягнуто за двері власних домівок і страчено.

Джейн ще довго спостерігала за меріонами, міркуючи над усіма тими випадковими та жорсткими подіями, якими було сповнене життя.

* * *

Одного дня, невдовзі перед Савнем, Ґвен перехопила Джейн під час перерви між заняттями та втиснула їй в долоню два картонні квитки.

— Щойно з друкарського верстата, ще гарячі. Обидва квитки — на місця в передньому ряді, просто на сорокаярдовій лінії[162], — радісною скоромовкою проказала вона. — Джейн, я справді вважаю, що тобі слід почати з кимось зустрічатися. Ти вже доволі доросла. Я знаю, ти трохи сором'язлива, але запросити хлопця на побачення — це насправді цілком нормально. Просто для того, аби з чогось почати.

— Так, авжеж, це дуже мило з твого боку, але...

— Ти могла б запросити Щуролупа. Я знаю, ти йому подобаєшся.

Тіло Джейн похололо. Це було достоту схоже на те відчуття поколювання, що охоплює плоть за мить після того, як її вжалила оса, але до того, як мозок зареєструє больові сигнали.

— Не потрібні мені твої кляті квитки! — Вона тицьнула їх назад у долоню Ґвен і прожогом кинулася геть.

Ґвен наздогнала Джейн і схопила за руку, а коли та струсила її з себе, згребла дівчину за плечі й завернула її до одного з порожніх класів. Увійшовши досередини, Ґвен ногою захряснула за собою двері.

— Гаразд, у чому річ?

— Ти знаєш у чому.

— Ні, не знаю.

— А мала б! — Джейн почала плакати.

Побачивши її сльози, Ґвен злагідніла й з м'якими, заспокійливими вмовляннями спробувала обійняти подругу. Проте Джейн люто виборсалася з її рук, і Ґвен ошелешено відступила.

— Ну, я просто не знаю, що на тебе найшло, навіть гадки не маю.

Надворі періщив дощ — затяжна сіра злива, а сильний вітер, налітаючи на вікна, змушував шибки двигтіти та вкривав їх пеленою води. Внутрішній простір класу, майже цілком безшумний завдяки застосуванню звуковідбивних заклять й освітлений флуоресцентними світильниками, здавався яскравим нереальним плотом у буремному всесвіті. Рука Джейн ніби сама собою сягнула в кишеню блузки. Вона витягла звідти аркуш паперу, який повсякчас носила із собою, відколи зустрілася з директором, і розгорнула його.

«Пітер-зі-схилу-пагорба, — прочитала вона вголос, — нині, у День Ропухи, Місяця Сокири року сто сімдесят третього від Сходження Турбіни був оглянутий лікарями, які є фахівцями в царині медичної герменевтики[163] та які підписалися нижче, і за результатами огляду визнаний дівичем. Цей факт, а також те, що він є необізнаним щодо плотських утіх, а отже, є придатним до принесення в жертву на славу Богині та задля відвернення від нас Її страхітливого невдоволення і гнівного жадання, підтверджується цим документом». — З очима, що палали люттю, Джейн проказала:

— Визнаний дівичем!

— Де ти це дістала?

— Хіба важливо, де я це дістала? Тут сказано, що Пітер — дівич.

— Ну, Джейн, ти ж і сама розумієш, що Богиня не бажає...

Блискавка поцілила в далеке дерево ген-ген на небокраї, і Ґвен судомно вдихнула повітря. Одначе Джейн навіть не здригнулася. Дівчина відчувала, як енергія грози струменіє її венами, неначе гнів, підтримуючи й сповнюючи її силою. Кожнісінька волосинка на її тілі стала сторч. Зараз Ґвен здавалася меншою, вона вся якось зіщулилася й відсахнулася від Джейн, наче тінь, що її відкидає від себе світло.

Гуркіт грому заповнив кімнату.

Джейн потрусила папірцем перед самісіньким обличчям Ґвен.

— Я хочу знати лиш одне — якщо ти не спиш із ним, то що ти з ним робиш?

— Він мій консорт[164].

— Так, але що це означає?

— Пітер... тамує мій біль. Він робить моє життя легшим.

Усвідомлення прийшло зненацька, немов удар блискавки, і Джейн відчула, як дрібка роз'єднаних уривків інформації в сліпучому осяянні склалася в єдине ціле.

— Він — поїдач гріхів, адже так?

Ґвен вагалася досить довго, аби мати змогу переконливо заперечити цей закид.

— А якщо й так, то що тобі до того?

— Ах ти... гадюко! Я думала, що ти смілива, я думала, що ти сильна. Проте тобі не було потреби такою бути, правда? Увесь цей час ти не відчувала болю, ти анітрохи не страждала. Замість тебе страждав Пітер. Це Пітерові ноги боліли, коли ти натирала свої до кривавих пухирів, це Пітер страждав щоразу, коли ти перебирала міру з питвом і коли занадто допадалася до кокаїну. Це Пітер розплачувався за всі твої втіхи, хіба ні? Скажи-но мені дещо: коли ти його кривдиш, кого мучить відчуття провини, га? Адже не тебе, правда?

Блискавиці спалахували дедалі ближче. На тлі зеленавої полудневої темряви освітлене штучним світлом класної кімнати обличчя Ґвен здавалося занадто білим, а шкіра — напнутою занадто туго, тож зараз її голова скидалася на череп.

— Саме для цього й існує консорт. Можливо, ніхто про таке не говорить, однак усі про це знають. Я не зробила нічого такого, чого не робили в кожній громаді щороку, від початку часів. То заради чого ти здіймаєш такий ґвалт? Що тебе так засмутило?

— Тобі випала нагода проїхатися задурно, але Пітерові доводиться за тебе розплачуватися.

— Я маю право! — пронизливо заверещала вона.

На Джейн зійшов якийсь гнівний спокій. Вона нічого не сказала, вона була осердям бурі, оком циклону[165]. Дівчина відчувала, як у неї вливається вся похмура сила негоди. Вона лише непорушно, з богоподібною зневагою дивилася на Ґвен.

А тоді Ґвен, тихенько скрикнувши, відвела погляд від Джейн і розвернулася до дверей. Вона схопилася за кулясту дверну клямку й, затримавшись, іще раз, за мить до того, як утекти, обернулася обличчям до кімнати.

— Хай там як, а твої думки нікого не обходять. Так собі й затям, міс Джейн Олдерберрі, ти не якась там велика цяця, і нікому нема до тебе діла! Я ще й досі вербова королева, а Пітер і досі мій консорт. Ось хто ми є, і це визначає наші стосунки. Тобі це може не подобатися, але що з того? Так ведеться у світі, і ти з цим нічого не вдієш. Анічогісінько!

Двері з гуркотом захряснулися за нею.

Джейн залишилася сама в кімнаті, повній склопластикових стільців, які тулилися одне до одного, наче сорок ідентичних істот, як діти, що сиділи з безвиразними, порожніми обличчями й терпляче чекали, поки вона заговорить.

«Не конче», — мовила Джейн, але подумки, і звертаючись сама до себе.

Розділ одинадцятий

Джейн усвідомила, якою занедбаною і зарослою бур'янами стала її шкільна шафка, лишень тоді, коли прийшла забрати з неї свої речі. Більшу частину її внутрішнього простору заполонили орхідеї та ліани, а коли дівчина з грюкотом відчинила дверцята, з шафки випурхнула пташина-колібрі й полетіла в коридор.

— Я не розумію, — проказав Остюк. — То ти хочеш, щоб твої документи якнайскоріше надіслали до Університету, правильно?

На дні шафки утворився перегній зі всіяних виправленнями учнівських робіт, аркушів зі старими іспитами та надрукованих на мімеографі[166] навчальних програм. Із цього родючого ґрунту проросли гриби й папороті. Деякі з її книжок надто вже сильно запліснявіли, аби їх можна було врятувати. Коли дівчина простягнула руку до своєї щітки для волосся, якесь крихітне звірятко прожогом чкурнуло геть, зачеберявши лапками по бамбукових зубчиках, немовби граючи на ксилофоні.

— Якщо хочеш, можеш залишити собі ці зошити для контрольних робіт. Вони мені більше не потрібні.

Остюк схвильовано пританцьовував, переступаючи з ноги на ногу, й чимдуж силкувався привернути її увагу. Він відчайдушно прагнув запопасти її ласки, і ці його старання були вкрай жалюгідними. Коли Джейн так несподівано усміхнулася доля, дівчина перетворилася в його очах на таємничий об'єкт страху.

— Зараз дещо зарано для зарахування до Університету, зазвичай такі переведення відбуваються пізніше. Та, либонь, усе це можна буде здійснити, надавши тобі особливого статусу.

— Роби, як вважаєш за потрібне.

На краєчку книжки, що лежала поверх її речей, Джейн побачила складений прямокутник паперу. Хтось укинув його сюди, просунувши досередини крізь вентиляційні отвори у дверцятах. Джейн розгорнула аркуш:

«Я знаю, що ти на мене сердишся. Утім, я й досі думаю, що з нас була б незлецька пара. Без тебе я не можу бути щасливим. Спробуймо знову. Чому б нам не поцілуватися й не помиритися?»

Підпису не було, але й без нього дівчина чудово розуміла, що набазграти таку цидулку міг лише Щуролуп. Джейн відчула мимовільний приплив люті, але змусила себе холодно посміхнутися і стиха, так, аби ніхто, крім неї самої, не міг того розчути, пробурмотіла: «Аякже, мрій собі далі».

— Секретарка гадає, що нам слід влаштувати невеличку урочистість. Нічого надто вигадливого, можливо, просто пообіднє чаювання. Лише ти, я, вона та ще кілька вчителів, чиє наставництво справило на тебе найзначніший вплив. Я можу подбати, щоб для тебе підготували почесну грамоту, виконану краснописом на сувої пергаменту, або ж пам'ятну табличку на честь випуску.

— Подивимося. — Вона замкнула шафку. Цього разу — востаннє.

— Отак я й зроблю, — гукнув він їй услід. — Гаразд?

Прямуючи до виходу, вона випадково зустріла Рисюха, який вишкірив усі свої вісімдесят зубів у радісній усмішці. Тепер він мав лише два ока, хоча ті й були різного кольору, а його середня нога здрібніла так, що йому доводилося її згортати й запихати до джинсів. Метаморфози вже повністю завершилися, але він так і залишився гидомирним, наче жаба. Одначе, судячи з його вдоволеної поведінки, саме такої зовнішності він і прагнув набути.

— Джейн! Добре, що ми оце здибалися. — Він обійняв її за плечі, але дівчина скинула його руку.

— Ану припини це! Знаю я твої витівки.

Він поблажливо сприйняв її різку відсіч.

— Гей, а я оце допіру проходив неподалік твого барлогу й спостерігав, як дезінсектори розкладають приманки. Там зараз усюди стирчать оті маленькі жовті попереджувальні прапорці.

— Он як? — Джейн не надто зацікавило почуте.

— Атож, я ще розговорився з одним із них, і він сказав мені, що ту місцину спіткала справжня навала меріонів. Ще той дезінсектор сказав, що як тамті паразити не поведуться на приманки, то за день чи два він повернеться й закачає до їхніх нір отруйний газ.

На саму думку про те, що всю ту малечу потруять газом, Джейн занудило. Однак у кожного були свої проблеми, а вона мала думати про нагальніші речі.

— Дякую, що поділився зі мною цією звісткою, — сказала вона. — Наступні кілька днів я буду особливо обережною й не їстиму нічого, що знайду на землі.

Потім Джейн вийшла назовні, на свіже осіннє повітря. У руках вона мала оберемок речей, які треба було занести додому, до дракона, а школа лишилася за спиною.

«Я більше ніколи сюди не повернуся, — подумала вона. — Ніколи».

Проте ця думка не викликала в неї жодних почуттів, а часу на те, щоб удаватися до якихось сентиментів, дівчина не мала.

Вона ще мала підготуватися до сьогоднішнього вечора.

* * *

Джейн постукала в Пітерові двері.

— Заходьте, — сказав він.

Оскільки нині був переддень Савня й остання доба, коли ще можна було зробити якісь зміни, Пітер був зайнятий тим, що приміряв свій костюм із золототканої парчі, вкотре перевіряючи, чи добре той пасує до його фігури. Ґвен подалася до міста на святковий бенкет. Усі тільки й говорили, що про той бенкет. Там очікувалося багато шампанського й промов, а після урочистої частини мала відбутися оргія, для якої вже було зарезервовано номер-люкс. Тож Пітер залишився сам-один.

Джейн усім серцем йому співчувала, у нього був такий блідий та аскетичний вигляд, неначе у змарнілої дитини, з якою жорстоко поводяться. На туалетному столику лежав серп. Джейн відвела від нього погляд.

— Я принесла вина. Подумала, що, може, склянка-друга допоможе тобі легше перебути цей вечір.

— Дякую, — неуважно проказав він. — Це направду дуже мило з твого боку.

— De nada[167].

Вона поставила глечик на підлогу, а поруч примостила свою сумочку. У сумочці лежав той мінімум, який міг знадобитися Джейн у разі, якщо все станеться так, як вона задумала: зубна щітка, кам'яна Матір і зміна спідньої білизни.

— Де твої склянки?

Пітер зайшов до ванної кімнати й за хвилину з'явився вже без піджака, тримаючи в руках два широкі тумблери.

— Оці згодяться?

— Авжеж, — запевнила вона його.

Джейн дочекалася, поки Пітерова склянка майже спорожніла, а тоді знову наповнила її. Шлунок дівчини болісно стискався, проте вона мусила спитати.

— Пітере, — промовила вона, — то ти справді — дівич?

Дівчина ще й досі думала, що то могла бути якась жахлива помилка, що вона щось неправильно зрозуміла.

Пітер кивнув.

— Богиня не бажає вживаних товарів. — Він зробив довгий ковток. — А ти останнім часом нечасто сюди навідувалася.

— Та просто ми з Ґвен ніби як побили горщики. Я, гм, дізналася, що вона використовує тебе як поїдача гріхів. — Його обличчя напружилося й зблідло ще сильніше, а Джейн поквапливо додала: — Вона мені цього не казала; я сама все з'ясувала.

— Ну, я був би дуже тобі вдячний, якби ніхто більше про це не довідався, гаразд?

Джейн доторкнулася до його плеча.

— Гей! Ти ж бо знаєш, я б ніколи не зробила нічого такого. — Пітер рвучко обернувся й поглянув на неї, а тоді знову відвернувся, кивнувши своєю кудлатою головою. Джейн укотре наповнила його склянку. — Пітере, можна запитати тебе про дещо особисте? Розумієш, я не цілком... Я маю на увазі, не те щоб... — Вона зашарілася. — Просто поясни мені, що саме робить поїдач гріхів[168]?

Пітер знов обернувся до Джейн, і вона зазирнула в приголомшені очі якогось лісового звіра, в яких годі було щось прочитати. Якусь мить Пітер сидів тихо, а тоді несподіваний вибух сміху повалив його горілиць на ліжко. Він усе реготав і реготав — так довго, що Джейн почала за нього хвилюватися. Та нарешті той опанував себе й знову сів на ліжку. Його полишила та напруга.

— Знаєш, як воно часом буває: коли тебе хтось скривдив, ти, скажімо, копнеш собаку й уже почуваєшся ліпше?

— Ні.

Пітер похилив голову.

— Ну, правду кажучи, я також не знаю. Проте, вочевидь, саме так воно і є. Щось на кшталт цього Ґвен робить зі мною, їй дали для того спеціальний церемонійний ніж і буклет із різноманітними рунами. Та зазвичай вона користується звичайнісіньким лезом.

— Пітере!

— Ні, правда — без крові це не спрацює. Ось, я покажу тобі шрами.

І він заходився розстібати свою сорочку. Натоді координація його рухів уже значно погіршилася, і Джейн підсунулася ближче, щоб йому допомогти. Та, оскільки вона й сама була вже добряче напідпитку, зчинилося нетривале сум'яття. Зрештою, сміючись, вони таки стягнули з нього сорочку. Пітер розвернувся, і дівчина побачила, що його спина вкрита вирізаними лезом магічними символами, що вишикувалися рядок по рядку, складаючись у книгу болю.

Деякі з них були ще свіжі й вкриті струпами; решта давно загоїлися, лишивши білі й тонкі сліди. Джейн упізнала охайний почерк Ґвен.

Вона зачудовано доторкнулася до білястих шрамів. Пітерова шкіра була гаряча. Джейн легенько проводила кінчиками пальців по рунах. Вона не могла припинити їх погладжувати, не могла припинити його торкатися.

— Бідолашний, бідолашний Пітере.

Він випростав спину й утупився невидющими очима в пришпилений кнопками до стіни плакат із зображенням Ґвен. Та ніби дивилася просто на нього своїм глузливим і загадковим поглядом.

— Хочеш знати, що найгірше? Я маю на увазі — гірше за все це? Адже, зрештою, що мені до того, що моя спина трохи свербить? Найгірше те, що я дуже сильно її хочу. Я її терпіти не можу, але як же я її хочу! — Він різким рухом витер долоню об холошу штанів. — Я хочу її й ненавиджу її. Коли я думаю про неї, то мало не блюю. Які ж це хворобливі стосунки!

Джейн нахилилася ближче й легенько торкнулася губами Пітерового плеча. Він обернувся до неї — і наступної миті вони вже цілувалися. Він обхопив Джейн руками, і його долоні почали блукати її спиною, погладжуючи її крізь блузку. Вона притиснула його до себе й спробувала запхати одну руку йому під пояс. Її вдалося проштовхнути досередини тільки пальці, та й ті лише до другого суглоба; пасок було затягнуто надто туго, щоб дістатися далі.

А ще ж на заваді ставав увесь цей одяг! Вони знай собі цілувалися та цілувалися, анітрохи не просуваючись далі.

Урешті-решт Джейн відхилилася й заходилася тягнути його пасок на себе, смикаючи ремінь то в один, то в другий бік. Вона сіпнула застібку-блискавку. Відлетів якийсь ґудзик. А Пітер тим часом незграбно силкувався розстібнути її бюстгальтер.

Вона не могла повірити, що він здався так легко.

* * *

Джейн мала обміркувати й зробити так багато всього, що сама ця подія заледве чи відклалася в її цам'яті. Спершу вона відчувала дискомфорт, але потім стало ліпше. Вони обоє діяли незграбно; Джейн була впевнена, що секс не мав би бути таким сповненим тривоги й неузгодженим, таким неелегантним. Але на перший раз важив сам факт. А вже згодом, коли від цього не залежатиме так багато, вони зможуть зробити усе як слід.

Минуло хтозна-скільки часу, і Пітерові рухи стали поквапливими, а його обличчя розчервонілося. Він засапався, а тоді тихенько скрикнув, як озерна пташка в сутінках, і повалився зверху на Джейн.

Вона здогадалася, що справу було зроблено.

Пітер вислизнув із неї та перекотився на спину. Якусь довгу мовчазну мить він не ворушився, тоді розплющив очі й усміхнувся до Джейн.

— Тепер ми — разом.

— Гадаю, що так.

Його очі були блакитні, надзвичайно світлі й невимовно чарівні. Джейн відчувала, що тоне в тих очах. Пітер знову обхопив її руками, та зараз цей рух був сповнений не пристрасті, а любові, і Джейн просто не могла уявити собі приємнішого відчуття. Її переповнила величезна радість, яка була мов сонце, що сходило опівночі. Дівчина запитала:

— Ти шкодуєш?

Пітер похитав головою. Він був напідпитку, — вони обоє були, — і його очі раз у раз косували, однак у його щирості помилитися було неможливо.

— Джейн, знаєш, я гадаю, що цьому судилося статися. Я відчуваю з тобою якийсь зв'язок. Щось глибинне. Це щось таке, як... ну, знаєш, це ніби взяти монету, затиснути її в лещатах і розламати навпіл, а тоді одну половинку пожбурити в океан, а другу зберігати в шухляді свого туалетного столика. Адже ті половинки тужитимуть одна за одною, розумієш? І от одного дня ти вийматимеш із шухляди пару шкарпеток, і половинка монети впаде на підлогу, а ти й не помітиш. А тоді хтось ногою підштовхне її до дверей. За тиждень вона буде за пів кварталу від дому. А другу половинку тим часом проковтне рибина. Тоді ту рибу впіймають, випатрають, а нутрощі викинуть на смітник, і половинку монети разом із ними. Отже, мине кілька місяців, а може, й сторіччя, і ти знайдеш ті дві половинки на піску край нічим не прикметного путівця — вони лежатимуть разом, щільно притиснувшись одна до одної.

Отак, гадаю, і ми з тобою.

Джейн пройняв дрож упізнавання. Щось усередині неї відгукнулося на сказане Пітером. Невже таке було можливо? Чи могло статися так, що постать Ґвен була лише маною, облудними чарами, покликаними збити її на манівці, відволікти від того, що відбувалося насправді? Усім своїм єством, усією своєю душею вона воліла, щоб це було правдою.

— Так, — сказала вона. — Авжеж, гадаю, саме так воно і є.

— Не йди зараз додому,— сказав Пітер. — Більше ніколи не повертайся додому. Переїдь до мене. — Зненацька він помітив плакат із зображенням Ґвен і підвівся з ліжка, щоб зірвати його зі стіни, зіжмакати й пожбурити в кошик для сміття. Джейн уперше випала нагода без поспіху роздивитися його оголене тіло. Дивлячись на нього, вона відчувала збентеження та піднесення водночас. — Живи зі мною довіку.

— О, Пітере, я не можу просити тебе про таке.

— Ні, так буде правильно, — з п'яною простодушністю провадив він далі. — Послухай, я справді думаю, що нам слід назвати одне одному свої істинні імена. Знаєш, щоб усе було, як годиться. — Він глибоко вдихнув повітря. — Моє істинне ім'я — Тетіґіс...

Перш ніж Пітер устиг договорити, Джейн кинулася на нього й затулила його губи своїми. Вона запхала язика йому до рота. Це було дещо таке, чого вона раніше ніколи б не наважилася зробити. Їй було дивно, неймовірно дивно так чинити.

Пітер відсторонився, вивільнившись від її губ.

— Це означає «голка».

Джейн заплющила очі. Її затопили спогади про Когута, бідолашного, приреченого й понівеченого Когута, чиє істинне ім'я також означало «голка». Тетіґістус. Ці двоє мали те саме істинне ім'я, і хоча дівчина не розуміла, що це могло означати, але від такого збігу страх охопив усе її єство.

— Так, — нещасним голосом вимовила вона. — Так, я знаю.

* * *

Наступного дня близько полудня вони прокинулися від того, що хтось гучно грюкав у двері. Перш ніж Джейн змогла цілком прокинутися, двері розчахнулися навстіж, і кімната вщерть заповнилася ельфами. Здавалося, що їх заявилося одразу кілька десятків. Усі вони були вбрані у суворі костюми та взуті у безжальні туфлі. Ельфи застигли на місці й з виразом огиди на обличчях дивилися на ліжко згори вниз.

— Нам доведеться шукати іншу жертву, — нарешті вимовив один із них.

— І де ж ми візьмемо іншу жертву, та ще й такої пізньої пори?

— Можливо, вони ще не встигли...

З ванної кімнати з'явилася вродлива жінка з віслючими вухами й хвостом, яка, тримаючи в руці вішака з піджаком із золототканої парчі, мовила:

— Ой, майте розум. Ну, звісно, вони встигли... погляньте-но лишень на них. Яке паскудство.

— Який же ж, курва, безлад.

Джейн натягнула простирадло до підборіддя. Її шлунок бурчав, а кишки зводила судома. Проте тупий біль у голові був гірший за усе. Вона ніколи навіть не уявляла, що голова може так боліти. Блідий, мов крейда, ельф принюхався до неї і сказав:

— І завжди їх зводять на манівці такі-от дешеві хвойди, яких скрізь хоч греблю гати.

— Гей, добирайте слова! — Пітер сів у ліжку, стиснувши кулаки, а його очі люто палали.

Навіть не дивлячись на хлопця, ельф повалив його назад на ліжко, зацідивши йому по губах зворотним боком долоні. Джейн вискнула.

— А ще ж є той хлопчина, томте[169], що живе на Просторах. Якщо поквапимося, то встигнемо провести медичний огляд і вже тоді підготуємо його до сьогоднішнього вечора.

Закружляли у вирі костюми, шовки й портфелі, і наступної миті усі забралися геть. Серпа вони забрали із собою.

Пітер сів, обхопивши голову руками.

— Що я маю робити? — простогнав він. — Що я можу зробити?

Джейн надто потерпала від похмілля, тож від неї годі було чекати на якусь допомогу. Їй хотілося піти до ванної кімнати, а ще вона передчувала, що зараз її знудить. Одначе дівчина доклала всіх зусиль й опанувала себе.

— Послухай-но, — сказала вона. — Що зроблено, те зроблено. Минула ніч відійшла в історію, і вороття нема. Тепер ми просто маємо зробити все, щоб наше спільне життя склалось якнайліпше.

— О Джейн, мені так шкода, що я втягнув тебе в цю халепу. Якою ж падлюкою я був. Це моя провина, — скорботно промовив він. Це було б кумедно, якби не було так серйозно.

— Гей, поглянь на це з другого боку, адже вийшло на ліпше. Принаймні ти зберіг... — вона майже сказала «свого прутня», але спохопилася й змогла на ходу перебудувати речення... — себе цілим і неушкодженим. Тепер тобі не доведеться доживати віку священним євнухом. Це варте того, щоб пережити невеличкі тимчасові знегоди, хіба ні?

— Так, — непереконливо проказав Пітер. — Авжеж.

* * *

Пообіддя було нескінченне й сіре. Пітер, якому через Ґвен випало пережити незліченну кількість похміль, дав Джейн трохи вітамінів і подбав, щоб вона пила багато води. Він був пригнічений та неговіркий. Джейн розуміла, що їй слід було підбадьорювати й пестити його, та правда полягала в тому, що вона й сама почувалася вкрай дратівливою. Проте вона відчувала щось на кшталт тріумфу вже від того, що їй вдалося принаймні не погіршити ситуації ще більше.

Щоб хоч чимось себе зайняти, дівчина заходилася прибирати з квартири всі сліди її колишньої відвідувачки. Це було непросто. Ґвен лишила по собі навдивовижу багато особистих речей, і всі вони ненавиділи Джейн. Шпильки для волосся вислизали з її пальців. Фен іскрив і тріскотів щоразу, коли вона до нього наближалася. Шовкова хустка, яку вона сама так давно поцупила, обвилася навколо шиї Джейн, і дівчині довелося зривати її із себе. На щастя, та хустина була слабка, бо вона таки справді збиралася задушити Джейн. Дівчина вкинула всі ті речі на смітник у провулку за будинком.

Поки Пітер був у душі, вона дістала кам'яну Матір і швиденько проспівала віршовані рядки, супроводжуючи їх приплескуванням у долоні. «Щодня, — казала Пеґ, — без жодного винятку». Надвечір вони обоє оклигали достатньо, аби з'їсти трохи розігрітої в мікрохвильовці їжі, а тоді Джейн зголосилася піти по вино.

А вже коли вона з новим глечиком поспішала назад до квартири, її погляд зненацька привернуло до себе багаторазово повторене зображення Ґвен, яке палало на екранах численних телевізорів, щільними рядами виставлених у вітрині крамниці побутової техніки: Ґвен і ще одна Ґвен, і ще одна Ґвен, й усі вони звивалися влад, охоплені язиками полум'я. Здавалося, ніби все це відбувається в іншому світі. Порожня вулиця, бетонний хідник, вітрина з листового скла — усе це заперечувало ту реальність, у якій Ґвен горіла на вогнищі.

Джейн була приголомшена, в неї все попливло перед очима, а екрани телевізорів стали розчинятися, здіймаючись вгору, наче стрункі блакитні свічі, а тоді розсипалися на тріади червоно-зелено-синіх плямок. Невдовзі у повітрі зароїлися фосфорні цятки. У Джейн паморочилася голова, дівчина відчувала, що поринає в телетрансляцію.

Кліпнувши, вона струсила сльози з очей.

Екрани знову виразно постали перед нею. Вогнище Ґвен шумувало підсвідомими сценами жахіть, мерехтіло швидкоплинними образами — в'язні у вантажних вагонах, понівечені трупи, охоплені полум'ям діти, — й усі ці видива наводили на думку, що страждання було універсальною сталою величиною, не більш ніж буденним фактом повсякденного буття.

З руками, зв'язаними за спиною, Ґвен корчилася, немовби намагаючись скинути із себе лялечку власного тіла. Її плечі несамовито смикалися, а рот роззявився в нескінченному воланні. На її язику танцював маленький блакитний вогник. Клуби диму здіймалися навколо неї, наче крила.

Щось пухирилося в її ніздрях.

Нажахана, Джейн непевною ходою підійшла ближче до вітрини, відчуваючи, як шурхотить під ногами пожухла трава. Телетрансляція не передавала голосів. Дівчина могла чути лише звуки самого вогнища, потріскування іскор і рев розжареного повітря. Сама Ґвен не видавала ані звуку. Джейн була за це вдячна — їй і без того було вже досить кепсько від побачених образів, від солодкавого запаху плоті, що нагадував смажену свинину, та від жахливого присмаку, який вона відчувала глибоко в роті.

Натовп також був навдивовижу німотний. Джейн відчувала його жагу крові, що ширилася з трибун за спиною й обабіч неї, немовби дівчину загрозливо розглядала безліч тисячоголових чудовиськ. Проте вона не озиралася, щоб поглянути на тих, що спостерігали за нею. Просто не могла. Вона була нездатна відірвати погляду від мук своєї подруги.

Сукня Ґвен вже майже цілком зотліла, обвуглені рештки вбрання годі було відрізнити від її шкіри, а проте вона ще досі була жива. Від неї здіймались у повітря чорні обгорілі клаптики. Пластівень масної сажі закружляв над Джейн, повільно опустився додолу й обпік її долоню. Джейн рвучким рухом струсила його геть. Її нога в щось вступила. Вона поглянула униз і побачила викинуту кимось грудку рожевої цукрової вати. Джейн нахилилася, аби відліпити її від підошви за допомогою розтоптаного паперового конуса.

Коли вона підвела очі вгору, Ґвен дивилася просто не неї.

Більша частина вербової клітки вже прогоріла й розпалася на шматки, але Ґвен і далі стояла прямо, підтримувана арматурою з жаротривких сплавів, на якій трималася вся конструкція. Полум'я обпалило її до невпізнаваності, перетворивши на істоту, що складалася зі смертельної муки та почорнілих кісток. Лише її очі були живими. Ті очі пильно дивилися із самого серця болю, і здавалося, що їм відома якась жахлива та проста істина, якою вони бажали поділитися з Джейн.

Вони вдивлялися в саме її єство.

— Ні! — Джейн викинула перед собою руку, і суглоби її пальців із неприємним стукотом наштовхнулися на листове скло вітрини. Вона усвідомила, що однією рукою притискає до своїх грудей глечик з вином. Ґвен нарешті перестала ворушитися.

Коли Джейн відвела погляд, довкола було темно. Світло полишило цей світ.

* * *

Повернувшись до квартири, Джейн застала Пітера перед телевізором. Він невідривно, неблимно стежив очима за невеличкою постаттю, вбраною в золототкану парчу. Під рев оплесків змахнув серп, і вбраний у золоті шати хлопець кинув у жарини жертовного вогнища щось маленьке й темне. До нього простяглися чиїсь руки й підхопили його тіло, що вже почало падати на землю.

Джейн різким рухом вимкнула телевізор.

— Випий трохи вина, — сказала вона. — Від нього тобі стане ліпше.

Випивши трохи, вони почали будувати непевні пробні плани. Пітерові пропонували працювати механіком у місцевому гаражі. Джейн могла б улаштуватися на роботу до торговельного центру. Це б означало, що їй доведеться покласти край своїм крамничним крадіжкам, але таку жертву вона була готова принести. Квартира наразі годилася й ця, але, коли вони заощадять трохи грошей, то зможуть переїхати до кращої.

— Я не шкодую, що все так сталося, — сказав Пітер. — Гадаю, нам буде добре удвох. — Він підняв її долоні й лагідно перецілував суглоби кожного пальця.

Згодом вони кохалися вдруге. Джейн не отримала від того особливої втіхи, адже, попри всю ту воду, яку вона випила, її й досі мордувало похмілля. Проте вона збагнула, що так само, як і вино, любощі з часом можуть припасти їй до смаку.

Потім вони сиділи в ліжку, фантазуючи про їхнє спільне майбуття й знову попиваючи вино.

— Тепер ми маємо розповідати одне одному все, — сказала Джейн. — Ділитися своїми думками, своїми найпотаємнішими почуттями — усім. Ми повинні завжди казати одне одному найщирішу правду. Адже саме так і мають робити закохані, правильно?

— Авжеж, — сказав Пітер. — Правильно.

Джейн була обачна й не стала напиватися так, як напередодні ввечері. Проте врешті-решт її таки здолала втома. Її повіки стали важкими, і дівчина поринула в сон.

Коли вона прокинулася, було темно. Глечик спорожнів, а Пітер зник.

* * *

У школі Пітера не було. Джейн двічі обійшла навколо попелища на футбольному полі, а тоді зайшла за трибуни й тихенько його погукала. Зворохобилися тіні.

Виявивши, що розташовані коло завантажувального майданчика двері, які вели до шкільної майстерні, були незамкненими, дівчина на якусь мить подумала, що знайшла Пітера. Та коли вона ввійшла досередини, його там не застала. Однак Джейн була впевнена, що він тут був, адже ремонтний відсік був порожній — Пітер забрав Дідика.

«Рушай шляхом, який веде за місто», — прошепотів чийсь голос.

Вона рвучко розвернулася.

— Хто тут?

Ніхто не відповів.

— Хто тут?!

Її слова луною відбилися від дальної стіни.

Кінець кінцем не лишилося іншого вибору, крім як зробити те, що радив їй той голос. Вона попростувала головною дорогою, проминула диво-милю й пірнула в сутінь темних пагорбів на околицях містечка.

За годину вона знайшла Дідика.

Він лежав у багнюці на дні рівчака. Одна його нога була зламана, а те, як сильно погнутий каркас, одразу впадало у вічі. В оці, яке він обернув в її бік, жевріло дедалі слабше світло. Його батарея виходила з ладу.

— То ти, дівчинонько?

— Ой, Дідику! — Вона обійняла його за шию і заплакала. Тими слізьми вона виливала всю свою непевність, весь страх за Пітера, за саму себе, а також відчуття провини перед Ґвен й усю ту плутанину емоцій, усе те, з чого складалося її життя.

— Та годі тобі, не починай, — пробурчав Дідик. — Я лише стара шкапа, мені вже марно на щось сподіватися. — Він засміявся іржавим здушеним сміхом. — Правду сказати, я ніколи й не вірив, що мені колись вдасться вибратися з того паскудного стійла, але той хлопака, Пітер, ото вже він на славу постарався, лагодячи мене. Вивів мене звідти й дав пробігтися востаннє.

— Ми тебе підлатаємо, — пообіцяла вона.

— Бздури. Тепер я, трясця його мамці, лише металобрухт. Але ж яка то була збіса шалена їзда, яка збіса шалена їзда! Ех, як же ж ми промчали тією дорогою. Я ні про що не шкодую. От лайно.

Джейн була певна, що хтось кращий за неї, бувши на її місці, приділив би трохи часу давньому другові, аби втішити його перед смертю, і лише тоді повернувся б до власних справ. Проте чекати вона не могла. Почуваючись украй жахливо, вона запитала:

— Де Пітер?

Дідик закихкав. Його тихий сміх звучав так, неначе хтось рвав на шматки листовий метал.

— Коли я бачив його востаннє, хлопчина спинався вгору схилом. — А тоді Дідик гукнув їй навздогін: — Поцілуй його за мене, дівчинонько. Він на це заслужив.

* * *

Пітер повісився.

Його худорляве тіло звисало з нижньої гілки береста, що ріс на самій вершині пагорба. Спершу було складно його розгледіти, та коли Джейн видерлася вгору схилом, земля, дерева й небо розклалися на три окремі відтінки сірого, а в їхньому центрі висів труп Пітера. Його тіло ледь помітно колихав легенький вітерець — якби повів був бодай трохи слабший, цей рух годі було б помітити. Пітерові ступні повільно оберталися, наче циркуль, що креслив у повітрі кола, ділячи ніч на чотири рівні частини.

Усю найтемнішу частину ночі Джейн простояла на півшляху до вершини, не бажаючи йти геть і неспроможна побороти себе та підійти ближче. Заскочена поміж двома протилежними спонуками, вона не могла піддатися жодній з них і зрештою просто застигла на місці.

Приблизно опівночі зійшов місяць, і невдовзі після цього в самому центрі Пітерового чола щось заворушилося. На його лобі повільно утворилася тонка чорна розколина, потім вона розширилася, і Пітерове обличчя прорвалося, неначе крихкий папір.

З розколини виповзло щось темне. Воно розпростерло вологі крильця, затріпотіло ними й полетіло. Тоді з Пітерового черепа з'явилося ще більше темних цяток. Вони вилазили назовні спочатку поодинці, тоді по троє й по п'ятеро нараз, ненадовго зупинялися, а тоді злітали в повітря, утворюючи тоненький потік, який ставав усе густішим і незабаром зовсім зник з очей.

То був рій шершнів.

— Ходімо, — чиясь маленька долонька — дитяча долоня — узяла її за руку й повела геть.

* * *

Джейн пройшла вже чималий відтинок шляху, перш ніж надумала подивитися вбік і поглянути, хто веде її за руку. Коли вона це зробила, побачене виявилося таким неочікуваним, що їй було складно повірити своїм ошелешеним відчуттям.

Це був хлопчик-тінь.

Забагато всього сталося, тож дівчина не здобулася на слово. Вони просто мовчки йшли. Позаду лишалися милі. На шкільному подвір'ї хлопчик-тінь відпустив її руку і сказав:

— Я прийшов попрощатися. — Він сумно усміхнувся. — Більше я нічим не можу тобі допомогти. Вони полишили спроби тебе знайти, і дітолова було відкликано. Тож тепер я маю повертатися на завод.

— На завод, — проказала Джейн. Їй було складно навіть думати про завод. Вона спробувала добрати доречних слів. — Як там усім ведеться?

— Там усе так само, як і було. Нічого ніколи не змінюється. — Голос хлопчика-тіні був сповнений тужливої задуми. — Там ніщо не може змінитися. — Він рушив з місця і зник.

— Зачекай! — вигукнула Джейн. — То це ти... це ти ввесь цей час ховався в тінях?

Хлопчик-тінь озвався з-за її спини:

— Дітолов привів мене, щоб я допоміг йому тебе знайти. Наче пес-нишпорка, знаєш. — Вона рвучко розвернулася й устигла мигцем побачити краєчок його сором'язливої усмішки. — Проте він контролював мене меншою мірою, ніж йому здавалося. Я мало що спроможний був зробити. Однак я давав тобі той захист, який лише міг. Тоді, на святі на честь дня літнього сонцестояння, неподалік вогнища, пам'ятаєш? Це я тоді привів допомогу, коли на тебе напали. Та й інші випадки були.

— То це ти робив? Навіщо ти наражався на всі ці неприємності заради мене?

— Я твій друг, — лагідний, легенький, наче хтось провів папірцем їй по руці, дотик його долоні. — Друзі допомагають одне одному.

Дівчина обернулася, щоб відповісти на його дотик обіймами, але за спиною вже нікого не було. Відчуття примарної присутності, що невідступно переслідувало її кілька останніх місяців, зникло. Джейн повільно й втомлено попрямувала до звалища.

* * *

Дракон зник.

Не вірячи власним очам, Джейн якийсь час тинялася навколо місця, де він донедавна лежав. Місяць, який висів низько на небі, кидав досить світла, щоб дівчина могла пересвідчися — там, де була її оселя, не лишилося нічого, крім вигорнутої землі.

Меріони зникли також, їхні крихітні будівлі стояли темні й покинуті. Джейн зашпорталася об їхній оборонний периметр, і ніхто не кинув їй виклику. Під її ногою хруснув розчавлений квонсетський ангар, але ніхто на неї не напав. Затим вона натрапила на акуратну купку ковдр й одягу, згорнутих плакатів, шкільних підручників, щіток і гребінців — тут було все те багатство, яке дівчина спромоглася накопичити, відколи втекла із заводу. Джейн закричала.

— Мої речі! Ти отак узяв і залишив усі мої речі просто неба!

Байдужа до того, що може статися, дівчина кликала Меланхтона, зосереджуючи в тому поклику всю свою волю, вигукувала його істинне ім'я й давно завчені напам'ять каталогові коди так, що чутно було на весь окіл.

Їй відповів голос, що долинав з-під землі.

Забирайся геть. Ти більше не потрібна.

Той голос був значно могутніший, ніж будь-коли дотепер. Від його звучання череп Джейн бринів, а зуби торохкотіли.

— Ми уклали угоду, — нагадала вона йому. — Ти мав мене захищати.

І хто ж перший ту угоду порушив? Та, маленька незайманко?

Його зневага вогнем обпалила обличчя Джейн, залишивши маленькі пухирці на її носі та щоках. Дівчина скрикнула від болю, проте вже не могла себе контролювати.

— Ти — вилупок! Ти все це спланував, ти все це влаштував, я знаю, усе це твої підступи! Я тобі всю проводку повириваю... я тебе голіруч на частини розберу!

І тут із ґрунту просто коло її ніг випнулася труба. Посмикуючись, ніби її підіймали на заскочних колесах, труба вигналася високо вгору, а тоді під карколомним кутом зринула до небес. Джейн, пританцьовуючи, позадкувала від неї. Обіч дівчини з-під землі вивергнулася сталева башта й ракетою злетіла до місяця, розкидаючи навсібіч багнюку.

— Зупинися!— закричала Джейн. Проте металеві споруди й далі проростали повсюди навколо неї. Стіни з листового заліза й хромованої сталі здіймалися вгору, з гуркотом стикалися одна з одною, затуляючи небокрай, заступаючи собою зорі та хмари. Високо над головою вигнулося залізне склепіння і з брязкотом припасувалося до прорізів у металевих стінах, а тоді будь-який рух припинився.

Джейн зусібіч оточило місто зі сталі, в якому не було ані вікон, ані дверей.

— Де я? — скрикнула вона, охоплена жахом.

— Місцеперебування є лише ілюзією,— долинув голос із бічного коридору. Дівчина розвернулася й побачила воїна, який до неї наближався. Він був по-ельфійському гарний собою, вбраний у камуфляжний однострій, а в поясній кобурі у нього був пістолет. — Це одна з перших речей, яких нас навчив Меланхтон. — На вояковому обличчі рухалися лише губи. Його очі були, неначе гагатові намистини. З таким само успіхом до Джейн могла промовляти маска.

— Ти знаєш його ім'я, — тихим, безвиразним голосом сказала Джейн.

— Дракон не такий, як більшість створінь. Знання його істинного імені не дає тобі над ним влади, хіба що ти тримаєш його системи керування під своїм контролем.

Це була правда. З того, як гірко це прозвучало, Джейн зрозуміла, що це — щира правда.

— Хто ти? — запитала вона.

— Ми — ті, що стали твоєю заміною.

Джейн уважніше придивилася до нього. Тепер їй стало зрозуміло, що ця зустріч відбувалася не на фізичному рівні, а в якомусь віртуальному мрієпросторі, вигаданому Меланхтоном. Вона пильно вивчала спрощені риси воякового обличчя, його безживний, безпристрасний вираз. Аж раптом її сприйняття масштабу перевернулося шкереберть, і дівчина усвідомила, що стоїть не всередині критого коридору величезного міста, а радше була зменшена в розмірах і перенесена всередину дракона, де опинилася посеред поршнів і механізмів.

— Ти — меріон.

— Так. Ми — меріони. Меланхтон і досі потребує ремонтних робіт, а ти разом зі своїм дівоцтвом утратила нейтральність енергії. Твої руки більше не є pH-нейтральними. Від твого дотику його електричні схеми перегорять. Тепер ти навіть до вхідного люка не можеш торкнутися, аби не розбалансувати заряди всередині. Ми, одначе, розмножуємося безстатевим шляхом. Ми розібрали наші заводи й перенесли їх досередини драконової грудної клітки, щоб присвятити себе його ремонту та технічному обслуговуванню. — Він кивнув на довгий коридор, де на мідних, сталевих і молібденових поверхнях світилися крихітні вогні індикаторів. Малесенькі фігурки цілеспрямовано копошилися віддалік. — Поглянь, скільки всього ми вже зробили.

— І який зиск ви маєте з цієї домовленості?

— Прихисток, — відказав меріон. — І вдосталь пшениці, аби мати змогу пережити зиму.

— Вам не знадобився б його прихисток і його пшениця, якби він цього не влаштував. Він привів вашу культуру до занепаду, хитрощами віднадивши вас від вирощування потрібної кількості їжі. Це через нього ви не змогли себе прогодувати, це він зробив ваші життя залежними від вугілля й завоювання нових теренів, а сам увесь цей час добре знав, що все це, зрештою, приведе вас до межі голодної смерті.

— Сильний кривдить слабкого, — відказав меріон. — Чому це має когось обходити? Це система.

І тоді Джейн усе збагнула. Коли Меланхтонові стала непотрібною її допомога, він підступно спрямовував її вчинки так, що, зрештою, підштовхнув до втрати цноти. І тієї миті, коли це сталося, їхню угоду було розірвано, а дракон звільнився від обов'язку дотримувати свого слова.

— Але я ще можу з ним битися. — Вона почувалася виснаженою і відкинутою. — Просто тут і зараз. Я знаю його проводку до найменшого дротика — я можу заподіяти йому серйозної шкоди.

— Так, але чи зможеш ти перемогти?

Вони обоє знали відповідь на це запитання.

Металеві стіни розчинилися в повітрі, а з ними — і меріони. Ніздрі Джейн наповнив запах звалища, й ось вона знову стояла коло купи свого одягу. Дівчина присіла навпочіпки й згребла в оберемок найкраще зі свого вбрання. Вона була страшенно втомленою, а ще треба було знайти собі якесь місце на нічліг.

Тієї ночі Джейн спала у дерев'яному ящику на краю звалища. На ранок, коли вона вибралася назовні, усе її зболене тіло затерпло та нило. Вона стала й роззирнулася навкруг.

На західному видноколі понад деревами бовваніли, танучи в сірому небі, вежі фейрі. Хмарочоси зливалися в одну суцільну стіну, що вимальовувалася ген-ген на обрії. Над Містом висів магічний смог. Воно видавалося сповненим можливостей.

Розділ дванадцятий

Експерименти Сирін[170] завжди увінчував успіх.

Це дуже непокоїло Джейн. Вони могли складати ідентичні системи з реторт і скляних трубок, нагрівати їх за допомогою пальників Бунзена, живлених киснем з одного крана, полум'я яких було однакової висоти й кольору, відміряти однаковісіньку кількість хлориду амонію й знекровленої ропушачої печінки, які брали з тих самих бутлів, причому вага цих інгредієнтів була такою самою з точністю до грама, і наступного ранку аламбік Сирін містив у собі лазурову ефірну олію, у глибинах якої танцював дух світла, тим часом як аламбік Джейн був геть чорний від обвугленої липкої гидоти. Їй доводилося платити за весь той лабораторний посуд, який ставав непридатним для подальшого використання, тому зазвичай минало добрих п'ятнадцять хвилин добросовісного й марного тертя щіткою, перш ніж ємність остаточно й милосердно розліталася на друзки в її руках. Складалося враження, що її пальці завжди були вкриті плямами й замотані бинтами, тоді як довгі й тонкі пальці Сирін завжди були білі, наче молоко.

Це було несправедливо.

Геть зневірившись, Джейн вийшла з алхімічної лабораторії й дозволила бурхливому плину студентів, що тлумилися за дверима, підхопити її й віднести за собою. Хол відлунював цокотінням копит і підборів. Кожен кудись квапився, пришвидшував ходу, зненацька з'являвся з бічних коридорів, завширшки не більших за пройму дверей. Здавалося, ніби всі ті студенти безупинно вигулькують із небуття і знову зникають у ньому. Раптом юрба полилася широкими мармуровими сходами, несучи Джейн у своєму потоці. Вона спустилися на три поверхи нижче і встигла ввійти до анатомічного театру тієї миті, коли продзвенів дзвоник.

Мавпочка була в доброму гуморі й зайняла для неї місце коло балюстради. Джейн кивнула на знак подяки, коли Мавпочка прибрала із сусіднього сидіння стосик книжок. Порівняльна й теоретична анатомія була одним з улюблених предметів Джейн. Вона з нетерпінням чекала наступного семестру, коли їй доведеться самій проводити розтин.

— Ми досі вивчаємо того кентавра? — пошепки запитала вона.

— Ні, гадаю, він нарешті зогнив. — Мавпочка захихотіла і, вивільнивши ногу з туфлі, посмикала за одну зі своїх кісок. — Судячи з вигляду нашого сьогоднішнього контрольного зразка, гадаю, ми нарешті побачимо, як різатимуть когось гарненького.

— Давно пора.

Студенти поквапливо займали свої місця на вузенькому підковоподібному балконі. Яскраво пістрявіли дзьоби й кажанячі крила, роги, шакалячі голови, бандани й плюмажі з кінського волосу. Унизу, коло накритого лляним покривалом стола для розтину, стояв контрольний зразок. То був молодий ставний фейрі в оливковому халаті, який надав факультет. Він мав гарне лискуче чорне волосся й сповнені погорди очі — ними він уважно й безпристрасно оглядав авдиторію — а коли його погляд зустрівся з поглядом Джейн, дівчина мимоволі здригнулася, немовби хтось торкнувся шматочком криги до шкіри на її потилиці.

До амфітеатру сягнистою ходою ввійшла Хірургиня. З приглушеним тупотом усі присутні підвелися на ноги. Урочиста й показна у своїх чорних шатах, вона в задумі зупинилася над трупом, склавши долоні разом, наче жриця перед вівтарем. Коли студенти знову всілися на свої місця, вона навпереміну повернулася до кожного боку авдиторії, киваючи присутнім. Асистент зірвав зі столу лляне покривало. Контрольний зразок відклав халат убік і став, оголений, коло столу для розтину.

Мавпоччині очі примружилися. На жовтій сторінці свого перекидного блокнота вона написала велику цифру «7». Ніксі[171], яка сиділа по інший бік від неї, дотягнулася до сторінки й нашкрябала під сімкою «6,5 щонайбільше[172]!» і тричі підкреслила «щонайбільше!»

Мавпочка похилила голову, аби стримати сміх.

— ...розташування й захворюваність менших внутрішніх органів, — говорила Хірургиня, — зокрема жовчного міхура, надниркових залоз і нирок. — Вона жестом вказала на труп. Тіло, що лежало на столі, було сірим двійником молодого фейрі, який стояв коло неї. — Черевну порожнину вже частково розкрили за допомогою поперечного та нижньовертикального розрізу. Зараз я продовжу операцію, зробивши другий вертикальний розріз і відкривши очеревинну порожнину.

Долоні кольору кістяної порцеляни[173] опустилися вниз і зробили перший надріз. Тоді на підлогу впав невеличкий шматочок тканини — на пожертву Богині.

Чийсь лікоть увігнався Джейн попід ребра. Швидко глянувши вбік, дівчина побачила, що Мавпочка заповнила майже всю сторінку блокнота ретельно виконаним зображенням геніталій контрольного зразка. Джейн лише глянула на неї з-під лоба й похитала головою.

Ішлося, бляха, про серйозні речі.

* * *

На ту пору як заняття з анатомії добігло кінця, зболену руку Джейн уже зводило судомою від старанного конспектування, а перший Мавпоччин малюнок облямував віночок, сплетений з менших пенісів у різноманітних стадіях ерекції. Хірургиня поклала свій скальпель і з ледь помітним натяком на уклін покинула амфітеатр. У приміщенні одразу все розвиднілося. Студенти почали підводитися, теревенити одне з одним і збирати свої книжки. Контрольний зразок одягнув халат.

— О, слухай, тобі вже не потрібен мій Ширер?

— Посібник з анатомування[174]? — легковажно запитала Мавпочка. — Я його з'їла.

— Що ти зробила?

— Я його з'їла. Навіщо б я його просила? Я тоді зголодніла, тому й з'їла.

— Але він потрібен мені для занять.

— Тоді не слід було віддавати його мені. — Мавпоччині очиці-намистинки дивно й злостиво зблиснули на її круглому обличчі. — Далебі, Джейн, часом ти буваєш така нетямкувата. — І, несподівано відкинувшись назад, Мавпочка перевертом зникла за дверима.

Джейн стиснула кулаки. Проте досвід підказував, що насправді в тому, що сталося, не було нічого такого, чого вона не могла б очікувати. Такі вже вони є, ті сусідки по кімнаті — як не їдять твої книжки, то повсякчас страждають від панічних атак, заводять щурів і м'ясоїдних слимаків, а до того ще й очікують, що ти тих тварюк годуватимеш, напиваються до нестями й забльовують твою найкращу сукню, перебираються жити до стінної шафи, а під кінець узагалі кілька місяців поспіль відмовляються звідти виходити, погрожують накласти на себе руки в ніч напередодні підсумкових іспитів, залишають на підлозі купи напівзогнилого листя, розважаються з хлопцями у твоєму ліжку, бо воно, бачте, було застелене, а їхнє — ні, а то й взагалі еволюціонують у велетенських кровоссальних комах. Тож насправді Мавпочка була ще доволі непоганою співмешканкою.

Що ж, зрештою, вона завжди могла поцупити собі новий посібник.

Скориставшись швидкісним ліфтом, Джейн піднялася на вісім поверхів, до університетської книгарні. За минулий рік дівчина досконало вивчила план цього приміщення, дізналася все про характеристики й розташування охоронних систем, які мали б захищати від злодіїв, а також визначила особистість детектива в повсякденному вбранні, який працював у книгарні неповний робочий день. У передній частині приміщення, біля кас, контроль був суворий. Однак у задній частині був евакуаційний вихід, який приховували від очей камер задні полиці, ущерть заставлені книжками. Якщо відчинити ті двері, то автоматично увімкнеться сигналізація, проте це не мало бути аж такою великою проблемою.

Джейн узяла з полиці нового Ширера й манівцями попрямувала до виходу. На щастя, нещодавно вона завбачливо дослідила коридори за книгарнею і вже встигла зламати замок на дверях, які вели до поближніх сходів. Дівчина була цілком певна того, що зможе подолати принаймні один сходовий прогін, перш ніж детектив добіжить до дверей, а доки він дістанеться сходів, вона вже зникне за рогом. У цьому задумі був елемент ризику, одначе до такого методу вона ще ніколи не вдавалася, і їй кортіло його випробувати.

Джейн глибоко вдихнула й поклала руку на клямку дверей евакуаційного виходу.

Аж раптом дівчину пройняло якесь похмуре відчуття тривоги, крізь неї прокотився потужний потік gravitas[175], від якого скрутило шлунок, а в роті залишився гіркий присмак.

Залізні пазурі схопили її за плече.

— Міс Олдерберрі.

Це була докторка Немезида[176].

— Мем! — Джейн приголомшено підвела погляд на обличчя своєї наукової керівниці. Окуляри докторки з'їхали й трималися низько на її дзьобі, сяючи двома блискучими дисками попід болісно слабкою парою водянистих очей, облямованих рожевою плоттю. Зовнішність її наукової керівниці завжди справляла на дівчину двоїстий ефект. Джейн немовби бачила перед собою два окремі створіння, одне з яких викликало в неї жаль, а друге — жах.

— Нещодавно я перечитувала ваші лабораторні звіти, міс Олдерберрі. — Докторка Немезида взяла Джейн попід руку й пішла з нею до передньої частини книгарні. — І, маю вам зізнатися, вони розчаровують. А надто прикро, що підготувала їх студентка з таким потенціалом, як у вас.

— У мене виникли певні труднощі з філософським...

— Достеменно так. — Вони попростували до входу книгарні. Джейн спантеличено усвідомила, що під прикриттям магнітного поля, яке докторка Немезида випромінювала завдяки своєму високому академічному становищу, вона щойно безпечно обійшла охорону. Те, що вимагало б від Джейн розрахунку, відваги й ризику, її наукова керівниця здійснила, навіть не помітивши.

Наставниця пройшла попідруч із Джейн до ліфта, призначеного для професорсько-викладацького складу факультету, й розблокувала систему керування. Внутрішній простір кабіни був акуратний і затишний, він аж сяяв відполірованими до блиску панелями з волоського горіха. Двері безшумно зачинилися. Вони мовчки почали підійматися. У глянсовій дерев'яній поверхні Джейн могла розгледіти своє невиразне відображення, а поруч із нею, наче грозова хмара, бовваніла постать її наукової керівниці.

— Авжеж, ви усвідомлюєте, чому я так за вас хвилююся.

— Ну... — насправді Джейн не розуміла причини такої стурбованості, одначе пильний погляд подвоєних скельцями очей наставниці пронизував її наскрізь. Вочевидь, керівниця очікувала від неї розумної відповіді. — Я тут завдяки стипендії за заслуги, тож, гадаю...

— Ні! — Докторка Немезида нетерпляче тупнула ногою. Ніби відгукнувшись на цей рух, двері ліфта плавно відчинилися. Наставниця попровадила Джейн за собою. Зараз вони були на рівні, який займали викладацькі кабінети. Стіни тут прикрашали великі олійні полотна без рам, на яких було зображено парасолі й частини яловичої туші. Килимові покриття в холі пахли свіжістю. — Ідеться не лише про гроші, а про саме ваше виживання! Цей рік — рік Тейнду, і ви, поза всяким сумнівом, маєте це розуміти. — Джейн кивнула, хоч анічогісінько не розуміла. — Уже просто зараз голови факультету зайняті тим, що складають список студентів, яких... яких ми можемо дозволити собі втратити. І ваше ім'я, міс Олдерберрі, буде в тому списку, якщо ви не візьметеся за розум. — Вона пильно поглянула на Джейн: кволо й суворо водночас.

— Я щось пропустила повз увагу, — хутко сказала Джейн. — Певно, це щось елементарне, щось засадниче. Якби ж я лише зрозуміла, чого саме мені бракує, то збагнула б суть справи й тоді, певна річ, змогла б не відставати у навчанні.

— Гадаю, міс Олдербері, вам буде легше впоратися зі своїми труднощами, якщо я зізнаюся вам у тому, що свого часу й сама була посередньою дослідницею. О, так! Навіть я. — Докторка Немезида самовдоволено посміхнулася. — Лінива, неорганізована, зухвала — мені бракувало всіх тих чеснот, які повинен мати науковий асистент.

— Я запитувала себе, чи не могла то бути понтійська вода...

— А виправитися мене змусив один особливий випадок. Мій науковий керівник, а був то не хто інший, як сам чарівник Бонґі, отримав від Фонду Рогатого Бога грошовий грант на створення пророчої машини у формі латунної голови. Було це, як ви розумієте, ще на світанку історії кібернетики. Тоді все будували з використанням електровакуумних ламп.

— Це не може бути моя техніка. Я завжди така ретельна.

— Ми зайняли невикористовуваний гандбольний майданчик і заповнили його своїм обладнанням. Там ми провели більшу частину року, заграючи зі славою, та не здобуваючи її прихильності. Коли почався останній місяць фінансування, — а за невдале завершення проєкту Фонд встановив суворі покарання, — ми буквально переїхали до лабораторії. Три тижні поспіль збирали, розбирали й наново збирали те страховидло. Ніч у ніч проводили ми за роботою й працювали аж до світання. Спали на розкладних ліжках, а харчувалися лише тим, що купували неподалік: на сніданок їли холодну піцу, а опівночі — яєчні рулети й шоколадні пундики. Ми тільки те й робили, що намагалися запустити в дію те створіння, силкувалися змусити його розплющити очі та вмовляли поворушити губами. Я втратила лік тим спробам. Усе було намарно. Голова не говорила, та й квит.

Після однієї особливо прикрої невдачі Бонґі оголосив, що йому треба виспатися, і, похитуючись, подався до своєї розкладачки. Одначе мене він залишив пильнувати, суворо застерігши, щоб я негайно розбудила його, щойно голова оживе.

Я й сама була геть млява від утоми, тому, щоб не заснути, узялася перепаювати деякі електросхеми. Елекровакуумні лампи були недоладними приладами. Ви здивувалися б, якби дізналися, як часто проблему можна було розв'язати, просто викинувши на позір бездоганну електросхему й замінивши її точнісінько такою самою.

Не минуло й пів години, аж раптом голова розплющила очі.

— Час є, — мовила вона.

Я відклала свій паяльник. Правду кажучи, я не була цілком упевнена, що та голова щось сказала, адже по тих коротких словах її очі, клацнувши, заплющились, і шляхетне латунне обличчя застигло й змовкло, наче могила. Цілком могло статися, що то було лише свідоме сновидіння. Та я отримала наказ і тому підійшла до чаклуна Бонґі й поклала руку йому на плече. І лише коли він перекотився на спину і з нього зісковзнула ковдра, я побачила, як страхітливо він збудився уві сні.

Розумієте, Бонґі мав звичку вдовольняти свої бажання, щойно вони виникали. Це, бачте, робило його розум гострішим. А з усіх лабораторних асистентів, яких він наймав, я була першою особою жіночої статі, і з власного досвіду я вже знала, що він очікуватиме від мене певних послуг, які звик отримувати від юнаків-аспірантів. — Вона промовисто підняла брову.

— Ви хочете сказати?.. — мовила Джейн, не цілком впевнена в тому, що саме хотіла сказати її наставниця.

— Достоту так. У мене саме запалився геморой, і сама думка про те, щоб отак йому догоджати, була нестерпною. Тож я вирішила, що просто помилилася. Минула година. Очі голови знову розплющилися. Вона мовила знову:

— Час був.

Цього разу я вже була впевнена, що голова таки справді заговорила. Проте тієї миті до мого цілком зрозумілого небажання будити чаклуна додалося усвідомлення того, що я припустилася страшної помилки, не розбудивши його першого разу. Я знала, що, коли розбуджу Бонґі зараз, то він, безсумнівно, покарає мене за те, що не розбудила його раніше. Я опинилася в скрутному становищі. І отак я бентежилася добру годину, поки голова не заговорила втретє і востаннє.

— Час минув, — мовила вона.

А тоді її очі закотилися під лоба й запахло горілим. Від голови відгонило жаром, який ставав дедалі сильнішим, аж поки розпечений метал яскраво зажеврів. Я закричала, і Бонґі прокинувся.

— Вона ожила? — вимогливо запитав Бонґі. — Я мушу з нею поговорити. Мушу дещо пояснити, перш ніж...

І тоді він побачив, як жевріє та розжарена голова, як метал для припаювання струмочками стікає зі швів на її шиї, змішуючись з розплавленим золотом і сріблом, що топилося з її електросхем. Отоді вже закричав і сам чаклун, його охопило таке шаленство, що я прожогом кинулася навтьоки, боячись його люті. — Вона засміялася. — Через той прикрий випадок Бонґі втратив посаду, а з нею і життя. Це сталося наприкінці фіскального року, й Університет неабияк розраховував на ті грантові кошти. За наказом Скарбника всіх осіб, причетних до того фіаско, було страчено.

— А як вам вдалося вижити?

— Їм був потрібен хтось, щоб написати підсумковий звіт. Чаклун Бонґі, його латунна голова[177] й страхітлива доля: перші висновки та засвоєні уроки. Ви могли його читати. Одначе саме той нещасливий випадок став мені за науку. Більше ніколи я не була така забарна у виконанні своїх обов'язків. Пильність, міс Олдерберрі! Саме це має бути нашим незмінним гаслом — пильність!

— Я впевнена, що зможу надолужити. Якби ж лише хтось натякнув мені, що саме я роблю не так.

— Добре, добре, — сказала Немезида. — Я знала, що наша коротка розмова стане вам у пригоді. Лише пам'ятайте, що ми маємо дотримуватися квот. Ми не можемо виявляти фаворитизму. Щоб залишити вас, ми будемо змушені позбутися якогось іншого гідного студента. Хай який ви хороший стипендіат, а пережити Тейнд — це привілей, а не право. — Вони підійшли до її кабінету. Докторка відімкнула двері, зайшла досередини, а тоді обернулася. — І пам'ятайте також, що мої двері завжди відчинені для вас.

І вона зачинила їх перед обличчям Джейн.

* * *

Ліфт для студентів перших курсів їздив від навчальних рівнів до тих трьох поверхів, які всі разом утворювали жіночий студентський гуртожиток Пані Габундії[178]. У кабіні того ліфта юрмилося кілька десятків гомінливих першокурсників, і половина з них була з велосипедами. Порівняно з ними Джейн почувалася і меншовартісною, і вищою водночас. Більшість із них були несерйозним товариством і відведений для здобуття освіти час марнували на всілякі дурниці, тимчасом як вона ставилася до навчання якнайстаранніше. З другого боку, годі було заперечувати той факт, що вони весело проводили час, а вона — здебільшого ні.

Загуркотів увімкнутий кимось бумбокс, і кілька хлопців одразу пустилися в танок під різкі звуки ельфійських волинок і синтезатора. Двійко фраудлінґів[179] з худими, як у хортів, обличчями, цілком імовірно, студенти театрального факультету, заходилися виконувати танцювальну постановку бою на шаблях. Вони кружляли й дриґали ногами, стрибали й відбивали удари уявних шабель. У кутку кабіни віли[180], збившись докупки, поринули в навчання і передавали конспекти з рук у руки.

Ліфтеркою була жінка-картоплина. Її брунатне обличчя було таке опукле й кривобоке, що суворий погляд з-під лоба геть ховався в глибині тих горбистих обрисів. Коли кабіна піднялася до вестибюля жіночого гуртожитку, вона відчинила двері ліфта, і габундійки з хихотінням кинулися вперед. Двоє дуелянтів, присівши, утулилися до зграйки дівчат і спробували пробратися за ними досередини.

Одначе жінка-картоплина такого неподобства не допустила. Вона хутко вхопила до рук мітлу й, розкидавши юрбу навсібіч, кинулася до вестибюля. Орудуючи своєю зброєю, ліфтерка заходилася гамселити хлопців по головах і руках, та так сильно, що полилася кров. Вона перетворилася на розлючений вихор і, лаючись на всі заставки, загнала двох бешкетників назад до кабіни ліфта. Затим з переможним кихканням грюкнула дверима.

Джейн увійшла до своєї кімнати й кинула книжки на ліжко. Мавпочка, як завжди, десь швендяла, але о цій порі вечора на балконі завжди збирався гурт дівчат, щоб пограти в карти та попліткувати. Джейн усілася за свій стіл, рішуче постановивши собі, що присвятить годину навчанню, і вже тоді долучиться до них.

Вона розгорнула книжку Петра Доброго[181] й прочитала:

«Щось подібне до алхімічного творення можна спостерігати у тваринному й рослинному світі, а також у світі мінералів та елементів. Природа породжує жаб у хмарах або ж у землі, зволоженій дощем, шляхом гниття праху й остаточного розкладання споріднених речовин. Авіценна розповідає, що...», — Джейн позіхнула, загубила рядок, який читала, і невдовзі знайшла. — «...розповідає, що якось під час грози в хмарах зародилося теля й, приголомшене, дісталося землі. Розклад василіска породжує скорпіонів». — Більша частина цього тексту була лише нагромадженням фактів, так, немовби весь цей щедрий виклад даних мав засвідчити фаховий авторитет праці. Проте час від часу десь серед сторінки такого велемовного мотлоху могло промайнути якесь ключове поняття, тож дівчина мусила читати весь текст повністю. — «У мертвому тілі теляти зароджуються бджоли, оси — у трупі віслюка, жуки зароджуються в плоті коня, а сарана — у плоті мула». — Джейн побіжно переглянула ще кілька прикладів. — «Той самий закон діє й у світі мінералів, хоча й проявляється у ньому не так часто».

Джейн згорнула книжку й відсунулася від столу. Це читво було надто нудне. Вона не могла на ньому зосередитися. Її філософський камінь мав бути готовий ще два тижні тому, а вона не була певна, чи зможе виклопотати собі ще одне відтермінування. Та найгіршим було те, що у Джейн зріло переконання — певної миті вона проґавила якесь засадниче поняття, адже відчувала, що з кожним новим заняттям розуміє дедалі менше й неухильно та неминуче відстає у навчанні. І якщо вона не зможе чимшвидше наздогнати згаяне, то вже взагалі ніколи не зможе надолужити.

Їй, треба було чогось випити.

* * *

Обрієм яскравою смугою розтікся дивовижний захід сонця. Він виднів крізь вузькі шпарини між будівлями Великого Сірого Міста, відбиваючись золотом у вікнах зі східного боку. На балконі сиділа Сирін, вона закинула ступні на балюстраду й виставила напоказ свої прекрасні довгі ноги. Крім неї, там були Ворона[182], Нант[183] і Зеленозуба Дженні[184], а біля їхніх ніг стояв майже повний ящик пива «Жаб'яче Місто».

Дженні жбурляла пиво грифонам. Вона замахнулася рукою й шпурнула нерозкриту бляшанку якомога далі. Бляшанка впіймала промінь вечірнього сонця й, виблискуючи та крутячись, полетіла в бік невидної вулиці.

З відчайдушними, пронизливими криками троє грифонів навзаводи шугнули за нею. Переможець, гучно клацнувши, ухопив бляшанку своїм дзьобом. Заскреготав, рвучись, метал, і з розчахнутої бляшанки, шиплячи й пінячись, хлинуло пиво. Змахуючи могутніми крилами, грифон ширяв у небі, жуючи й ковтаючи бляшанку.

Попри те, що грифони надзвичайно полюбляли алкоголь, переносили вони його вкрай кепсько. Кілька цих створінь уже були п'яні як чіп — вони безладно вимахували крилами, непевно сновигаючи в каньйонах між висотними кам'яними будівлями, що стриміли у височінь. Один із грифонів мало не грюкнувся в повітряний перехід, що з'єднував дві університетські будівлі. Джейн судомно вдихнула.

Дженні засміялася, ригнула й пожбурила наступну бляшанку.

— Сідай-но з нами, — добродушно мовила Сирін. — Ми тут якраз балакаємо про всіляке.

Джейн сперлася на балюстраду, роздивляючись нескінченні багатоярусні вежі з заокругленими вершинами. Вони скидалися на термітники, перетворені чарами на споруди велетенських розмірів. Сполучені повітряними переходами, вони утворювали складну мережу взаємин. Тут і там видніли зелені цятки балконів і садів на дахах. У будівлях було все потрібне, щоб задовольнити потреби мешканців: їхні атріуми[185] оточували незліченні кільця галерей з розміщеними в них театрами й крамницями, лікарнями й ресторанами. Тут було цілком можливо жити — особливо якщо ви були студентом — тижнями не виходячи на вулицю. Позираючи на нескінченні ряди вікон, Джейн почувалася не безликою істотою, а однією з-поміж мільйонів, неповторністю в галактиці неповторностей. Тут їй було затишно так, як не було ще ніде в житті.

— Про що саме балакаєте?

— Про анархію й соціальну справедливість.

— Про грифонячі яйця.

— Про хлопців.

Джейн відкрила бляшанку пива й хлюпнула трішки на долівку, а тоді вмостилася на вільному стільці. Ворона простягнула їй миску з хрумкими смаженими жуками, але Джейн заперечно похитала головою.

— Маю клопіт із виготовленням філософського гідроліту. Уявлення не маю, що може бути не так, либонь, понтійська вода недосить чиста абощо. — Від успішного виготовлення гідроліту залежала третина її підсумкової оцінки, але вона старанно надавала своїм словам недбалого тону. — Може, хтось із вас знає, що мені слід зробити?

— Ти надто напружена, — безтурботно мовила Сирін. — Надто серйозна. Надто академічна. Тобі слід частіше гуляти й трахатися.

— У світі вже й без того не бракує гідролітів, — докинула Нант. Вона була чорною дворфинею й шалено політизованою. — Чого цей світ справді потребує, то це такої системи правління, за якої сильний не диктуватиме слабкому, що той має робити. — Дворфиня схрестила передпліччя, зображаючи знак молота, і не було в тому жесті ані краплі самоіронії.

— Не надто ж ви обидві мені допомогли.

— Ой, ну добре. — Сирін підвела погляд вгору й оголосила, звертаючись до всього всесвіту: — Хризоберил розповіла мені, що в Біллі Бабая три яйця.

— Що?!

— Можна подумати, ніби вона знає це напевне.

— Та не може такого бути! Чи може?

— Ну, невдовзі я дізнаюся, — сказала Сирін. — Хриз обіцяла влаштувати мені побачення. — Вона дістала з целофанової торбинки, що лежала на її колінах, смаженого метелика й зімкнула навколо нього свої ідеальні губи.

— А погляньте-но на це! — Зеленозуба Дженні пожбурила бляшанку пива так, що та опинилася точнісінько поміж двома грифонами. Рівновіддалені від жаданої здобичі, вони кинулися, щоб її вхопити, і з розгону так вдарилися один об одного, що аж пір'я посипалося. Поки ці двоє билися, надлетів іще один грифон, шугонув униз і спіймав бляшанку, вчепившись у неї своїми пазурами. Та кігті надто глибоко прохромили метал, і грифон полинув геть, трусячи лапою в марних спробах звільнити її від бляшанки.

Усі дівчата, і Джейн також, зайшлися сміхом.

Нант хотіла зіграти в канасту, але Ворона наполягала на грі в пінокль, тому зрештою всі зійшлися на тому, що сіли грати в чирви. Сирін раз у раз вигравала. У Джейн натомість лишалася чорна діва, яку вона ніяк не могла збути з рук, і тричі поспіль у неї швидко закінчувалися чирви.

— Сьогодні не твій день, — зауважила Сирін.

— Еге ж. Не мій.

— Ну, не знаю, як ви, а я збираюся завіятися поза межі студмістечка й пошукати пригод. Он, у Сенодені нещодавно відкрився новий клуб. Хто піде зі мною?

Нант кивнула. Ворона лише насупилася й похитала головою. Зеленозуба Дженні імпульсивно пожбурила колоду за край балкона. Вітер підхопив карти, розкидав і відніс їх геть.

— Я з вами, — сказала Джейн.

* * *

Повітряний перехід до вежі Сеноден був розташований вісімнадцятьма поверхами нижче Габундії. Дівчата перейшли на той бік, а тоді зайшли до ліфта та, проїхавши ще тридцять чотири поверхи вгору, дісталися клубу, про який говорила Сирін. Він називася «Потопельник» і був розташований коло центрального ліфтового вузла, тож його вкриті сірою емаллю стіни зі сталевих пластин двигтіли щоразу, коли поруч проходили важкі кабіни.

— Він схожий на підводний човен, — сказала Джейн, озираючи пофарбовані водогінні труби й вентиляційні канали, змонтовані на видноті над головою.

— На підводних човнах таких юрбищ не буває.

— Не витріщайтеся, — сказала Сирін. — Ми ж не хочемо, щоб хтось подумав, що ми студентки.

Екрани телевізорів, що стояли кількома рядами вгорі за барною стійкою, демонстрували помножені видива наслідків бомбардування Кокейну[186]. Зображення, утворюючи моторошний синхронний ритм, мерехтіли влад зі звуками музики тутешнього гурту, що пульсували, наче зубний біль. Дівчата знайшли цільний столик і замовили собі напої. До них підійшов дворф, який назвався Червоним Соколом, і, недбало позалицявшись до Сирін, залишився, втягнувшись у суперечку з Нант.

— Я й сам — ієрархіст. Ця риса притаманна кожному дворфові — зрештою, всі ми в глибині душі консерватори. — Він устромив собі до рота цигарку. — Дехто з нас намагається вдавати, ніби вони не такі. Проте не я.

— Ой, тільки не починай з нею балачок на такі теми, — сказала Сирін.

Однак Нант уже клюнула на приманку.

— Цілковите безглуздя з твого боку! Ієрархії працюють лише на користь тих, хто перебуває на їхніх вершинах. Як високий — до мети, як низький — то геть іди. Саме таким є стан речей.

— То й що з того? — Спалахнув сірник. У темряві промайнув широкий дворфів вишкір. — Мені до того байдуже.

— Сирін? — Джейн простягнула руку й стиснула долоню подруги. — Ти маєш розказати мені, що не так з моїм експериментом.

Сирін знітилася.

— Джейн, це дещо таке, що ти маєш з'ясувати самотужки. Ти мусиш розібратися з цим сама, бо такий досвід є частиною навчального процесу.

— Але ж...

— Так буде ліпше. Правда, ліпше.

— Це й тебе стосується, чи, принаймні, мало б. Хіба, може, ти плануєш вирости й стати високим і схожим на ельфа?

— Вельми дотепно. Мені вже випадало зустрічати таких, як оце ти.

— Це ж яких?

— Сирін...

— Я про це не говоритиму. Не говоритиму!

— А таких, які годинами розводяться про дворфську історію, але й на думці не мають зустрічатися з кимось зі свого роду.

— Нехай тебе це не обходить, коротунчику. Я впевнена, ти ще знайдеш собі добру дівчину, яка не помітить твоїх... дрібненьких недоліків.

— А ти, я бачу, справжня сучка, еге ж? — Червоний Сокіл кинув цигарку на підлогу й розтер її блискучою італійською туфлею. — Отаке мені в жінках і подобається. — Він простягнув руку, і Нант її прийняла. Вони разом пішли на танцювальний майданчик і зникли в тлумищі тіл.

— І більше ми її не побачимо... — почала була Сирін.

Повітря затріскотіло від передчуття, і біля їхнього столика матеріалізувався ельф у костюмі з плетеного шовку.

— Пані! — Він вирізнявся тим типом старанно плеканої гарної зовнішності, яка вражала, якщо дивитися йому просто в обличчя. Та варто було відвести погляд — і присутність цього ельфа одразу починала створювати значно менш приємне враження. — Чи дозволите долучитися до вашого товариства? — Він ковзнув у крісло й простягнув руку. — Ґал'яґанте.

— Сирін.

— Джейн.

Коли Джейн торкнулася його руки, Ґал'яґанте схопив кінчики її пальців і перевернув руку. Тоді низько схилився над нею, легенько цілуючи долоню. Сирін приховала усмішку.

Не встигли вони як слід розговоритися, коли Нант повернулася по свою сумочку. Біля дверей на неї чекав Червоний Сокіл. Вона нервово глипнула на нього через плече.

— Я повертаюся до гуртожитку.

— Авжеж, — доброзичливо сказала Сирін.

Вони сиділи втрьох і дивилися, як Нант іде.

— Недовго ж вона потанцювала, — прокоментувала Джейн.

— Я не можу поставити це їй за провину. Музика такого штибу не створена для танців. — Коли Ґал'яґанте всміхнувся, його вилиці якось змістилися, ніби щось повзало під його шкірою, а очі лихоманково заблищали. — А ніч тим часом лише починається. Хай там як, а я знаю одне місце, де музика спокійна, а танці повільні. Якщо ви, звісно, не заперечуєте проти того, аби трішечки проїхатися...

Він ковзнув рукою попід лікоть Сирін і допоміг їй підвестися.

— Гей, — сказала Джейн. — Але ж до ліфтів треба йти в інший бік.

Ґал'яґанте поблажливо усміхнувся.

— Громадські кабіни такі переповнені, хіба ні? Упевнений, ми можемо скористатися набагато зручнішим способом пересування. — Він попровадив їх до невеличкого, оздобленого плиткою, алькова, в якому був вузол із кількох ліфтів, на яких не було жодних позначок, і натиснув на ґудзик виклику.

Коли кабіна приїхала, виявилося, що її внутрішній простір — вузенький, темний та обладнаний чорними шкіряними сидіннями. Керував ліфтом флегматичний дворф у шоферській лівреї та картузі. Вони зайшли досередини.

— Lac sans Oiseaux[187], — сказав Ґал'яґанте.

Навіть не кивнувши у відповідь, дворф зачинив двері. Шлунок Джейн судомно стиснувся, коли кабіна рвонула вниз. Ґал'яґанте відсмикнув рукав, аби подивитися, котра година, а годі поклав руку на спинку сидіння одразу за спиною Сирін, одначе не торкався її. Сирін ледь помітно посунулася, приймаючи його руку, горнучись до неї. Його долоня обхопила її плече.

Джейн спостерігала за ними, наче зачарована. Їхні рухи скидалися на невеличкий танок між двома дипломатами, на обмін формальностями, який завершується досягненням згоди. Дворф дивився просто перед собою, спостерігаючи крізь засклену шпарину за тим, як поверхи один по одному зринають вгору. Друга рука Ґал'яґанте простяглася, щоб обхопити за плече і Джейн. Це вже їй сподобалося набагато менше.

— Отже, — жваво запитала вона, — чим ви займаєтеся? Я хочу сказати — чим ви заробляєте собі на життя?

— Чим я займаюся? — у голосі Ґал'яґанте прозвучав ввічливий подив. — Я не займаюся нічим. Проте, гадаю, що сенс вашого запитання не зміниться, якщо сформулювати його інакше: не «чим я займаюся», а «ким я є».

— То ким ви є?

— О, либонь, інвестором. Спадкоємцем. Власником численних, дуже численних пакетів акцій. А як щодо вас, Джейн, чим ви... займаєтеся?

— Просто зараз я намагаюся з'ясувати, чому мої експерименти ніколи не завершуються успіхом.

— То ви — дослідниця?

— Ми студентки. — Вона не звернула анінайменшої уваги на сердитий погляд, який кинула на неї Сирін. — Вивчаємо алхімію.

— А-а-а, он воно як. Я маю частку в кількох алхімічних фірмах. Можливо, зможу вам чимось допомогти.

Кабіна ліфта занурювалася дедалі глибше й глибше, ба навіть досі пришвидшувалася. Вони опускалися під супровід скімлення й тьохкання кабелів. Певно, вони вже давно проминули перший поверх і зараз, набираючи швидкість, мчали до самого коріння світу[188]. Джейн описала Ґал'яґанте свої проблеми з філософським каменем.

— Ми стикалися з вельми схожим феноменом у промисловості, — сказав Ґал'яґанте, коли вона пояснила свої труднощі. — Ми називаємо це «синдромом молодого та зеленого». Таке часом стається, коли на новому заводі вперше впроваджуємо якийсь складний, проте відомий процес. Технологи налаштовують усе належним чином і процес готовий до запуску в дію, одначе нічого не відбувається. Оксиди не окислюються, каталізатори не... каталізують. Покарання технологів анітрохи не допомагає зрушити справу з місця. Реакція просто відмовляється відбуватися. Урешті-решт керівництво заводу залучає технологиню, під орудою якої такий процес уже колись проводили. Її запрошують, щоб вона простежила за перебігом реакції. У неї все спрацьовує. І звідтоді цей процес на новому заводі відбуватиметься без жодних перешкод. Проте першого разу ним має керувати хтось, хто впевнений у тому, що все спрацює, хтось, хто самим своїм єством знає, що той процес пройде успішно. Здається, усе це якось пов'язано з виявами невизначеності у квантовій механіці, хоча заприсягтися в цьому я не можу.

— У такому разі мені гаплик. Як я можу змусити себе повірити в успіх експерименту, невдале завершення якого я бачила вже п'ять разів поспіль? — Сирін увесь цей час зосереджувала всю свою увагу на Ґал'яґанте, а на Джейн жодного разу так і глянула.

— Авжеж, не можете. Однак, поза всяким сумнівом, мусить бути якийсь спосіб перехитрувати ці обставини. Скажімо, наступного разу для проведення свого експерименту позичте лабораторне начиння, який вже використовували для цієї мети. Змонтуйте все в належному порядку — я сумніваюся, що ідентичні з вигляду скляні трубки можуть бути взаємозамінними, — і все має спрацювати як слід. У вас, напевно, знайдуться друзі, які радо позичать вам усе потрібне. А можливо, вам вдасться обміняти нове устатковання на вживане.

— Ми сповільнюємося, зараз зупинимося, — зауважила Сирін.

У фоє шлях їм заступив оґр у смокінґу.

— Це закритий поверх, сер, — сказав він.

Ґал'яґанте недбало змахнув золотою карткою, і їх пропустили.

Найпершою річчю, яку Джейн усвідомила, потрапивши до Lac sans Oiseaux, була та, що Сирін ще могла вважатися належним чином вбраною для цього клубу — невимушено, проте на рівні з рештою відвідувачів, — а от сама вона до цієї публіки геть не пасувала. Тут зібралося винятково розкішне товариство — тілвіт теґи та ще вельможніші персони, і жодний з присутніх не носив джинсів. Шлунок Джейн болісно стискався від того, що вона перебувала серед них. Коли Ґал'яґанте вибрав столик, дівчина важко опустилася в крісло, намагаючись стати якомога непримітнішою.

За стійкою бару був величезний скляний резервуар, який підсвічувало різке світло флуоресцентних ламп, а решта клубу купалася в червоному та пурпуровому сяйві. У резервуарі тонув кінь. Його ноги збивали хмари бульбашок. Вибалушивши шалені, налиті кров'ю очі, він витягував шию, силкуючись підняти змучені ніздрі над збовтаною поверхнею води. Дивитися на це було нестерпно болісно. У клубі лунала повільна й романтична музика, утім досить гучна, щоб заглушувати плюскіт води. Кінь борсався геть нечутно.

Джейн посунула своє крісло так, аби не бачити коневих страждань. А Ґал'яґанте це видовище, вочевидь, розважало. Кобольд приніс їм бренді, і його відіслали геть.

— Бажаєте трохи коксу?

— Звісно, бажаємо, — хутко озвалася Джейн, зупинивши Сирін, яка ще й досі заперечно хитала головою.

Крізь юрбу відвідувачів, несучи таці, ковзали дзеркальні жінки. Оскільки на поверхнях їхніх тіл відбивалось усе, що перед ними опинялося, Джейн не могла з певністю сказати, чи геть вони оголені, а чи лише частково. Вони були неначе голі синґулярності[189], що, плинучи клубом, викривляли реальність, яка, утім, залишалася незмінною, коли вони зникали з очей. Ґал'яґанте клацнув пальцями, й одна з них підійшла та низько нахилилася над їхнім столиком.

Яскравий спалах світла відбився від її хромованого соска, коли вона подавала тацю, на якій були насипані акуратні, готові до вжитку доріжки порошку. Ґал'яґанте поклав свого гаманця на стіл і нахилився, щоб втягнути носом дві доріжки, по одній на ніздрю. Сирін і Джейн наслідували його приклад. Він залишив на таці кілька банкнот.

— Потанцюймо?

Сирін прийняла його руку, і вони рушили на танцювальний майданчик.

Гаманець лишився на столі. Він лежав у калюжі світла, такий насичений життям, що майже дихав. Шкіру, з якої його було зроблено, прикрашало татуювання у формі черепа й троянди. Цей невеличкий жест — отак просто залишити гаманець без нагляду — справив на Джейн неабияке враження. Це свідчило про непересічні фінансові можливості Ґал'яґанте.

Вона обережно, ніби ненавмисне, зазирнула в гаманець.

Ельфи непередбачувані й мінливі створіння, і обікрасти одного з них було б справжнім божевіллям. Для цього треба мати самовбивчу відвагу. Джейн цмулила свій напій. Сирін, звісна річ, танцювала прегарно, а Ґал'яґанте пригортав її до себе й щось муркотів їй на вухо. Її риси були витончені й аристократичні, і, дивлячись на свою подругу в цьому середовищі, Джейн уперше усвідомила, що Сирін, певно, і сама є однією з тілвіт теґів.

Ці двоє танцювали під повільну музику, надзвичайно граційно кружляючи майданчиком, неначе пара крижаних лебедів, які ковзали поверхнею ставка. Одначе поступово спокійний настрій Сирін змінився тривогою. Здавалося, ніби вона намагається випручатися з невблаганної хватки Ґал'яґанте.

Джейн задумливо спостерігала за ними.

Коли танець скінчився, Сирін повернулася до столика й схопила свою сумочку.

— Я йду припудрити носика. Ти зі мною, Джейн? — в її останньому реченні пролунала вимоглива нотка.

— Ми ненадовго, — кинула вона через плече.

Ґал'яґанте не озвався. Він сидів і невідривно дивився на коня, що тонув, і на його вустах, неначе полум'я, мерехтіла легка посмішка.

* * *

— Потримай її. — Сирін тицьнула до рук Джейн свою сумочку й зачинилася в туалетній кабінці.

Джейн зіперлася спиною на раковину й заходилася розглядати ряд кабінок. Судячи зі звуків, в одній із них хтось блював. У проміжку між дверцятами й підлогою видніли яскраво-червоні підбори. Джейн зайшла до сусідньої кабінки й зачинила дверцята на засувку.

На вимощеній плиткою підлозі поруч із колінами ельфійки, шлунок якої вивертало навиворіт, стояла оздоблена бісером сумочка. Джейн повільно й обережно підсунула її носаком туфлі ближче до себе. Власниця сумочки була надто заклопотана блюванням, аби щось помітити.

У сумочці було чимало грошей. Джейн забрала їх усі, а сумочку повернула на місце. У сумці Сирін грошей виявилося значно менше, та Джейн однаково взяла все, що там було. Наостанок вона порвала на дрібні шматочки перепустку Сирін, яка давала право користуватися громадським ліфтом. Якусь мить клаптики перепустки плавали в унітазі, а тоді Джейн спустила воду й змила їх геть.

Коли вона вийшла з кабінки, Сирін саме поправляла свій макіяж перед дзеркалом. Її обличчя було попелястим. Вона несамовито вчепилася в руку Джейн.

— Ми маємо забиратися звідси. Негайно.

— Про що це ти говориш?

— Ґал'яґанте. Джейн, увесь той час, поки ми з ним танцювали, він говорив до мене, розповідав усіляке. Розповідав таке... Джейн, ти мене знаєш. Я аж ніяк не святенниця. Проте дещо з того, що він мені казав... Про рибальські гачки й... — вона загнулася. — Ми маємо забиратися звідки, ходімо мерщій, — наполягала Сирін.

— Ну звісно, ходімо звідси. От просто зараз і підемо.

* * *

Вони прожогом кинулися через двостулкові двері клубу, підбігли до ліфтового вузла, і Сирін натиснула ґудзик виклику. Вона стривожено озирнулася через плече, та Ґал'яґанте ще не помітив, що вони забарилися в туалеті.

— Наближається кабіна. Я чую, як двигтять кабелі.

— Надто вже повільно як на мене. — Сирін дістала гаманець і розкрила його. Її обличчя спотворила перелякана гримаса. — Таж я геть не маю грошей! Нам доведеться скористатися громадським... — Вона копирсалася в сумочці, і було видно, що Сирін охоплює дедалі сильніша паніка. — Де моя ліфтова перепустка?

— Заспокойся, Сирін.

— Ми потрапили в пастку. Джейн, ти гадки не маєш, чого він хотів від мене... чого він хотів від нас обох!

— Сирін, усе гаразд. Правда, усе добре.

— Ти навіть уявити собі не можеш. Це так...

Приїхала кабіна ліфта, і дворф у лівреї — не той, що раніше, — зиркнув на них з-під лоба. Джейн заштовхнула Сирін досередини й різко скомандувала: — На рівень повітряного переходу до Бельґарду[190]. І то хутчіш. — А тоді звернулася до Сирін: — Усе гаразд. Я маю досить грошей. Я за нас заплачу.

Сирін, заходячись слізьми, припала до її плеча.

* * *

Джейн наполягла, щоб не повертатися одразу до гуртожитку, а натомість спершу заскочити до «Корчми». «Корчма» — студентський бар, розташований кількома поверхами нижче Габундії, — був переповнений, гамірний і безпечний. Джейн замовила дзбан пива, і Сирін один по одному перехилила три кухлі.

Пиво завжди викликало у Сирін надмір почуттів.

— Я така тобі вдячна. За ліфт, за те, що витягла мене звідти. Джейн, ти уявити собі не можеш, від чого ти мене врятувала, чого він від мене хотів.

— Навіть не думай про це. То пусте.

— Ні, справді. Що б я без тебе робила? Я твоя боржниця. Проси в мене все, чого забажаєш, і якщо я зможу це зробити, то неодмінно зроблю. — На мить вона замовкла, а тоді її обличчям промайнула легка несьогосвітня усмішка. — Не те щоб я не хотіла спробувати... колись. Я лише не думаю, що готова до такого просто зараз.

Джейн опустила погляд на свій кухоль і стала роздивлятися бульбашки, що спочатку поволі, а тоді з дедалі більшою швидкістю зринали на поверхню пива. Вони сяяли, неначе крихітні галактики, кожна бульбашка була окремим всесвітом. Вона нахилила кухоль і зробила довгий ковток. «Тепер я стала смертю, руйнівницею світів»[191], — подумала вона, а вголос сказала:

— Щодо тих нісенітниць, яких Ґал'яґанте наплів мені про «синдром молодого та зеленого», адже це не спрацює, правда? Щось таке навигадував, що й купи не тримається.

— Ну, власне, таке могло б і спрацювати. Просто це було б не надто практично.

— То в чому секрет?

— О Джейн, я й так уже дала тобі досить натяків. Будь ласка, не змушуй мене...

— Ти сказала — усе, що я забажаю, правильно? Я тебе врятувала, пам'ятаєш таке?

— Так, але ж я не знала, що ти попросиш у мене щось таке. Про це ж не дозволяють говорити. Це...

— Ну, ну, тихенько, — Джейн погладила руку Сирін і доторкнулася під столом до її колін своїми. Удивляючись у глибочінь тих розфокусованих очей, вона промурмотіла: — Ти дуже гарна.

— Що?

Сама Джейн майже не сп'яніла, та вона добре розуміла, що, спілкуючись із тим, хто вже добряче напідпитку, слід удаватися до широких жестів, безжальних спрощень і яскравих основних кольорів. Притулившись своїм чолом до чола Сирін, вона прошепотіла:

— Ну ж бо, Сирін, я б зробила це для тебе. Я ж твоя подруга, хіба ні? Ти можеш мені довіритися. Розповідай.

Сирін зашарілася й прикипіла поглядом до їхніх переплетених пальців.

— Я шахрую. Я махлюю з результатами.

Джейн і далі пестила її пальці. Вона почувалася трохи ницою через те, що зараз робила, та іншого вибору не було.

— Розкажи мені, як ти це робиш.

Очі Сирін затуманилися і стали молочно-білими. Зіниці й веселкові оболонки перетворилися на крихітні цяточки, а тоді розчинилися в білій порожнечі. Хрипким голосом, який їй не належав, Сирін мовила:

— Чи відома тобі відмінність між екзотеричною й езотеричною алхімією?

Джейн похитала головою.

— Усе те, що ти робила дотепер, усі ті лабораторні досліди з неорганічної та органічної алхімії є екзотеричними, себто пов'язаними з трансмутацією матерії. Це — зовнішня традиція. Чи зрозуміло це тобі?

— Так.

— Езотерична алхімія — це внутрішня традиція. Це — зворотний бік монети. Жодних занять з езотеричної алхімії не проводять, у цій царині дослідниця мусить здобувати знання самотужки. Езотерична алхімія пов'язана з трансмутацією духу. Звершити її можна багатьма способами — наприклад, через біль, жах або чернечу дисципліну, — але найлегше такої трансмутації досягти завдяки зваженому застосуванню сексу.

— Розкажи мені, як це працює. Я хочу дізнатися про практичний бік справи.

Голос Сирін поступово ставав дедалі жорсткішим і глибшим. Це вже більше не був жіночий голос.

— Процедура має дві частини.

— Дві частини.

— Перша частина — езотерична. До неї належить секс. Під час злягання ти мусиш наочно уявляти свій експеримент від початку й до кінця, крок за кроком. У разі якщо твій партнер кінчить швидше за тебе, тобі доведеться починати все наново.

Джейн не могла вивільнити свої долоні з холодних рук Сирін. Від них угору руками Джейн линула приголомшлива енергія, від якої німіло все тіло. Ця енергія струменіла крізь її хребет, а тоді опускалася до колін, які притулилися до колін подруги, й поверталася назад до Сирін. Це діяло гіпнотично. Джейн незчулася, як розтанули стіл і крісло, в якому вона сиділа. В усьому всесвіті не лишилося нічого, крім цього голосу й потоку енергії, який струменів із Сирін у Джейн, проймаючи їх обох навпереміну.

— Друга частина — екзотерична. Під час підготовки до експерименту й безпосередньо під час його проведення уявляй собі все те, що ти робила в першій частині, коли унаочнювала свій майбутній дослід. Де ти тримала свого партнера, що ти тоді відчувала. Ти виявиш, що дедалі сильніше збуджуєшся. Із суто соціальних причин тобі ліпше приховувати цей аспект твоєї роботи.

Для створення філософського каменя вистачить сексуальної магії початкового рівня. Коли ж ти просунешся в екзотеричному навчанні, перед тобою постане потреба вдаватися до витонченіших езотеричних вмінь. Проте наразі досить буде твоїх простих тваринних спонук.

Джейн здалося, ніби раптом в її світ нізвідки відчинилося вікно, за яким відкривалися чужинські краєвиди, осягнути які вона була нездатна. «Як таке може бути? — запитувала вона себе. — Як одне може впливати на інше? Де й завдяки якому механізмові ці вчення сполучаються між собою?»

Вона пригадала один яскравий сонячний літній день, безхмарний і безтінний. Він уявився їй таким близьким і виразним, що здавалося, ніби саме довколишнє повітря — то лише перетинка, що огортає яєчний жовток, тонка й готова прорватися. Штрикни раз виделкою — і те, що перебуває потойбіч, проллється крізь отвір і заповнить собою ввесь цей світ. Тепер Джейн була впевнена, що зримий світ є лише оболонкою, що набагато темніші й глибинніші сутності ховаються під його поверхнею. Вона чула, як під хідниками співають кити, бачила, як за поволокою небес гримасують обличчя, більші за цілі світи.

Джейн відчула, що наблизилася до чогось засадничого й, можливо, вже майже здатна його торкнутися, спізнати на смак і дотик. Вона саме намагалася поставити чергове запитання, аж тут до неї знову заговорила та сила, що стояла за словами Сирін:

— Ти заграєш із великими таємницями. Начувайся, бо вони можуть тебе розчавити. — Повіки Сирін затріпотіли, й вона розплющила очі, а тоді вже своїм звичним голосом сказала: — Мені зле.

Чужинська присутність відступила, неначе хвиля, що відкотилася від берега. Джейн відчула, як навколо неї знову зімкнувся простір бару, реального й тісного, як дерев'яний пакувальний ящик.

Джейн знову наповнила свій кухоль. Коли він спорожнів, вона налила ще один. Якоїсь миті дівчина підвела погляд і побачила, що Сирін уже нема. Натомість за столиком сидів і говорив до неї якийсь нічим не прикметний хлопчина з приємними рисами обличчя. Дівчина невиразно пригадувала, що допіру той назвався Джейком Шейкстіком. Він саме розповідав якийсь жарт. Джейн була негодна стежити за ходом оповіді, проте була певна, що здогадається, коли треба сміятися. Скидалося на те, що вона лишилися наодинці із собою і вільна самотужки приймати будь-яке рішення.

У кутику Джейкових губ мерехтіла сповнена надії самовдоволена посмішка.

«Що ж, — подумала Джейн, — цей згодиться незгірше за будь-кого іншого». Хай там як, а вона вже понад рік щодня несхибно й сумлінно виспівувала контрацептивні закляття.

Було б шкода, якби всі ці зусилля пішли намарне.

Два дні по тому вона знову провела свій експеримент. Цього разу він завершився цілковитим успіхом.

Розділ тринадцятий

Джейн упіймала останню цівку сімені Біллі Бабая на годинникове скло[192], а тоді відміряла невелику кількість піпеткою Салі[193].

— А-а-а-ах.

Вона розбавила сперму фізіологічним розчином і збовтала вміст піпетки, щоб рідини змішалися. Тоді випустила краплину до камери цитометра[194], накрила її покривним скельцем і помістила мікропрепарат[195] в об'єктній площині мікроскопа.

— Погляньмо, якими будуть передвісники.

Біллі перекотився на ліжку й спостерігав, як вона підтягує свої джинси й трусики та схиляється над мікроскопом. Простирадла скорботно зашаруділи.

— Ніяк я не второпаю, що ти за одна.

— А тобі того й не треба.

Не відводячи очей від окуляра мікроскопа, Джейн навпомацки начепила на себе бюстгальтер, застібнула його на животі й повернула правильним боком, а тоді випросталася на мить, щоб як слід його припасувати. Її блузка була накинута на ту саму спинку стільця, з якої вона щойно взяла бюстгальтер.

— Зроби ласку, застібни мені ґудзики, — сказала вона. Біллі слухняно виконав її прохання.

— Я знаю, що ти зустрічаєшся й з іншими хлопцями. То тобі це й з ними подобається чи тільки зі мною?

— З хвилини на хвилину моя сусідка по кімнаті повернеться із занять, — холодно сказала Джейн. — Час тобі вже одягатися, жеребчику.

Зітхнувши, Біллі намацав під ліжком свої штани. Аби просунути в холоші ноги, він, неначе бузько, по черзі зігнув і розігнув спочатку одну, а тоді — другу. Біллі мав украй тонку статуру, був кістлявий і цибатий, наче опудало. Навсидячки він сягав головою майже самісінької стелі, навстоячки йому доводилося пригинатися.

Двері заторохкотіли у рамі, а тоді загуркотіли так, наче в них зі злістю гатили чиїсь кулаки.

— Певно, це вже вона. Чому б тобі не відімкнути дверей?

Та, перш ніж Біллі встиг дістатися порога, фрамуга над дверима розчахнулася і крізь неї до кімнати почала дертися Мавпочка. Біллі підхопив її під пахви, змахнув нею, наче лялькою, у повітрі й поставив Мавпочку на її власний стіл. Та стояла на стільниці, а її обличчя темнішало від люті, неначе вуглинки, що згасають у каміні. Біллі розплився в такій широкій кривозубій усмішці, що кутики його губ сягнули краю обличчя й загнулися догори. У такі миті, як зараз, коли Біллі намагався бути якнайпривітнішим, він набирав якнайгротескнішого вигляду. Навіть не поглянувши на нього, Мавпочка сердито зиркнула на Джейн.

— Що ти собі думаєш? Якого дідька ти замикаєшся від мене в моїй власній довбаній кімнаті?

Знаки, які Джейн розгледіла в мікропрепараті, були недобрі. А втім, у рік Тейнду передвісники ніколи добрими й не були. Байдуже, який зразок ти брався досліджувати в спектрофотометрі — зістрижене волосся, сечу, зіскрібки з рогів, — підсумковий спектр неминуче показував широку чорну смугу, що знаменувала наближення Тейнду. І, навіть якщо в результаті того добору тобі самому вдавалося вижити, були великі шанси того, що Тейнд забере когось із твоїх близьких.

— Я саме готувала мікропрепарат, — неуважно пробурмотіла Джейн. Біллі поквапливо застібнув пряжку свого ременя й заходився поквапливо застібати ґудзики на сорочці. — Якби ти не вдиралася до кімнати просто посеред досліду, то я б від тебе й не замикалася, втямила?

Загалом, вона не повинна була використовувати езотеричні техніки для допоміжного ворожіння, але це допомагало заощадити час. Інакше їй довелося б незчисленні години вдивлятися в калюжу чорнила або вивчати цап'ячі нутрощі.

— Останнім часом ти вельми знахабніла, міс Роблю-Що-Мені-Заманеться Олдерберрі. — Мавпочка зіскочила зі столу. — Щось я не пригадую, щоб давала тобі дозвіл користуватися моєю кімнатою для всіляких, курва, таємних побачень.

— Гм, слухай, мені вже час іти, я трохи запізнююся. На заняття. — Біллі згріб в оберемок свої черевики зі шкарпетками й запхав їх під пахву. Недоладно присідаючи, він позадкував з кімнати, як листочок, гнаний буревієм. — Бувай.

Таємниця успішної ворожби полягала в усвідомленні того, що майбутнє не є незмінним і не існує способу, щоб якось його передбачити. Жодного. Усе, що можна зробити — це розпізнати те, що вже існувало, хоча й було непомічене. Закохані дають одне одному обітниці задовго до свого першого поцілунку. За виявами дружби чаїться вбивство. Карцинома, яка в Х-променях скидається на крихітну порошинку, означає смерть. Багато речей, які на перший погляд видавалися випадковостями, насправді були просто наслідками дії непомітної, проте цілком реальної причиновості. Джейн почала занотовувати свої спостереження до лабораторного журналу.

Мавпочка вихопила з її руки олівця й розламала його навпіл.

Джейн заплющила очі й накреслила перед своїм внутрішнім зором сиґіл Бафомета[196]. Заспокоївшись, вона витягнула шухляду.

— Гаразд. — У шухляді лежала пара латексних рукавичок. — Не хотіла я цього робити. — Джейн натягнула їх на руки. — Та особливого вибору ти мені не лишаєш, еге ж?

Слід було віддати Мавпочці належне — вона не відступила. Котрийсь із її далеких пращурів був спритником[197]. Його спритний ген передався в спадок і виявився домінантним. Тож, коли Джейн удала, що дістає з шухляди невидиму скриньку, Мавпочка лише нервово облизала губи й сказала:

— Ти мене не налякаєш.

— От і добре. — Джейн відкинула віко скриньки й сягнула рукою всередину. — Це спрацьовує найліпше якраз-таки тоді, коли ти не віриш. — Вона видобула з невидимої скриньки такий само невидимий скальпель і, тримаючи його між великим і вказівним пальцями, підняла вгору й покрутила ним туди-сюди, захоплено розглядаючи.

— Що ти збираєшся з цим робити?

Джейн посміхнулася.

— Ось це!

Вона вдарила Мавпочку кулаком у живіт. Від болю маленька Ґоблінка зігнулася навпіл, і Джейн накинулася на неї та, не звертаючи анінайменшої уваги на її пронизливі крики, повалила на підлогу. Задерши Мавпоччину блузку, вона нап'яла її низ їй на голову й дістала з кишені невеличкий міхурець, наготовлений спеціально для такої нагоди.

— Трішечки вище, — проказала вона, штрикаючи напруженими вказівними пальцями в оголений живіт. — От сюди!

Джейн розчавила міхурець.

Хлюпнула кров. Темна густо-червона пляма розпливлася Мавпоччиним животом і промежиною. Джейн відступила на крок, тримаючи в руці розірваний міхурець. Будь-якому сторонньому спостерігачеві він міг видатися шматком живої тканини. Джейн вкинула його собі до рота тієї миті, як Мавпочка підвелася та сіла на підлозі, обсмикуючи блузку. Джейн пожувала й ковтнула.

Справу було зроблено.

Тоді Джейн вправно й швидко поклала скальпеля назад до скриньки й повернула їх до шухляди та небуття. Дівчина стягнула рукавички й вкинула їх у кошик для сміття. Вона впоралася. Потім, обіпершись на свій стіл, ще трохи почекала, щоб побачити, чи купилася її сусідка по кімнаті на цю витівку.

Мавпочка зіп'ялася на ноги.

— Що це ти, бляха, щойно зробила?

— Маю надію, що купила собі трішки тиші й спокою.

— Мене ти не надуриш — то була лише спритність рук.

— Можеш вірити в що завгодно.

Піднявши важкий скріпкозшивач, Мавпочка почала наближатися до Джейн.

— Ану ж як вгачу тебе оцим по голові, га? Ладна на що завгодно закластися, це зашкодить тобі більше, аніж ти мені — своїми діями.

— Є лише один спосіб, аби в цьому переконатися.

Мавпочка нерішуче пожувала губу. Потім із виразом огиди кинула скріпкозшивач на підлогу, а сама впала у крісло.

— Лайно! — Вона аж втямилася від люті. Проте раптом уся напруга полишила її тіло, і вона захихотіла сама до себе. — А я оце сьогодні зустріла одного твого давнього друга.

— А оце саме те, — мовила Джейн, — що я називаю воістину приголомшливою non sequitur[198]. — Витерши плямку крові зі свого підборіддя, вона повернулася до мікроскопа. Та хай як вона старалася, їй ніяк не вдавалося знехтувати Мавпоччину заувагу. Та міцно засіла в її мозку. Урешті-решт дівчина зітхнула й додала: — І хто ж то був?

— Я собі знаю, а ти, якщо хочеш, то дізнайся самотужки.

Мавпоччин голос лунав радісно, глузливо, переможно. Не зводячи з Джейн очей, вона задерла кутик своєї заплямованої кров'ю блузки й заходилася смоктати тканину.

* * *

Перш ніж вийти з кімнати, Джейн добру годину провела, втупившись очима в аркуш тоненького паперу. Від того, що вона безліч разів встигла його згорнути й знову розгорнути, жовтий папірець уже поблякнув і витерся на згинах. Погані новини завжди приходили на дешевому папері, сірій копії готового стандартного бланка, на якому тільки ім'я адресата й окремі деталі були вибиті на старезній машинці, яка друкувала лише великими літерами, що плавали понад рядком. Дівчина отримала це повідомлення вчора й відтоді читала та перечитувала його вже разів з дванадцять.

Кому: Панові/Пані ОЛДЕРБЕРРІ

Від кого: Управління Покаяння та Правди,

Відділ фінансової допомоги

У нинішні часи, що потребують якнайсуворішої фінансової ощадливості, усім нам треба докладати якомога більших зусиль для такого зменшення чи усунення витрат, яке не позначиться несприятливо на якості Вашої освіти. Так, як захід, спрямований на скорочення видатків, ми вилучаємо ті частини Вашої СТИПЕНДІЇ ЗА ЗАСЛУГИ, що покриваються коштом цього Управління. Ми знаємо, що Ви долучитеся до нас у побажанні Університетові якнайшвидшого відновлення від тимчасової фінансової скрути й наполегливо заохочуємо Вас дослідити ті численні засоби фінансування Вашої освіти, що їх може надати приватний сектор економіки. Рахунок для погашення заборгованості за Вашими зобов'язаннями буде надіслано Вам не пізніше ніж за ТРИ ТИЖНІ.

Гнів Джейн уже давно минувся. Вона перечитувала цей тонесенький папірець лише для того, аби позбавити його сили й очистити себе від останніх решток емоційності. Те, що вона збиралася зробити, потребувало спокою та спритності. Настав час вирушати.

Університетська бібліотека відчиняла свої двері опівночі, а зачиняла на світанку. Такий незвичний графік роботи обґрунтовували тим, що пізні години віднаджують дилетантів і нероб від марнування бібліотечних ресурсів. Джейн завжди підозрювала, що насправді це пояснювалося значно похмурішими причинами, але цього разу вона лише раділа нагоді поринути в усамітнення цих порожніх коридорів і лунких кімнат. Джейн ішла бічними проходами й кованими гвинтовими сходами, торуючи звивисту, наче лабіринт, стежку до потайних вмістилищ, у яких зберігалися скарби накопиченої мудрості.

Щоб якомога ефективніше використовувати обмежений простір, старі книгосховища обладнали електричними книжковими шафами. Лише одна пара шаф із десяти мала між собою простір, достатній, аби вважатися проходом; усі решта було зсунуто докупи, ніби старі меблі на складі. Джейн пройшлася повз них, читаючи позначки, аж поки зрештою знайшла те, що хотіла. Вона клацнула вимикачем на бічній стінці шафи. Загудів, оживаючи, прихований мотор. Інші шафи повільно й незграбно відсунулися перед Джейн, закриваючи прохід, який уже існував, і натомість утворюючи новий там, де їй було треба.

Усі тутешні книги були старі й пожухлі, деякі з них трималися купи лише тому, що їх було стягнуто шворками чи ґумовими стрічками, такими давніми, що вони лускали, варто було їх торкнутися, проте не відпадали, оскільки за довгі десятиріччя вплавилися в книжкові палітурки. Більш цінні томи зберігали в закритих контейнерах з безкислотного картону, акуратно стягнутих ґумками. Одначе навіть вони геть прогнили й розпадалися на пластівні паперу, руйнувалися під невблаганною дією кисню та часу, як і решта книг. Цей процес був такий всеосяжний, що Джейн відчувала його запах, він оповивав полиці осіннім серпанком. Це було так, неначе десь далеко зайнялася трава і терпкий дим долинув аж до цієї книгозбірні. Ці книги, усі без винятку, поступово вмирали.

Тож Джейн ані на мить не відчула, що чинить якусь наругу, відрізаючи лезом захисну смужку з корінця потрібного їй тому.

* * *

Посередник зустрів її біля головного ліфтового вузла. Він був одягнений у пошарпану брунатну шкіряну пілотську куртку з нашивками Броселіанської[199] кампанії, старі джинси й ще старіші черевики.

— Пак Ельшир, — назвався він. — Ти принесла?

— Так, у сумочці.

— Тоді ходімо.

Пак, як виявилося, був тим самим контрольним зразком, якого Джейн бачила на занятті з порівняльної та теоретичної анатомії. Його очі були темні, надміру серйозні й незмигні. Аби змусити його усміхнутися, Джейн сказала:

— Коли я бачила тебе востаннє, ти стояв голяка коло трупа.

Той глипнув на неї, та нічого не сказав.

Вони вдвох мовчки піднялися на десять поверхів, тоді повітряним переходом попростували до Гіндф'ялю[200], а вже там зайшли до брязкітливого громадського ліфта й спустилися на рівень вулиці.

— А чому б нам було просто не спуститися на перший поверх і вийти через наш вестибюль? — здивовано спитала Джейн.

— То — територія Кульги[201]. Е, та ти й справді нічого не тямиш, якщо ладна вночі поткнутися до району, який Кульга вважає своїм.

— Оу.

Гіндф'яльский вестибюль був похмурим і порожнім. Вітрини крамниць спорожніли — на ніч з них прибирали весь крам. При вході стояв дворф у червоному вбранні брамника й сонно позіхав, він навіть не помітив, як вони пройшли повз нього. Коли Пак відчинив двері, газетний аркуш розправив свої крила й шугонув просто на Джейн, але, перехоплений потоком вітру, відлетів убік і розпластався на стіні. Джейн щільніше загорнулася в свою парку.

Вони вийшли в темну й лячну порожнечу. Світло вуличних ліхтарів марно силкувалося дістатися землі. На блискучому від дощу асфальті розмито відбивалися неонові вогні. Повітря відлунювало гарчанням невидних бегемотів і гидким заливчастим сміхом гномів[202] які розважалися в поближньому барі на розі вулиці. Десь розчахнулися двері, випустивши назовні уривок музики, а тоді зачинилися знову, заковтнувши музику назад. На вулиці не було ані лялечки.

Джейн мусила поквапитись, аби не відставати від Пака, який сягнистою ходою простував уперед.

— Ти — грубіян, — зауважила вона.

— А ти — сучка-багатійка.

— Що?

— Що чула. Знаю я таких, як ти, з усіма вашими підготовчими школами, задертими кирпами й стебнованими парками, підбитими хутром. Ви тільки й знаєте, що сміятися з таких, як я, і то тільки тому, що рукави моєї куртки ледь тримаються на швах і щомиті ладні відірватися, й тому, що мені доводиться хапатися за першу-ліпшу роботу, яка трапиться. Ну, то дозволь мені дещо тобі сказати. Є набагато гірші способи заробляти гроші, аніж стояти голяка коло трупа, як ти чарівно висловилася. І ті гроші, що я заробляю, йдуть на оплату мого навчання, а не на те, аби запхати собі до носа додаткову дозу пилку піксі.

— Я ніколи не...

— Авжеж, авжеж. — Паків гнів перегорів так само швидко, як і спалахнув. Він похнюпив голову. — Забудь усе, що я допіру бовкнув. У будь-якому разі, то не моя справа.

Над крамницями, що їх вони проминали, яскраво сяяли вивіски: «АМВРОСІЙ[203]», «ДІДО ПСТРУГ», «ГНОМОЛОГІКА», «ТРИ ШОВКОВІ ЧЕРЕВИЧКИ», проте самі крамниці були вже зачинені, забрані ґратами й темні, як печери.

— Ну, ось ми й прийшли.

Їхнім пунктом призначення був кам'яний маєток з гостроверхим дахом і теракотовою оздобою. Його затиснули між собою два хмарочоси — самотній привид давноминулої ери. Стіни першого поверху спотворювали графіті, а у сховку попід ґанком лежали купкою п'ять порожніх пивних пляшок.

— Вона чекає на нас, — сказав Пак і постукав.

Двері відчинилися.

Усередині була одна величезна кімната, холодна й темна. Внутрішні стіни були знесені. У тьмавому світлі, що проникало сюди з вулиці, Джейн мигцем розгледіла віддалік цегляне мурування, сліди кіптяви, зогнилий матрац і сарсеновий камінь[204] заввишки вдвічі більший за неї. Та сарсенова брила стояла неподалік оздобленого плиткою каміна.

Двері зачинилися, занурюючи їх у непроглядну чорноту.

Джейн охопила раптова, неначе судома, паніка, і дівчина усвідомила, що, прийшовши сюди, вона цілковито здалася на Пакову ласку. Тут із нею могло статися будь-що. Вона запитувала себе, як могла бути наскільки дурною, щоб потрапити в таке становище.

— Зазвичай тут не настільки кепсько, — пробурмотів Пак. — От лайно. — Порожня пляшка від газованки заторохкотіла під його ногами й відкотилася від носака черевика. — Гей, ти, старе одоробло! Ми прийшли — увімкни довбане світло!

Цілковита темрява посилювала сприйняття запахів. Від матраца й шпалер відгонило гниллю та пліснявою, звідкілясь тягло обвугленим деревом, а під усіма цими запахами вчувався всепроникний зміїний сморід. Невже в цьому румовищі живуть змії? Джейн палко сподівалася, що ні.

— Одну секунду, будь ласка.

Цей безживний, безстатевий голос долинув із самого серця живої пітьми. Слідом за ним долинуло металеве брязкання, а тоді — запах гасу й чиркання сірника. Спалахнуло світло, що на якусь мить засліпило, а тоді набрало обрисів ліхтаря. Він висів у повітрі, його тримала кістлява брунатна рука. Тінь сарсенової брили похилилася в їхній бік, а тоді відкинулася назад.

— Тепер ви можете наблизитися.

Примружуючи очі, Джейн розгледіла примару обличчя, що коливалася за ліхтарем. Пергаментна шкіра, напнута на безплотний череп. То була маска прадавньої відунки, на якій виділялися високе чоло й важкі повіки, під якими оселилися густі тіні. У кутиках тих очей гніздилися еони втоми. Господиня була вбрана у светр з високим коміром, тож верхня частина її тіла радше вгадувалася, ніж була видна в пітьмі, а її тіла нижче талії Джейн узагалі не могла розгледіти. Безгубий рот заворушився, мовивши:

— Де вона?

Коли Джейн витягла зі своєї сумочки книгу, старече обличчя так витягнулося й набуло такого голодного виразу, що стало схожим на полум'я свічки.

Стара простягнула руку.

Джейн поклала в неї своє приношення.

Створіння підняло книжку до носа й принюхалося. Тоді стара розгорнула книжку, вирвала з неї три аркуші й запхала їх собі до рота. З кислим виразом обличчя прожувала. Прогортавши вперед, нерішуче зупинилася над іншим аркушем, тоді рішуче вирвала і з'їла його так само, як і попередні. Урешті-решт видерла аркуш з покажчика. Коли її рот знову спорожнів, вона повернула книжку Джейн.

— Решта мене не цікавить, — брунатна долоня зникла в пітьмі, а тоді з'явилася знову, тримаючи конверт. — Ось ваше відшкодування. Сподіваюся, цього досить.

Не розкриваючи конверта, Джейн запхала його до сумочки. Дівчина повагалась, а тоді спитала:

— Навіщо ви це робите?

— Ті аркуші містили в собі ім'я. І я волію, щоб те ім'я було забуте.

— Але навіщо ви їх з'їли?

— Я знищую своє минуле.

— Але чому?

Пролунав тихий сухий звук, немовби шовки прошурхотіли мармуром, й обличчя прилинуло ближче до неї. Старечий рот роззявився в пародії на розпач, а тоді міцно стиснувся з виразом лячної рішучості.

— Я чую залізо, холодне залізо, тяжку долю та зраду, — різко смикнувши рукою, вона піднесла ліхтар до самого обличчя Джейн. — Ти — не одна з моїх дітей! Що ти тут робиш?

Налякана, Джейн лише знизала плечима.

Ліхтар віддалився.

— А втім, це не має значення. Сідай-но коло вогнища, і я все тобі розповім.

Тіні застрибали кімнатою, коли стара тицьнула ліхтар у порожній камін. Потім, ніби нізвідки, вона дістала два невисокі стільці.

— Довбане марнування часу, — пробурчав Пак, коли вони з Джейн незручно всілися на них. Холодний вітер повіяв з горловини димаря, проте не здійняв угору ані хмаринки сажі. У тому каміні вже дуже давно не оселявся вогонь.

Їхня господиня з ними не сіла.

— Нині все не так, як раніше, — мовила вона. — Я попрошу вас уявити собі часи, коли не було жодної оселі, вищої за довгий спис, жодної машини, складнішої за ткацький верстат, і жодного календаря, крім самого Місяця. То був час, коли всі жінки жили в злагоді.

Пак пирхнув.

— А чоловіки? — запитала Джейн.

— Не було жодних чоловіків. Тоді ми їх іще не винайшли. — Обличчя повернулося в бік менгіра. Камінь не відбивав світла, він поглинав його дощенту, бовваніючи в довколишній темряві, неначе колона ще густішої пітьми.

— Власне, то був мій гріх — розділення жіноцтва на самців і самиць. То був найперший і найогидніший гріх, адже саме це діяння надало руху Колесові.

Клацнули, відчиняючись, дверцята шафки, і стара дістала з неї кришталевий декантер та налила собі порцію напою. Потім щипцями взяла з відерця трохи льоду, додала до свого трунку, після того накрила відерце кришкою. Тоді граційно ковзнула до сарсенової брили й з тихим шурхотом тричі обернулася круг неї. Щоразу, коли її обличчя й долоні з'являлися з-за брили, вони здіймалися дедалі вище й вище в мороці кімнати.

— Так, тоді я була могутня й мала вроду, та таку, що тобі годі навіть уявити. Я була прекрасна й бліда, як сама Пані Смерть. У ті давноминулі часи ми не знали ані правителів, ані влади іншої, ніж той пошанівок, який складали старості. Одначе серед могутніх я займала високе становище, і за мої звершення Рада Сімох зробила мене своєю Ламією.

Вона зачекала, поки Джейн скаже:

— Я не знаю, що таке ламія.

Щось зашурхотіло, наче хтось ворушив старі пересохлі газети. Обличчя здійнялося ще вище.

— То був надзвичайно високий титул, дитино. І надзвичайно велика відповідальність. Адже ми володіли такими чарами, про які в цю сумну й розчаровану[205] добу вже навіть і не пам'ятають. Оцими двома руками — вона здійняла їх угору долонями вперед — я наказувала горам, і вони розкривалися, веліла морям — і вони розступалися. Я прикликала зорі — і вони опускалися на землю, щоб я могла підходити та спілкуватися з ними й у такий спосіб здобувати знання.

У ті дні ніхто не помирав. У тому не було потреби.

З торохкотінням і сичанням коло ніг Джейн увімкнувся електричний обігрівач. Дівчина здивовано витріщилася на нього. Нагрівальні елементи світилися червоним у темряві, відкидаючи на стіну тьмяні багряні кола. Пляма на шпалерах поступово висихала, зменшувалася, а тоді раптом повністю щезла. Джейн проґавила кілька сказаних Ламією слів.

— ... спершу я того не слухала. То був лише порожній витвір уяви, голос у закамарках моєї голови.

Одному боку Джейн було холодно, а другому — занадто тепло. Над усім панував непереборний запах гасу. Ліхтар мерехтів, і здавалося, що сарсенова брила палахкотіла, немовби випустивши із себе пару тріпотливих метеликових крил. У Джейн попливло перед очима, і брила заколивалася між двома несумісними формами, видаючись навпереміну то монолітом, то двосічною сокирою.

Велика втома опосіла Джейн.

— Мені видавалося неможливим, що з такого простого задуму може народитися зло, — сказала Ламія. Джейн усвідомлювала, що їй дедалі важче стежити за сенсом того, що розповідала стара. Дівчина раз у раз позіхала, терла кутики очей та хитала головою. Цей спокійний, монотонний голос потроху заколисував її, занурював у стан напівсну, в якому їй здавалося, ніби уся ця кімната розчинилася й зникла, і лише сарсенова брила лишилася незмінною.

У своїй уяві Джейн стояла на широкій, яскраво освітленій рівнині, а Ламія знову стала молодою. Нижче талії вона була змією. Ламія тричі обернулася кільцями навколо менгіра. Однак у своїй наготі була вона така вродлива, така невинна й так солодко пахла, що Джейн анітрохи не злякалася. Луска на її тілі була яскрава, наче жад[206]. Кожна лусочка виблискувала на сонці, а її очі були зелені й незмигні.

— Де я? — запитала Джейн.

Ламія озвалася зверху:

— Це — Омфал[207], вісь, навколо якої обертається весь світ, але сама вона залишається нерухомою. Що далі від центру ти відходиш, то швидшим і нестерпнішим стає круговерть. Що далі від центру, то легше впасти. Озирнися навколо себе.

Джейн роззирнулася. Навсібіч од сарсенової брили, скільки сягало око, розкинувся широкий світ. Дівчина могла бачити його від краю й до краю. Швидкісні шосе, наче нитки, розбігалися до міст, які відкривалися погляду в досконалій мініатюрі, а ген за ними були гори, океани та крига. Це було достоту схоже на ті макети з гіпсу й лишайників, що їх другокурсники-геоманти[208] щороку збирають, щоб проілюструвати такі теми, як «Електрика на службі промисловості» чи «Алегорія, що просвітлює маси».

— Він кулястий! — скрикнула Джейн. — Світ — кулястий!

— Світ — кулястий, тому що він — лише ілюзія. Світу не існує, принаймні в жодному важливому сенсі, тому він і набуває форми зміни. — Тепер Джейн усвідомила, що диск повільно, проте відчутно обертається попід поцяткованою хмарами чашею небес. — Це зміна, яка набула зримої форми, те, що мудрі називають Колесом. Зараз ти бачиш буття таким, яким його бачить сама Богиня. — Джейн почала відчувати запаморочення. Дівчина хутко відвела погляд від виднокола, однак її шлунок і далі відгукувався нудотними позивами.

Голос Ламії зробився нестямним і пророчим.

— Це я через свою погорду та нерозсудливість надала тому Колесові руху, і за те була покарана, засуджена бачити, що мої діти приречені ходити на двох ногах, засуджена відчувати зневагу й зневіру власних нащадків, а найжорстокіше з усього — засуджена до безсмертя, щоб могла я на власні очі споглядати наслідки свого діяння. — Довколишні землі закружляли швидше. Джейн поточилася, але втримала рівновагу. — Як вияв милосердя, лиш трохи менш жорстокий за саму покару, мені було обіцяно, що одного дня, коли я знищу останній слід мого існування, мені буде даровано припинення страждань. Проте день той настане ще дуже, дуже нескоро.

Вітри, пронизливо завиваючи, здіймалися від земель, що кружляли у вирі.

— А Колесо тим часом і далі обертається. Воно возвеличує упокорених й упокорює могутніх. Найліпші неминуче зазнають поразки, а покидьки завжди підносяться на вершину. Ось воно, джерело всього світового болю — те невпинне обертання, що лише чимдалі пришвидшується, повсякчас приносячи нас туди, де ми вже були, але старшими, пошрамованими й скорботними. Якби ж я лише знала, хто до мене шепоче, була б ніколи не слухала. І Колесо б ніколи не урухомилося.

Джейн міцно заплющила очі — її голова йшла обертом. Вона, похитуючись, зробила непевний крок до брили й опустилася на коліна, щоб не впасти.

— Чий то був голос? — прокричала вона. — Хто вас спокушав?

— Насправді, хто? Хто була та, що покарала мене за те, що я до неї дослухалася? Хто задумав надати Колесові руху і вирішив перекласти провину на мене? То була вона, лише вона.

— Хто?

Голос Ламії став дуже спокійним.

— Таж Богиня, звісна річ. Хто б іще насмілився на таке?

Джейн випростала руку, щоб ухопитися за менгір. Тієї миті, коли її пальці торкнулися каменя, кружляння зупинилося, запаморочення минулося, а очі розплющились, і дівчина підняла погляд на Ламію. Ковзнула поглядом по досконалій геометрії її зміїних кілець, а тоді — вище, млосною височиною та вигином її живота, кораловими ареолами навколо її сосків. Зрештою дівчина зазирнула у всесвіти її веселкових оболонок, у чорні діри її зіниць.

Ламія усміхнулася. То була тепла й принадна усмішка, що ніби палала з самої глибини її єства.

— Ти мене хочеш.

— Так, — зачудовано сказала Джейн. Дотепер вона ще ніколи не відчувала особливого потягу до представниць своєї статі. Хлопці видавалися їй набагато цікавішими. Одначе Ламія мала такі непереборно чарівливі андрогінні риси, що здавалося, ніби вона одна поєднувала в собі все те, що Джейн вважала привабливим як у чоловіках, так і в жінках.

— То поцілуй мене.

Ламія опустила голову, наблизивши свій рот до рота Джейн. Її губи волого розтулилися, і поміж них на мить рожево промайнув язик. Із серцем, що тріпотіло, наче пташка в долонях, Джейн, знемагаючи від бажання, потягнулася вгору, назустріч роту Ламії.

— Ану припини це, стара лахудро!

Пак ухопив Джейн за плечі й смикнув. Дівчина перечепилася через низеньку отоманку й горілиць звалилася на підлогу.

Ламія знову стала старою, старою і відразливою. На якусь швидкоплинну мить маскою її обличчя промайнув і швидко зник вираз легкого жалю. Вона склала руки на грудях, і її долоні зникли.

— Ми йдемо звідси, — рішуче сказав Пак.

— Я ввімкну для вас світло.

— Не завдавай собі клопоту.

Пак допоміг Джейн підвестися й попровадив її геть з кімнати. Поки вона перебувала в тому дивному сновидді, маєток зцілив себе сам. Внутрішні стіни відновилися й вкрилися флокованими[209] шпалерами. Зараз вони вдвох із Паком крокували комфортно вмебльованими кімнатами, підлогу яких було устелено вишуканими килимами. У передпокої їхній шлях м'яко освітлювали бра з матового скла. Коли вони вийшли на сходи ґанку, Джейн помітила, що пивні пляшки кудись зникли. Графіті безслідно всоталися в камінь.

— Вона вже геть-чисто спала з розуму, — сказав Пак, коли вони вийшли на вулицю. — Чого лише варті оті її божевільні історії. Проте та штука, яку вона сьогодні встругнула, перевершує їх усі. Якби я так сильно не потребував грошей, то ніколи б... — Він з огидою сплюнув. Не сповільнюючи ходи, Пак різким рухом розклав дужки авіаторських окулярів і начепив їх на носа. Неонові веселки ковзнули чорними поверхнями їхніх скелець. Ці темні окуляри надавали йому лиховісного, комахоподібного вигляду. У них він мав би бути геть сліпий о цій порі ночі, однак його кроки були впевнені й несхибні.

— Що вона намагалася зробити? — нерішуче запитала Джейн. Вона й досі була приголомшена й невпевнена в тому, що ж було справжнім — той світ, яким вона бачила його зараз, а чи той, що відкрився їй у видінні Ламії.

Година була вже досить пізня, і на вулицях почали з'являтися численні ґриґи та нічвиди[210]. Вони вилазили з вентиляційних шахт метро, з підземних службових тунелів і колодязів зливової каналізації. Деякі з них збиралися в невеличкі кліки попід вуличними ліхтарями, а деякі ховалися в проймах дверей і спостерігали звідтіля за тим, що відбувається на вулиці. Один хлопець-вовкулака витріщився на Джейн, жуючи чийсь палець. Коли вони проходили повз, він виплюнув суглобову кістку.

— А ти не знаєш? — сказав Пак. — Вона збиралася...

— Гей, студентику! — біля них пригальмував і зупинився бегемот, а з вікна його кабіни вихилив голову старий троль із побитою сивиною чуприною. Він хитро поглянув на них згори вниз і вишкірився, відкриваючи темні гнилі зуби й відразливі ясна. — І як то вони тебе ще з того коледжу не витурили? — Потім поглянув на Джейн. — Бачу, ти завів собі нову подружку.

— Лихий Томе! — Пакова посмішка була насторожена й нещира. — Що хорошого розповіси?

Вони потисли руки, і Джейн мигцем побачила маленький загорнутий у поліетилен пакуночок, перш ніж він зник у кишені її супровідника. Троль провів долонею по вкритому брунатними цятками чолу й, стишивши голос, промовив:

— Кажуть, що на вулицях з'явилася трута.

Пак одступив на крок від краю хідника.

— Е, ні. Я того лайна й пальцем не торкнуся.

— Та ніхто й не просить тебе ні до чого торкатися, — роздратовано сказав Лихий Том.

— Просто знайди собі когось іншого.

— Гаразд, гаразд.

— Я не бажаю бути причетним до цієї справи.

— Ні? Ну, тим гірше для тебе. Там обертаються грубі грошенята.

Бегемот нетерпляче форкнув, і Лихий Том відтиснув педаль зчеплення. Додавши двигуну обертів, старий троль підморгнув Джейн.

— Наразі маю їхати — а ти нікуди не зникай, чуєш?

Коли бегемот від'їхав, Джейн запитала:

— Що таке трута?

— Погані новини. Ліпше тобі не мати з цим нічого спільного.

По тому вони мовчки повернулися до Гіндф'ялю й повітряним переходом дісталися Бельґарда. Коли коло ліфтового вузла Пак розвернувся, щоб піти, Джейн сказала:

— Я хочу дещо прояснити. Я — не якась там сучка-багатійка, як ти чарівно висловився.

Якась мить знадобилася Пакові, щоб пригадати свою нещодавню заувагу. Пригадавши, він насупився.

— Агов, я ж сказав, що шкодую про те, що бовкнув.

— А зараз послухай мене! Я тут на стипендії, ясно? І я не маю жодного іншого джерела прибутку: ані покровителів, ані роботи, ані заощаджень — анічогісінько. Саму лише стипендію, та й ту Університет у мене допіру забрав. Ну, пиши: «Пропало», а читай: «Не вернеться». Хай там як, а я мушу десь діставати гроші.

— Але ж твій одяг...

— Я його вкрала. Ці лахи такі гарні тому; що як збираєшся щось поцупити, то вже стараєшся вибрати для себе найкраще, правильно? Тож я просто хотіла, аби ти знав. Я не якась там багатійка абощо. Я лише пнуся зі шкури, щоб якось дати собі раду.

— Гей, таж оце і я — так само. — Голос Пака звучав приголомшено. — У сенсі, стипендії мені ніхто б і не дав, але освіта багато для мене важить. Я вчуся в фармакологічному коледжі. І крізь усе оце лайно проходжу лише, аби мати змогу платити за своє навчання.

— От і добре. Тепер ми розуміємо одне одного. — Джейн вже ладна була розвернутися, щоб піти. Вона трохи тремтіла, хоча й сама до пуття не знала, від чого — чи то від люті, а чи то від недавно пережитого страху.

Утім, Пак барився.

— Гм, послухай-но. Може, ти колись захотіла б кудись піти? Може, ми могли б якось сходити на танці. — Побачивши, що дівчина вже починає заперечно хитати головою, він легенько постукав себе по чолу суглобами пальців. — Який же я ідіот — таж я тебе ще не причарував. — Пак заходився копирсатися у своїх кишенях — плескав по джинсах, запихав руки в глибини куртки. — Тобі сподобається, це — чи не найнадійніший з усіх коли-небудь зроблених приворотів. Якби ж лишень знаття, куди я його... Ага. Ось де він. — Із внутрішньої кишені своєї куртки він видобув примару троянди. Її пелюстки були червоними, темнішими за кров, із пурпуровими відтінками. Крізь квітку слабко, проте помітно видніли довколишні предмети.

Низько вклонившись, Пак подарував її Джейн.

Коли дівочі пальці взяли стеблинку, троянда розтанула в повітрі. А Пак таки мав рацію. Джейн була причарована.

— То як щодо танців?

Він заховав у кишеню свої сонцезахисні окуляри і зазирнув їй глибоко в очі. У його щирості годі було помилитися. Усупереч здоровому глузду Джейн усвідомила, що Пак їй подобається. Було видно, що за цією грубуватою зовнішністю ховається надійний та серйозний хлопець. Ба більше, дівчина відчула, що він з дивовижною силою вабить її. Щось у неї всередині бриніло, відгукуючись на його присутність.

— Ні, — сказала вона.

* * *

Повернувшись до своєї кімнати після студентської вечірки, яку влаштувала Зеленозуба Дженні, Джейн ще й досі була трохи накуреною. Радіатор опалення люто сичав і торохкотів, плюючись бульбашками крізь вентиляційні отвори.

Було холодне осіннє пообіддя. У вікні видніло тьмаве та мляве Місто. Ген-ген удалині височіли чорні, наче залізні ковадла, верхівки хмарочосів. Перед ними майоріли чорні цятки — то в повітрі шугали грозові карги[211]. До шибки волого прилипло кілька шкірястих дубових листків, завіяних так високо вгору хтозна-якими вітрами.

Джейн засмикнула фіранки й роздяглася в приглушеному світлі. Мавпочки не було — вона поїхала на екскурсію й повернутися мала лише завтра пізно ввечері. Джейн лягла на ліжко й почала торкатися себе, неквапно пестячи свої груди й проводячи долонею по животі. Спершу вона думала про Пака, а потім уже взагалі ні про що не думала.

Вона ліниво поглянула вниз між своїми грудьми, повз рівнину свого живота, що здіймалася й опадала. Буйне волосся густо вкривало округлий горбик її лобка. Часом їй подобалося уявляти, що то — ліс, а вона — найкрихітніша мандрівниця, яка ним блукає. Пальці Джейн ковзнули вниз, до входу в її лабіринт, відчули вологу й затрималися. Ліс був зачарований і безгомінний. Навіть птахи не співали в його верховітті. Вона мандрувала тим лісом, зачудовано роззираючись навколо. Її пальці почали рухатися трохи швидше. Усе принишкло в очікуванні. Пальці сповільнилися, а затим почали виманювати клітор. Далеко попереду було узвишшя, і вона без поспіху наближалася до нього кружними лісовими стежками.

Поринувши у свої фантазії, Джейн, однак, усвідомлювала, що її оточувала кімната, відчувала ліжко під собою, а вгорі бачила стелю. Бавлячись зі своїм ґудзиком, дівчина відчувала, ніби вона підноситься вгору, що ліжко під нею стрімко набирає висоту, ракетою злітаючи в небеса. Кімната зникла, Університет і Місто з усіма його будівлями розпадалися на частини й обвалювалися вниз, а вона здіймалася все вище і вище.

Стеля пульсувала й розтягувалася, поступово тоншаючи й розріджуючись, аж поки, зрештою, перетворилася на зникомий серпанок, крізь який уже проглядали перші вечірні зорі. Джейн, важко дихаючи, корчилася на ліжку, зминаючи простирадла. Тепер швидше. Небо стало пурпуровим.

Вона линула у височінь.

Охоплена дедалі сильнішим передчуттям, вона почала збігати вгору схилом. Обабіч замиготіли дерева. Вона бігла дедалі швидше й швидше, влад із наполегливими рухами пальців, вона підіймалася вище, одночасно із геть іншою Джейн, яка ракетою злітала в небеса. Вона піднялася на узвишшя й застигла, зі здивуванням і невірою дивлячись на той бік.

Унизу стояла хатина.

То був приземкуватий будиночок, цілковито чужинський на вигляд, і хоча не було сумнівів у тому, що вона ніколи не могла бачити такої будівлі, ця хатина була їй знайома, неначе сновидіння, що повторюється знову й знову. До хати прилягала надвірна будівля без вікон, але з дверима, що займали цілу стіну. До тих дверей вела коротка, завширшки з них, дорога. На даху будівлі було щось, що мусило бути телевізійною антеною, адже на ньому бракувало оберегів, які зазвичай прилаштовували на блискавичниках.

Неначе зачарована, Джейн повільно просувалася звивистою стежкою до дверей. Ті відчинилися, і дівчина опинилася на кухні — її огорнули запахи, знайомі до щему в серці.

Там була якась жінка. І хоча здоровий глузд підказував дівчині, що та жінка мусила бути для неї геть незнайомою, та, щойно побачивши її, Джейн відчула, як у неї всередині щось радісно тьохнуло. Жінка, понуро згорбившись й повісивши голову, сиділа за вкритим формікою[212] столом. Коло одного її ліктя стояла пляшка віскі й напівпорожня склянка, коло другого — попільничка.

Джейн навшпиньках увійшла досередини, боячись заговорити. Якась незборима сила змушувала дівчину підійти до неї ближче. Жінка — її кучеряве волосся було темне й середньої довжини — не почула її наближення. Джейн доторкнулася її ліктя.

— Мамо?

Тихенько зойкнувши, її матір підвела погляд.

Розділ чотирнадцятий

Мавпочка залізла в потаємний сховок Джейн і попорпалася в ньому. Джейн тримала свою схованку під ліжком, у картонній коробці, накривши її зверху шаром старих панчіх, які правили за камуфляж. Мавпочка витягла її, вивалила вміст на підлогу й покопирсалася в ньому. Шаленіючи від гніву, Джейн заходилася збирати речі назад до коробки. Тут була книга, яку вона поцупила для Ламії та збиралася найближчим часом повернути до бібліотеки, невеличка пака кредитних карток і посвідчень, що їх вона витягла з гаманця Ґал'яґанте, люлька, гашиш і дитяча олія, що їх вона приберігала на випадок, коли трапиться вільна часинка й нагода усамітнитися, а ще кілька різних дрібничок, які були дорогі їй як згадка про ті дні, які вона провела з Пітером і Ґвен. Нічого не бракувало. Отже, Мавпочка просто нишпорила в пошуках інформації.

Та у тій коробці не було нічогісінько, що могло розкрити Мавпочці свої таємниці. Джейн тримала ті речі у сховку не через страх, що хтось їх знайде, а лише тому, що вони багато для неї важили, і її не хотілося, щоб хтось торкався їх своїми замурзаними лапами.

Та навіть розлючена, Джейн відчувала неспокій. Щось сталося. Мавпочка планувала якусь капость. Джейн добре знала, як працював розум її сусідки по кімнаті, — це було послання.

З коридору долинув вибух сміху. Решта габундійок саме прикрашали свої двері на честь пори року віночками з мушель-гребінців. Потім вони розірвуть на шматки тушу кабана й окроплять його кров'ю всі одвірки. Проте приставати до їхнього товариства Джейн не збиралася. Цими днями її настрій був надто похмурий, аби вона могла віддаватися таким простим утіхам. Темрява й холод увігнали свої пазурі глибоко в її дух. Вона ніколи навіть не уявляла, що зима може тягнутися так довго.

Джейн опустила жалюзі, роздяглася, налила дитячої олії на живіт і розмастила по всьому тілу. З третього сірника їй вдалося-таки розкурити люльку з гашишем. А оскільки дівчина була в такому збентеженому стані, то витратила майже годину на те, щоб зосередитися й нарешті перенестися Кудись-інде.

* * *

— Розкажи мені щось про себе. — Джейн наздогнала свою матір, коли та в сутінках прогулювалася берегом річки. Дівчина ніяково зчепила руки за спиною. Її мати йшла, склавши руки на грудях. Жодна не наважувалася простягнути руку, аби торкнутися іншої.

— Ну... Я працюю косметологинею. Сім років тому ми з Френком нарешті розійшлися. Тепер я здебільшого живу сама. — Вона нервово засміялася. — Звучить так собі, коли отак це висловиш, еге ж? А ще я зголосилася допомагати в лікарні.

— О мамо! — Ідучи берегом, Джейн уважно дивилася під ноги, ковзаючи поглядом по камінцях, рядках принесених водою трісок, флакончиках від креку й пластикових пляшках від напоїв, які позначали собою межі невисоких припливів у верхів'ї річки. Їй хотілося поставити своїй матері так багато запитань: «Як ти почувалася, коли я зникла? Що, на твою думку, тоді сталося? Чи шукала ти мене і, якщо так, то де саме, і коли ти врешті-решт облишила пошуки?» Однак чомусь не могла висловити вголос жодного з цих запитань. Їй здавалося, що вони геть не в'язалися одне одного.

— Це в тебе нова блузка? — несподівано запитала її мати.

— А що з нею не так?

— Нічого. З нею усе гаразд. Чому завжди щось має бути не так? От лишень, чи не здається тобі, що вона трохи непоказна? Ти могла б мати такий гарний вигляд, якби трохи більше дбала про свій одяг і макіяж. Адже ти маєш гарну статуру.

— Послухай, мамо, серед моїх друзів є досить хлопців, і мені аж ніяк не бракує їхньої уваги, розумієш? Тож не починай знову ті балачки про макіяж.

Голос її матері набрав різкого тону.

— Ти ж не дозволяєш їм тобою скористатися? Єдине в житті, про що я шкодую, що не зберегла себе для шлюбної ночі. І не треба отак на мене дивитися. Якщо ти дозволяєш їм робити з тобою все, що заманеться, то потім вони тебе не поважають. Навіть із твоїм батьком так було. Переконана, якби я лишень... ет, не зважай.

На протилежному березі річки вивантажував нафту танкер, таємничий у тьмавому світлі. Вони зупинилися, щоб на нього подивитися.

— Мамо, я оце подумала. Може, не варто тобі так багато пити?

Її матір дивилася на корабель і не сказала нічого.

— Послухай-но, мамо. Гадаю, деякий час я не зможу з тобою бачитися. Незабаром іспити, і я буду страшенно заклопотана. Можливо, не зможу навідатися до тебе до кінця зими. Може, уже якось навесні.

Мати похитала головою, і досі її не слухаючи.

— Ці сни — то для мене така розрада, — сказала вона. — Ти навіть уявити не можеш. Хай навіть я знаю, що вони несправжні, та чомусь я відчуваю, що на якомусь рівні вони правдиві. Боюся, я не надто ясно висловлююся.

— Мамо, це не сни.

— Ну, ну, тихенько, Джейн.

— Одного дня я буду тут насправді. Зараз я працюю над цим, навчаюсь усього, чого можу. Одного дня я повернуся додому.

— Припини. — Мати тихо заплакала. — Припини, ой, припини. Не роби цього зі мною.

Тієї миті Джейн відчула, як у неї всередині здіймається невимовна хвиля любові й провини. Не задумуючись, вона простягнула до своєї матері руку й перекинула пляшечку з дитячою олією. Кришечка відлетіла на протилежний бік кімнати, й олія, розхлюпавшись, наробила такого безладу, що Джейн довелося витратити кілька годин, аби все як слід відчистити.

* * *

— Вставай, старий каменю!

Докторка Немезида хльоснула ясеновою паличкою по шматку сірої скелі. Паличка розлетілася на тріски. Присутні на її семінарі студенти нахилилися вперед, затамувавши подих.

Камінь поворухнувся й плавно піднявся вгору, змінюючи обриси. На півшляху до того, аби стати сторч, він знову застиг в інертному стані — напівсформована істота, в якій лише найпроникливіше око могло розрізнити певний натяк на антропоморфність, але не більше.

Обтрушуючи тріски ясенової палички на підлогу, докторка Немезида запитала:

— Що саме ми щойно довели? — вона обвела студентів лютим поглядом. Жоден із них не насмілився зустрітися з нею очима. — Міс Зеленозуба. Відповідайте негайно.

— Що камінь — міцніший за дерево, — відповіла Дженні, вирішивши ризикнути. Доволі часто докторка Немезида могла прийняти і тавтологію, якщо ту подано досить дотепно.

— Поза всяким сумнівом, це твердження не можна застосувати до ебенового дерева й пемзи, — різко відказала докторка Немезида. Студенти зіщулилися, коли в їхні ніздрі вдарив запах гнилого м'яса — вияв її невдоволення. — Міс Олдерберрі. Відповідайте не задумуючись.

— Ми продемонстрували, що все є живим. — Докторка Немезида насупилася, і Джейн хутко виправила свою відповідь: — Що життя приховано в будь-якій матерії. Навіть ті об'єкти, які на позір можуть видаватися інертними, насправді такими не є, адже вони лише сплять.

— Підкріпіть свою тезу прикладом.

— Гм, ну, наприклад, vis plastica[213]. Вона складається з животворних впливів, тому кобили й вівці на пасовищі, стоячи до неї спинами, зачинають у собі нове життя. Коли ця сила віє над стрімкою скелею, усі ті камені, з яких складається її поверхня, починають ворушитися, прагнучи набути складнішої форми, й утворюють собою подобу недоладних звірів, черепів із кістками та згорнутих кільцями змій, що їх невігласи приймають за архаїчні форми життя, чарами обернені на камінь. Коли ж вітер здіймається, відносячи із собою цей життєдайний вплив, до каменю повертається його звичний повільний метаболізм, і він знову поринає в сон.

— Як це підтверджує наведений вами випадок?

— Адже ми знаємо, що ніщо не може бути наділено властивостями, яких воно вже в собі не має. Пурпурове світло, яке проходить крізь червону лінзу, можна зробити червоним, якщо видалити його синій складник, одначе той самий промінь не пройде крізь жовту лінзу, позаяк не має в собі жовтого складника. Тому життя мусить бути неявно присутнє в камені, якщо його можна, бодай тимчасово, змусити рухатися й діяти, як жива істота.

Тоді докторка Немезида зненацька напосілася на дівчину-зяблика.

— Міс Дзьобчик, припустімо, що vis plastica не віддалилася від скелі, а натомість обвіває її кілька днів поспіль. Які знайомі нам форми життя вона породить у такому разі?

— Ґарґуйлів і кам'яних плазунів.

— Обґрунтуйте свою тезу.

— Як щойно було сказано, усе суще діє згідно зі своєю природою. Нове життя збереже своє кам'яне тіло й притаманні йому звички, зокрема любов до прямовисних поверхонь, певну повільність рухів і...

Авдиторія, в якій відбувався цей семінар, була маленька, а радіатори опалення налаштовано на занадто високу температуру. Працюючи, вони цокотіли й стогнали, викидаючи стільки тепла, що віконні шибки запітніли та парували. Та й повітря через це було спертим. Джейн зачекала, поки докторка Немезида погляне в інший бік, а тоді піднесла долоню до рота й потайки позіхнула.

Хтозна як і завдяки якому внутрішньому чуттю, але докторка Немезида таки вловила той порух і заціпеніла на місці. Зненацька вона озирнулася через плече й кинула суворий погляд на Джейн. Її водянисті, облямовані рожевою плоттю очі стали жорсткими.

— Перепрошую, я... — почала було Джейн.

І замовкла. Кімната спорожніла. Кудись поділося все її тепло, зникло й бліде зимове світло, що падало навскіс крізь шиби. Натомість за вікном відкривався надто вже широкий і темний краєвид, у якому переважали надто вже численні дахи. Це була геть інша кімната. Невідомо як Джейн опинилася в аспірантській кімнаті відпочинку, розташованій на найвищому поверсі Бельґарду. Низько над небокраєм догоряли жарини індустріального заходу.

Споночіло.

Джейн заклякло простягнула долоню, щоб торкнутися листового скла шибки, перед якою зараз стояла. Скло було заспокійливо прохолодне й тверде. «Опануй себе, — сказала вона собі. — Що я тут роблю?»

— Джейн? — сказав хтось. — З тобою все гаразд?

Чиєсь бліде й невиразне віддзеркалення проступило на поверхні віконної шиби поруч з її власним. Воно збрижилося і, змінюючи обриси, склалося спочатку в череп, а тоді в обличчя, тонке й гарне, з очницями, що видавалися темними проваллями у світлі, яке відкидали розташовані на стелі флуоресцентні лампи. Погляд Джейн відірвався від краєвиду вдалині, аби сфокусуватися на цьому обличчі.

Це була Ґвен.

Судомно втягнувши ротом повітря, Джейн рвучко озирнулася. Проте за її спиною стояла не Ґвен, а Сирін. Джейн перевела погляд на віконну шибу й більше на змогла розгледіти обличчя Ґвен у віддзеркаленні Сирін.

— Моя люба! — Сирін узяла її за руку. — Та що ж це з тобою таке?

— Я... — стоячи спиною до вікна, Джейн могла розгледіти ряд порожніх соф, а за ним і коридор, яким саме струменів гомінливий потік викладачів і студентів, що вливався крізь відчинені двері до меморіальної конференційної зали для аспірантів імені Вільшаного Короля. — Докторка Немезида витурила мене зі свого семінару. Відтоді я анічогісінько не пам'ятаю. Певно, я втратила понад половину дня.

Усвідомивши наслідки спалаху образи докторки Немезиди, Джейн відчула, що її охоплює шалене обурення. Геть усе, що вона робила від тієї миті в авдиторії — більшість занять, усе те, що вона вивчала, усі зустрічі з друзями — у неї було вкрадено.

— От же ж курвисько, — пробурмотіла вона. Затим уже сердитіше: — Та ну її до сраки! Сто копанок чортів їй у печінку.

— Оце вже ліпше! — Сирін накинула на Джейн академічну мантію з каптуром, точнісінько таку, як та, що була на ній самій, та повела подругу в юрбу. — Постарайся набрати якомога пихатішого вигляду. Я, звісно, сумніваюся, що тут хтось очікує на візит непроханих гостей, та раптом... — Вона засміялася. — Чи ти колись у житті бачила таку кількість твідових костюмів?

— Але ж вони не навмисне, — без жодних пригод дівчата пройшли у двері з червоного дерева. — Я намагалася... гей! А куди це ми йдемо?

Джейн уподобала бічні місця на найвищому ярусі авдиторії, де імовірність того, що вони удвох привернуть чиюсь увагу, була найменшою. Проте Сирін попровадила її нижче, до п'ятого ярусу, де вони повернули ліворуч і зайняли місця в тіні підвищеної платформи, одразу за чотирма ярусами, де сиділи представники професорсько-викладацького складу факультету. У глибині платформи, за катедрою й обіч неї на розкладних стільцях, наче круки на паркані, терпляче сиділи декани Університету.

— Це — лекція з глибинної граматики, дурненька. Я ж тобі про неї казала ще тоді, за обідом, невже не пам'ятаєш?

Джейн похитала головою. Не звертаючи на неї уваги, Сирін сказала:

— Цю лекцію читають лише раз на десять років. Решту часу промовця зберігають у катакомбах, запечатаного в банці оливкової олії.

— Ой, та не може такого бути!

— Серйозно. Я знайома з одним науковим асистентом, який допомагав його відкорковувати й зціджувати.

До кафедри вийшов цапоголовий адміністратор і, прочистивши горло, оголосив:

— Натурфілософія знає надто мало героїв. Одначе сьогодні я представляю вам не лише героя, а воїна, справжнього академічного берсерка, того, хто здійснив лобову атаку на найпотаємніші таємниці Богині. Вирушаючи в похід, щоб узяти штурмом її фортецю і змусити Богиню поділитися з ними своїми заповітними знаннями, він і його побратими розуміли, що цей замах може знищити не лише їх самих, але водночас і горішній та долішній світи. Проте це ані на мить їх не зупинило. Їхні переконання додавали їм відваги. Вони над усе цінували інтелектуальну чесність.

Лиш одному з того славетного товариства вдалося повернутися назад, і зараз він постане перед вами. Та чи є на світі особа, яка менш потребує рекомендацій, ніж мій видатний колега? Дозвольте мені відрекомендувати вам найвеличнішого з учених, живий інтелектуальний скарб і найпрекрасніший екземпляр у нашій колекції. Зустрічайте, зараз перед вами постане сам... — Сирін легенько штурхнула Джейн ліктем. — Професор Чорноябко[214].

Під оплески, що здійнялися по останніх словах, адміністратор граційно покинув кафедру й сів на вільний стілець, а на кафедру видерлася зморшкувати постать.

Навіть як для факультету граматики, представники якого завжди тлумачили термін «вільні мистецтва» надзвичайно вільно, професор Чорноябко був гротескним. Це було обгоріле створіння, хрустке, неначе шмат спопелілого паперу, почорніле й маленьке, з кінцівками, схожими на обвуглені патички, та тулубом, який був такий витоплений та спечений, що перетворився на кусень жужелі. Його щелепа безвільно відвисала, а хода була сповільнена та сповнена болю. Професор здавався каталогом недуг похилого віку.

Він навпомацки знайшов мікрофон. Його долоня обхопила його, тихо бумкнувши, тоді віддалилася. Обвуглені професорові очниці здійнялися до стелі. Джейн усвідомила, що він був сліпий.

— Вельмишановне зібрання, — мовив він, — учені й владарі! — Його голос був слабкий та тонкий, проте система звукопідсилювачів розносила його всією авдиторією. Знизу його голова, що сиділа на сухорлявих плечах, видавалася просто величезною й скидалася на диню, яка балансує на стовпчику огорожі, щомиті наражаючись на небезпеку впасти. Він обіруч ухопився за кафедру. — Світ можна сприймати в трьох станах, і незрідка кожний стан суперечить один одному. Першим є... — він затнувся і майже спинився, та, докладаючи зусиль, продовжив: — Першим є... є... є стан, який сприймається безпосередньо, без запитань. Саме в такому стані дитя бачить світ, у якому хліб є хлібом, а вино — вином.

Другим станом є... — він злегка похитнувся — ...є консенсуальна реальність, та сукупність згод, за якої ми погоджуємося, що хліб є поживою, а вино є духом товариськості. — Тихий, ввічливий сміх у залі. — Третім станом є досліджений стан, той самий, з яким мають справу наші колеги з факультету чаклунства і який є взаємодією сил, що її вони вважають за остаточну реальність. — Гучніший, дужчий сміх у залі. — Одначе запитаймо себе, що лежить за всіма цими станами? Яким є той істинний стан, який ми могли б назвати гіперреальністю?

Запала тривала тиша.

— Будьте ласкаві, перший слайд.

Вогні згасли, й з будки проєкціоніста, розташованої в задній частині платформи, долинуло виразне клацання. На стіні за спиною професора з'явилось яскраве видіння того, що могло бути якоюсь страхітливою вибіленою мушлею. Конусоподібна й велетенська, неначе гора, вона висіла понад безмежним океаном. Запала цілковита тиша.

Залишаючи на вершечку кафедри відбитки сажі, професор Чорноябко намацав лазерну указку. Поривчастими й непевними, немов у маріонетки, якою керують за допомогою мотузок, рухами він спрямував указку на слайд. Червона цяточка світла, стрибаючи вусібіч, ковзнула краєм екрана.

— Це є... — голова захиталася на плечах — це є... є не що інше, як сам Спіральний замок. — Ніхто не зронив ані пари з вуст. — Ніхто, крім мене, ще ніколи не сягав так глибоко в таїни Богині. Океан, понад яким висить Спіральний замок, є не що інше, як сам Час, і, наскільки це дають змогу визначити обмежені можливості наших приладів, простягається він навсібіч до нескінченності. Наступний слайд.

Клац. З порожнечі виринув малюнок, на якому була зображена стрічка, скручена у формі вісімки.

— Це — стрічка Мебіуса[215] з одним вигином.

Клац. Дещо складніша фігура.

— З двома.

Клац. Ще одна.

— З шістьма.

Клац. Скляна реторта, щось на кшталт аламбіка з носиком, який був увігнутий всередину й виходив з протилежного боку так, що його внутрішній бік ставав зовнішнім[216]. І, хоча жодного тла зображення не мало, фігура яскраво сяяла відбитими кольорами, неначе мильна бульбашка.

— Це — тривимірний еквівалент першого слайда.

Клац. Ще одна мильна бульбашка, нескінченно складніша.

— Шестивимірний еквівалент другого слайда.

Клац. Третя бульбашка була гіршою за перші дві разом узяті.

— Дванадцятивимірний еквівалент третього слайда.

Клац.

— І знову Спіральний замок. — Цього разу стало чітко видно, що його фізична конфігурація була похідною вищого порядку, утвореною послідовністю фігур з попередніх слайдів. Його вигини були вкрай заплутані, а спроби простежити їхній напрямок викликали запаморочення.

— Зауважте, як він загортається сам у себе. Його рекурсивна складність охоплює щонайменше тринадцять вимірів. Відвідувач, який рухається простим вигином одного-єдиного коридору, може зазнати фізичної інверсії, тож, увійшовши досередини правшею, він може вийти звідти шульгою. Однак, якщо повернути тим самим коридором навспак, це не конче виправить завдану шкоду; ба більше, це може заподіяти відвідувачеві другої інверсії, тож його виверне навиворіт так, що шкіра опиниться всередині, а кишки, так би мовити, назовні.

Проте що... що... що ж це означає на практиці?

І тут ми мусимо зробити коротенький відступ і згадати про метемпсихоз[217] — обіцяю, що математичними обчисленнями я вас не обтяжуватиму! — Він зробив паузу для того, щоб слухачі засміялися, та на його дотеп аудиторія озвалася тишею. — Не всяк, хто входить до Спірального замку, зможе його полишити. Але той, кому вдасться з нього вийти, зможе відродитися знову, з однаковою імовірністю як у минулому, так і в майбутньому. Було... було продемонстровано, що кожної миті часу може існувати одразу шестеро втілень одного індивіда. Хоча, звісно, зустрічатися їм було б небажано. — Двоє чи троє старших викладачів факультету закихкотіли, ніби почули якийсь дотепний жарт.

Джейн було важко стежити за перебігом лекції. Різке біле зображення Спірального замку горіло, наче спалах магнезії. Воно роздималося й маліло перед її очима, немовби тихенько дихаючи. Очі Джейн пульсували й відгукувалися щемом щоразу, коли вона намагалася простежити логіку його заплутаних вигинів. Їй довелося відвести погляд.

У блідому світлі, що відбивалося від слайда, обличчя всіх присутніх були сірі й стримані, немов їхні власники перебували в трансі. Джейн упіймала себе на тому, що пильно роздивляється обличчя Сирін у профіль. Дівчина вгадувала форму черепа під її шкірою, і та здавалася їй як ніколи схожою на Ґвен.

Чи могла вона справді бути Ґвен?

Ця думка тривожила й мучила Джейн. Утім, вона була не нова. Джейн вже якийсь час мала певні підозри. Якщо сказане професором Чорноябком — правда, то цілком можливо, що Ґвен перевтілилася в Сирін. У такому разі полярний зв'язок їхніх протилежних доль неминуче виведе їх обох на спільну орбіту навколо спільної загибелі.

Їй дуже подобалася Сирін. Вона була така відкрита та великодушна, а ще, Джейн не мала щодо того жодних сумнівів, Сирін перевершувала її інтелектуально. Вона мала здібності першокласного алхіміка. Джейн могла багато чого в неї навчитися. Проте вона не наважувалася надто заглиблюватися в життя Сирін, адже наслідком цього, імовірно, могло стати повторення попередньої трагедії.

З другого боку, якщо Сирін не була перевтіленою Ґвен, то не було потреби її уникати. Проблема полягала в тому, що способу дізнатися напевне просто не існувало.

Та з Паком усе було геть інакше.

— Жабодери! Пришелепкуваті бевзі й безмозкі дурепи! Дурноверхі вилупки-свинограї!

Стрепенувшись, Джейн прийшла до тями. По всій авдиторії пожвавлено завовтузилися слухачі. Теґійський професор, який сидів одразу перед Джейн, випростався й пирхнув. Гном, що сидів ліворуч від неї, провів долонею по вкритій грибами маківці.

Нетямлячись від люті, професор Чорноябко геть забув про лекцію. Зараз він затято лаяв своїх слухачів.

— Лише одна жива істота — одна-єдина! я! — так далеко заглибилася в таємниці Богині й повернулася, щоб про них розповісти. Побий вас гарматний вогонь, свята вода й церковні дзвони[218], послухайте, що я вам кажу! Я ризикував не лише життям і здоровим глуздом, аби принести вам оці світлини. Я... я... я був колись молодий і гарний собою. Я мав друзів, які загинули в тій експедиції і вже ніколи не відродяться знову. Нас упіймали й покарали, а тоді карали й карали знову. Лише мені одному вдалося врятуватися втечею. Погляньте на мене! Подивіться на ту ціну, що я заплатив! О, скільки разів я намагався вам це сказати! Чому ж ви ніколи не слухаєте?

Він розридався.

— О, горе! — кричав він. — Лихо тим, хто шукає Істину, адже вона є найкоштовнішим скарбом Богині. Ах, вона — жорстока й непізнаванна, і люта, о, яка люта її помста!

М'яко засвітилися вогні. У залі загриміли оплески.

* * *

Тепер Джейн знала, що робити.

Алхімічну лабораторію освітлювало лише те світло, яке проникало зі складу лабораторного обладнання. Джейн навмисне не стала зачиняти двері, що вели туди. Опудало крокодила[219], підвішене попід стелею, повільно оберталося в слабких потоках повітря, що їх годі було виявити якось інакше. Після лекції з глибинної граматики в Джейн народився план дій, і, відчуваючи наснагу й піднесення, вона лише за три дні спромоглася вкрасти всі ключі, обладнання й знайти час, потрібні їй для проведення експерименту.

На лабораторному столі ліворуч від себе вона встановила аргоновий іонний лазер, а праворуч — камеру для зразків. Камера була обладнана монохромометром, який на протилежному кінці був під'єднаний до лічильника фотонів. Ці два прилади й оптичне дзеркало — головні компоненти її експерименту. Те, що вона мала на думці, було елегантно простим.

Хтось загупав у двері. Крізь матове скло Джейн невиразно розгледіла худорляву, головату й над усяку розумну міру високу постать.

Дівчина відімкнула двері.

— Я дістав те, що ти хотіла. — Біллі Бабай вибачливо зсутулився. Від нього пахло дешевим милом, імпортними цигарками й слабкою надією. Він розтулив долоню. На ній лежала пожмакана нашивка з написом «Авіаносець „Левіафан“». Востаннє цю нашивку Джейн бачила на рукаві Пакової куртки й пригадала, як ще тоді помітила, що вона ледве тримається на швах.

— Дякую. — Джейн висотала з нашивки кілька ниток і помістила їх у пробірку.

— А звідки ти знаєш Пака? — спитав Біллі.

— А ти його звідки знаєш?

— Нас познайомила Сирін.

Джейн повільно налила на нитки aqua regia[220] й щільно закоркувала пробірку. Царську воду слід було використовувати лише як розчинник для золота й платини, однак і з нитками вона впоралася пречудово. Дівчина потрусила пробіркою й стала спостерігати, як нитки розпадаються, перетворюючись на каламутний вир частинок.

— А звідки Сирін його знає?

— Просто він один із тих хлопців, яких усі знають. — Сказав Біллі, знизавши плечима. — Вона могла купувати в нього священні гриби або ж він міг лагодити її велосипед. Він до всякої роботи беручкий, то й знають його геть-чисто всі.

Джейн націлила лазер так, щоб дзеркало відбило його промінь у камеру зі зразком. Діставши шланги, вона під'єднала їх до охолоджувача й водяного кожуха лазера. Перевіривши з'єднання, дівчина відкрила крани.

— Ну, ото ж і я так само з ним познайомилася.

Вона вставила в камеру контрольну пробірку з фізіологічним розчином, закріпила її та зачинила камеру.

— Он як! — Голос Біллі прозвучав спантеличено. — Гей, мені тут пощастило доп'ясти два квитки на патрання, то я й подумав, може, ми з тобою могли б...

— Ні. — Усе було припасовано на свої місця. Вона клацнула рухомим ґудзиком на лазері й перевірила лічильник фотонів. Показники були хибні. Розчарування надало її відповіді зайвої різкості. — Навіть якби я хотіла побачити таке видовище на власні очі, — а я не хочу, — то я б однаково не пішла, бо потім ти захотів би вкласти мене до ліжка, а я більше не хочу мати з тобою сексу, адже тебе це тільки заохочує.

За її спиною Біллі почовгав ногами, та нічого не сказав.

— Чому б тобі не запросити Коноплянку? Судячи з того, що я чула, вона — гаряча штучка. — Невже сила струму лазера було неправильно налаштованою? Джейн пововтузилися з приладдям, шукаючи, чи не виникло десь короткого замикання, й сподіваючись, що на заваді їй стає якась простенька хиба. Якщо ж несправна лампа-спалах, то вона опинилася в безпорадному становищі. — Я скажу їй, що в тебе три яйця.

Біллі зніяковіло зашарівся. Їй навіть не треба було озиратися, щоб це зрозуміти.

— Не треба бути такою грубою, — промовив Біллі найсердитішим тоном, на який здобувся.

— Ой, але ж усі дівчата... — озирнувшись, Джейн побачила вираз його обличчя й затнулася. Ті його простодушні очі вщерть переповнювали біль і самотність. Зненацька дівчину охопило почуття пекучого сорому. Від того, щоб простягнути до Біллі свої руки, її зупиняло лише розуміння, що на обіймах він не зупиниться. — Гаразд, слухай, ти вже вибач, що я тебе дражнила. Мир, добре? Будьмо знову друзями.

— Ага, — Біллі кивнув своєю кудлатою головою, і Джейн повернулася до роботи.

З другого боку, якщо проблема в хромометрі, то тут вона вже нічим не змогла б зарадити. Ці штуки запечатувалися на заводі й продавалися як одне ціле. Проте ж вона лише вчора на власні очі бачила, як Вугличка користувалася точнісінько таким самим обладнанням, і воно функціонувало ідеально. Що ж вона прогледіла?

Дзеркало!

І справді, придивившись до дзеркала, Джейн помітила, що воно було злегка окисленим і тому розсіювало значну частину променя. Джейн встановила нове. Вона покрутила регулятори системи електричного живлення, перевірила її налаштування. Бах! Цього разу цифри зійшлися. Вона висмикнула контрольну пробірку, прикріпила на її місце зразок із Пакової куртки й залишила дверцята камери відчиненими. Джейн начепила захисні окуляри для роботи з лазером. Якщо налаштувати прилад на 514 ангстремів[221], окуляри відфільтрують усе, окрім рамана[222], від зразка, на який вона зможе поглянути безпосередньо.

— То як щодо патрання? — спитав Біллі.

Збурення вільних іонів у розчині породило крихітного жовтогарячого спрайта[223]. Крізь свої окуляри Джейн бачила його як об'єкт, що плавав у зеленавій рідині, неначе водорость, яку шарпають підводні морські течії. Тривалість життя таких створінь була невловимо коротка; у життєдайному середовищі збурених лазером часток вони народжувалися й помирали тисячі разів за секунду. Та істота, що її вона зараз бачила як одну, насправді була багатьма. Їхні рухи створювали достоту таку саму ілюзію безперервності, як та, що її породжує послідовність повторюваних зображень на телевізійному екрані. Це створіння було таке тендітне, що Джейн заледве наважувалася дихати.

— А що з тим патранням?

— Та я оце собі подумав, що, може, ти трохи над цим поміркуєш, і тоді ми... ну, ти знаєш.

Джейн зітхнула, та погляду не підвела.

— Іди вже собі, Біллі.

Він іще трохи постояв на порозі, сумовито подзенькуючи монетами в кишені, а тоді нарешті забрався геть.

Завдяки простій взаємодії атомів раман, який дотепер був лише безтілесним духом, мав, зрештою, пройти процес трансформації та набрати форми істоти, з якою найтісніше контактували частинки ниток з нашивки[224]. Джейн терпляче чекала, а спрайт тим часом поволі розвивався, зазнаючи низки поступових змін і стаючи дедалі знайомішим. Урешті-решт крихітний Пак підвів погляд вгору, зазирнув в її очі за скельцями окулярів, а тоді облизав губи й вхопив себе за промежину. Та від такого примітивного створіння годі було очікувати витонченої поведінки.

І саме тепер, збираючись зробити те, що планувала, Джейн усвідомила, що боїться. Лазер було оснащено пристроєм, який давав змогу використовувати його промінь для передавання сигналів. Дівчина вставила штекер мікрофона в гніздо на бічній панелі лазера. Нервово прочистила горло. Минуло дуже багато часу, відколи вона востаннє використовувала Когутове істинне ім'я.

— Тетіґістусе! — крикнула вона.

Спрайт підскочив, немов його оперезали батогом по спині. Лампа-спалах із гучним тріском перегоріла. Від штепселя потягнуло смородом горілого пластику. Лазер закоротив, і Джейн, зойкнувши, відсахнулася, а її рука мимохіть сіпнулася вгору, щоб затулити окуляри.

Проте було надто пізно. У закамарках її мозку виразно та яскраво сяяв залишковий триєдиний образ Когута-Пітера-Пака. Їхні очі були ясні, а шкіра схожа на слонову кістку. Вони лежали, загорнуті в лляне полотно, а їхні обличчя були спокійні, впевнені, бездоганні. Усі троє були мертві.

* * *

Отже, це була правда. І Когут, і Пітер, і Пак були водночас однією особою.

Година була вже пізня, тож швидкісні ліфти вже зачинили на ніч. Джейн довелося скористатися місцевим ліфтом, який довгих сорок п'ять хвилин із зупинками віз її додому. Увесь цей час вона не так думала, як журилася. Дівчина вірила, що здобуде свободу, коли нарешті дізнається правду про Пака, хай би якою вона виявилася. Проте лише зараз, коли вона з'ясувала, що бути з ним їй не судилося, Джейн змогла визнати, як сильно вона цього прагнула.

Коли вона врешті-решт дісталася своєї кімнати, то почувалася смертельно втомленою. Це був довгий день, і зараз їй хотілося лише лягти й заснути.

Крізь скло фрамуги та зі шпарини під дверима в коридор лилося світло. З кімнати долинали голоси. Мавпочка повернулася. Та ще й якогось приятеля із собою привела.

«Зараз вже ніщо не завдасть мені прикрості. Хай навіть мені в обличчя цеглиною зацідять — я нічогісінько не відчую».

Вона відчинила двері.

На її ліжку сиділа недоладна постать із червоними очима й волоссям, схожим на копицю соломи. Зайда підвів очі вгору й вишкірився в препаскудній посмішці.

— Як ся маєш, Меґґі?

Це був Щуролуп.

Розділ п'ятнадцятий

Зима йшла тяжкою й неймовірно повільною ходою. Володарі Міста проголосили третій грудень, тож Чорний грудень перейшов у Крижаний грудень, і всі розуміли, що згодом цілком може настати ще й четвертий. А тим часом був Вовчий Місяць, і Богиня поставала у своїй найворожішій іпостасі. Часом здавалося, що Тейнд не настане ніколи.

Минув тиждень після Щуролупового повернення, і Джейн разом із ним та Мавпочкою подалася гуляти, розглядати вітрини й безцільно тинятися. Дівчина стривожено й неохоче пленталася слідом за ними висококласними крамницями Ґладсгайма[225] та Карбонека[226], такими елегантними закладами, як-от: «Ярмарок Рогів», «Фата Падурі[227]» та «Maleficium[228]», у яких вона кепсько почувалася й мала безнадійно недоречний вигляд. Щоразу, коли те чи те яскраве брязкальце приваблювало захланні Мавпоччині очі, Щуролуп ставав позаду, подзенькуючи ключами в кишені, а на його одутлих губах з'являлася вдоволена посмішка.

— Ой, погляньте-но, — казала тоді Мавпочка, — ну хіба ж не краса?

— Атож, — озивався Щуролуп, невідривно дивлячись на Джейн. — Адже так?

День вони завершили, зайшовши до «Печери». Там саме був вечір відкритого мікрофона, тож кожний поет, охочий стати бардом, і кожнісінький менестрель-нездара зібралися сюди з усіх околиць з цілими оберемками кепських віршів. Вони сиділи за столиками, зробленими з котушок від телефонного кабелю, сьорбали еспресо й чекали своєї черги. Студенти молодших курсів, вбрані в джинси й чорні светри з високими комірами, приносили до столиків нові філіжанки та забирали спорожнілі.

— Ой, які ж то були рукавички, оті, зі шкіри фавна[229], — захоплено торочила своє Мавпочка. — Відтепер я з усіх крамниць вибиратиму лише La jettatura[230]. — Простягнувши руку, аби провести пальцями по Щуролуповій щелепі, вона промуркотіла: — Подумай лишень, які вони м'яке-е-енькі.

А на крихітній сцені поет, який мав такий вигляд, наче днями спав у копиці сіна, декламував:

Більш леді до ніг йому не упадала,
А перед ним в сяйві слави постала.

Щуролуп закотив очі під лоба, а тоді, осідлавши коника красномовства, сказав:

— Секс — це лише питання влади. Панування й покора — ото в кількох словах уся суть цієї гри.

— Але ж між нами все інакше, — сказала Мавпочка. — Адже так, солоденький?

Він поблажливо поплескав її по руці.

— Хтось має брати, а хтось — давати. Просто такою є природа речей. Чоловік є природним агресором. Жінка ж є пасивною, її покликання — приводити на світ нащадків і виховувати їх. Тож неспростовним є той факт, що кохання в дії — це сутичка твердого й м'якого, заволодіння й піддатливість, війна в мініатюрі. Усе решта — залицяння, відчуження, примирення — то лише очищення та сублімація цих первісних сил.

— Ти — тварюка, — надула губи Мавпочка. Після того провадила далі, уже улесливим тоном: — Але ж, мій солодкий пиріжечку, нікому не подобається, коли ним розпоряджаються весь час.

— Звісно, у трилюбощах, — задумливо проказав Щуролуп, — усе зовсім інакше. Може бути по-різному, та зазвичай нагорі в таких стосунках опиняються двоє. Аби втримати рівновагу, та, що опиняється на споді, мусить зазнавати подвійного домінування. Їй доведеться навчитися підлещуватися. Плазувати. Вона буде змушена полюбити своє приниження.

Мавпочка кинула на Джейн швидкий погляд — її очі були колючими й поблискували, неначе гагатові ґудзики, а ніздрі тріпотіли. Вона похитала головою й відвернулася.

— Це — збочення.

— О, так, — погодився Щуролуп. — А втім, як і багато інших речей.

Джейн уважно вдивлялася у свічник, що стояв на стільниці. Спостерігала, як полум'я, оточене товстим шаром червоного скла, то щезає, то з'являється знову. Неначе нетля, що силкується випурхнути на свободу.

— Ти казав, що хотів мені щось розповісти.

Осяйна, чарівна, ставна та яскрава
Мов колона ясна край Прекрасної Брами, —

— Га? Таки хотів. Твоє зникнення супроводжувалося таким сум'яттям і низкою таких дивних подій... — Щуролуп витягнув із внутрішньої кишені свого піджака конверта й поклав його на стіл поруч зі своєю філіжанкою. Та щойно Джейн потягнулася до конверта, він підсунув його до себе. — Дивних, направду дивних подій. Ти зникла так раптово, що навіть не завдала собі клопоту попрощатися зі своїми давніми друзями. І це після всього, що ми одне для одного означали. Це пробудило мій інтерес, і я вирішив трохи пошукати.

— То ви що, були разом? — різко запитала Мавпочка.

— Ні.

— Та то була просто дурна помилка молодості. — Щуролуп легковажно змахнув долонею. — Я переконав Остюка, щоб той подав запит до Дітоловчого управління. — Він промовисто постукав кінчиками пальців по конверту. — Хіба тобі не цікаво, що вони відповіли?

Сама — та Брама, крізь яку любов
До храму входить[231]...

Поетів голос був високий, гугнявий та нерішучий, справжній букет неприємних якостей.

— Невже ми маємо слухати це лайно? Ні, мені зовсім не цікаво. Яке мені до того діло?

— А й справді, яке тобі діло? — Щуролуп повернув конверта назад до кишені й різко змінив тему. — Сподіваюся, тобі сподобався цей вечір, моя солоденька Мавпочко? Поблукали Містом, подивилися на вітрини, попровадили приємні розмови.

Вона обійняла його.

— Авжеж, мені сподобався цей вечір. Ти ж бо й сам це знаєш, мій Щурчику.

— А якби ти могла отримати якусь одну річ з усіх, на які ми сьогодні дивилися, що саме ти б вибрала?

— Ой, рукавички зі шкіри фавна. Без питань, саме рукавички.

Щуролуп обернувся до Джейн.

— Ти чула, що сказала ця леді. — Він клацнув пальцями, ніби вона мусила йому коритися.

Надто нажахана, аби зібратися на думці та до пуття висловити своє обурення, Джейн закричала:

— Але ж вони навіть на поріг мене не пустять! Цей горішок мені не по зубах. La jettatura — то надто вже шикарна крамниця.

— Ми віримо в тебе. — Щуролуп підвівся, а за ним і Мавпочка. Він по-власницькому взяв її за зад і скерував до виходу. — Наша маленька Меґґі має значно більші здібності, ніж сама думає. — І, озирнувшись через плече, випнув губи, посилаючи їй поцілунок рукою.

Коли ці двоє забралися геть, у залі пролунали ріденькі оплески. Поет закінчив читати. Він зійшов зі сцени, і його місце заступив інший. Вони були схожі, як дві цигарки з однієї пачки. Той, що прийшов на зміну, прочистив горло просто в мікрофон і почав:

Що за гризота тебе їсть, о лицарю прекрасний?
Чому блукаєш самотою в смутку ти неяснім[232]?

Замість того щоб бентежитися, чи стане їй хисту на те, аби вкрасти щось у La jettatura, Джейн слід було навпрямки кинути Щуролупові виклик. Їй слід було сказати йому, що вона ніколи знову для нього не крастиме. Слід було сказати, що в тому конверті не могло бути нічого такого, що зашкодило б її академічному становищу. Що вона його більше не боїться.

Їй так багато всього слід було йому сказати.

* * *

Книгарі зі Старого Ріджентс-Голлу обслуговували все Місто. Оскільки більшу частину Сенодену займав Університет, то й більшість книгарень спеціалізувалися на торгівлі вживаними навчальними посібниками, працями з усіляких темних наук та іншими книжками, що становили особливий інтерес для студентів.

Книгарні мали заввишки два, а то й три поверхи, проте всередині були такими тісними, що двоє покупців не могли вільно протиснутися один повз одного. Колись давно тамтешній водогін було модернізовано, одначе зробили це в такий спосіб, що труби проклали просто попід високою склепінчастою стелею, пофарбованою в колір індиго й усіяною золотими зорями. Пара з тихим, але безугавним сичанням виривалася зі з'єднань одного ряду труб, а на споді другого конденсувалася вода. Дрібна мжичка невпинно сіялася на зелені дахи книгарень і на вимощену плиткою вулицю між ними.

— І чому тобі так кортить дістати книгу орхідеї? Невже без неї ти не зможеш придумати ім'я? — Сирін узяла з підставки коло західних дверей парасольку й розгорнула її. Джейн узяла іншу.

— Можливо, і зможу. А втім, це доволі складно. Це ж бо така особиста річ, розумієш? А мені дуже не хочеться поквапитися з вибором й залишитися з якимось іменем на кшталт Пані Фатіма. — Піднявши парасольки, Джейн і Сирін узялися попід руки. У проході між книгарнями було повно пішоходів.

— Зеленозуба Дженні назвала свою Садочок міс Прімсі.

— Надто квітчасто. Це ім'я майже таке саме кепське, як те, що Елеанор дала своїй.

— Яке ж то ім'я? Скажи-но мені.

— Керівниця.

— Ой, який жах! Таж це ім'я для корови[233]! А знаєш, яке ймення вибрала та бука[234], що живе трохи далі від тебе коридором? Вона присягається, що вирішила зупинитися на імені Небезпечна Облога.

— То хороше ім'я.

— А втім, навряд чи воно привабить багато охочих до штурму. — Сирін захихотіла. — Ворона каже, що думає назвати свою Неминуча Печера Розпачу.

— Та то вона просто журиться. Її хлопець покинув заради якоїсь дівулі, яку обрали за криваву діву й невдовзі мають принести в жертву. А чула, як Нант назвала свою?

— Як?

— Халепа, — цього разу вони обидві засміялися. — А ти?

— М'ясорубка.

— Ой, та годі тобі! Невже справді?

— Ні, звісно, ні. Я назвала її Відвага. Хіба ж то не...

— Хутчіш! — Джейн ухопила подругу за руку й затягнула її до найближчої книгарні. Золочені літери над її дверима свідчили, що це «КНИГАРНЯ ВОГНЕСАЖА». — Сюди!

Приголомшена, Сирін витягнула шию й визирнула в прохід.

— Джейн! Та що це з тобою... — І тут повз двері книгарні пройшов Пак Ельшир. Його обличчя було похмуре. Він сягнистим кроком простував під дощем, був без парасольки, простоволосий і не дивився ані праворуч, ані ліворуч. Аж ось його поглинула хвиля парасольок, що здіймалася й опадала. Сирін роздратовано пирхнула. — О, Пак. Ця ситуація, що виникла між ним і тобою, просто в жодні ворота не лізе.

У Джейн тьохнуло серце.

— Яка ще ситуація? Що він про мене казав?

— Нічого він про тебе не казав, і знаєш чому? Бо ти його ігноруєш, ти його уникаєш, ти не хочеш мати з ним нічого спільного. Він не може хотіти того, чого, наскільки йому відомо, не існує.

Джейн заходилася порпатися в різноманітних сонниках, збірках кросвордів і зільниках, які лежали на таці разом із рештою нерозпроданих примірників.

— Його немов огортає сморід смерті. Таж, навіть не дивлячись на нього, можна впевнено сказати, що він не переживе Тейнду.

— Це лише робить його ще принаднішим. Це мало б задовольнити всі твої притлумлені розпусні бажання. — В очах Сирін затанцював сердитий вогник. — Та годі тобі, Джейн, це ж просто ідеальна нагода. Ти можеш робити з ним усе, що тобі заманеться, і він не підкочуватиме до тебе наступного семестру, щоб нагадати про те, що між вами було. Та будь-яка нормальна дівчина вбити ладна за таку нагоду.

— Ну, я вже таке проходила раніше, тож з мене годі, дякую. Ніколи знову.

Сирін тупнула ногою.

— Церковні дзвони та вода святая! Та ти, бляха, просто неможлива. Не знаю, чому я досі з тобою панькаюся.

— Але я...

— Облиш ці балачки! Та щоб я ще колись зробила тобі якусь ласку — дзуськи!

Пополотніла від люті, Сирін вибігла з книгарні й з гуркотом захряснула за собою двері. За мить вона зникла у вихрових потоках юрби.

Джейн була ошелешена. Вона не бачила жодного сенсу в тому, що щойно сталося. Однієї миті Сирін сміялася, а вже наступної — лютувала. Її веселий настрій випарувався так само швидко, як зникає світло на луці, коли хмара, плинучи небом, заступає собою сонце. Ніщо з того, що сказала Джейн, не могло спричинити такої різкої переміни.

Вона зітхнула, обернулася до полиць і поклала руку саме на те, що шукала. То був тонкий том у гарно оздобленій шкіряній оправі, затитулований «Ім'я Орхідеї». Джейн погортала книгу, в якій було з дюжину розфарбованих вручну гравюр і словник, що містив кілька сотень імен, до кожного з яких додавалося докладне тлумачення, вказувалося походження і зважувалися всі його переваги й недоліки. Тримати цю книгу в руках означало бажати її.

Джейн роззирнулася книгарнею. Та була порожня, і дівчина поглянула вгору. Здавалося, ніби горішні полиці зменшувалися, віддаляючись у нескінченну височінь. Під жарівками, що звисали зі стелі, стояла довга й вузька драбина. Вона здіймалася ген до віддалених ділянок, туди, де в темряві губилися безкраї ряди книжок.

— Агов? — погукала вона. — Чи є тут хто? Пане... — яке ж то ім'я було над входом? — ...пане Вогнесаже?

Ніхто не озвався. Джейн знизала плечима й попрямувала до дверей.

Роздратовано заторохкотіла драбина. З височини, злазячи додолу вниз головою, спускався старий кобблі[235]. Діставшись восьмого щабля, він зіскочив з драбини, перевернувся в повітрі й з глухим звуком приземлився на ноги.

— Не для продажу! — Він вихопив книжку з рук Джейн.

— Що? — Джейн відступила на крок назад.

— Не для продажу, не для продажу! Чи ви недоумкувата? «Не для продажу» означає, що ви не можете це купити. — Пан Вогнесаж стояв, сягаючи їй талії, а його напівобідкові окуляри в золотій оправі яскравими півколами виблискували на тлі його чорного обличчя й посивілих брів. — Забирайтеся звідси, для вас тут нічого немає.

— Гм... адже це — книгарня, чи не так?

— Ну то й що з того?

— У більшості книгарень продають книжки.

— Не змагайтеся зі мною в логіці. — Вогнесаж переклав книгу орхідеї з руки до ноги й, навіть не дивлячись на неї, поставив на найнижчу полицю. Навмисно чи ні, а він стояв якраз між Джейн і дверима. Інакше дівчина просто пішла б звідси. — Я добре знайомий з вашими злодійкуватими планами. Та ці книги — мої, чуєте? Мої! Я боронитиму їх до самої смерті, і це не якесь там порожнє хизування.

Джейн усвідомила, що тремтить.

— Це — найбожевільніша книгарня з усіх, де я бувала.

— Найбожевільніша? — кутастий і моторний, книгар напосівся на дівчину, погрозливо махаючи пальцем у неї під носом. — Я добре знаю таких, як ви, і всі ваші жалюгідні омани. О так, я знаю. Ви гадаєте, ніби книгозбірня має бути схожа на розум якогось великого й шляхетного Вченого — усеосяжний, усебічно освічений та точно впорядкований. У ньому кожна думка врівноважена, а кожний факт — легкодоступний. Якщо він і схильний до якихось упереджень, то лише до таких, які існують у самій природі пізнання. А навіть якщо в тому сукупному всезнанні з'явиться якась прогалина, то ціла орда служників негайно поквапиться залатати її найліпшими з наявних томів, кожний з яких зважений та скуштований, аби впевнитися, що якість і смак тієї інформації є досить соковитими для вжитку. І цю незрілу, дитячу вигадку, цього сміховинного володаря знань ви вважаєте за щось добре. Припиніть нудити світом і просто тіштеся життям!

— Якби ви лишень відступили на крок-другий, я б уже звідси пішла.

— Ви насміхаєтеся з моєї книгарні, адже вона більше схожа на ваш розум, яким він є насправді: сповнений хаотично нагромаджених знань, захаращений неперевіреними твердженнями — першими-ліпшими, що трапилися напохваті, заповнений сумнівною й суперечливою інформацією. Щоразу, шукаючи потрібний вам том, ви розумієте, що він десь тут є, однак не на місці, та ще й застарілий. Мотлох і скарби перемішані так ретельно, що важко розрізнити, що є що. — Він навмання вихопив з полиці книжку й прочитав те, що було написано на її корінці: — «Гобова базгранина». От що то може бути? Розмисли про каміни? Мальовничі пригоди молодого демона? Божевільні карлючки схибленого маніяка? Хто може сказати напевне? — Він поставив книжку на місце й витягнув іншу. — «Межозлодій та Позамежозлодій[236]», це, поза всяким сумнівом, книжка про веселі витівки двох дотепних і милих пройдисвітів, а стоїть вона на полиці поруч із отим надзвичайно корисним довідником, що має назву «Невимовні культи[237]». І хто за ними доглядає, хто впорядковує й поповнює їхні запаси? Я, один лиш я.

— Усе гаразд. Я не хочу нічого купувати. Я передумала.

— То думайте! Хоч іноді використовуйте свою голову, адже ми цінуємо в інших не тотожність, а самобутність. Саме наші відмінності роблять нас особливими. Якби ви зустріли свого високо оціненого Вченого, який походжав би в цьому-таки коридорі зі своїми досконалими рисами й бездоганною манерою висловлюватися, то подумали б, що він добре обізнаний, але навдивовижу нудний — суцільна мішанина фактів і цитат, не більше того.

І порівняйте це з усією дотепністю та розмаїтістю, з усім тим нескінченним подивом, який дарує моя мила, мила господиня. — І він наосліп, з великою любов'ю заходився погладжувати книжки своєю рябою старечою рукою. — Ах, невже ви бажаєте бачити її понівеченою, змалілою й лоботомованою? О, яка жахлива, жахлива, десять тисяч разів жахлива доля!

— Це ж була лише одна книга!

— Перепрошую, — у двері книгарні просунула голову жінка-ящірка з лагідним обличчям. — Я проведу юну леді. Гадаю, спершу вона хотіла завітати до моєї книгарні. А ви сядьте собі, дідуню. Перепочиньте трохи.

— Га? — Вогнесаж стрепенувся й повернувся до дверей. Його обличчя набрало спантеличеного виразу, затим його коліна підігнулися, і він повільно та важко опустився на картонну коробку, ущерть наповнену всілякими мапами, памфлетами та рекламними буклетами. — Утрачено, все втрачено назавжди, — побивався він.

Це була нагода, якої Джейн потребувала. Вона взялася за простягнуту руку жінки-ящірки й обережно переступила через кобблі, який навіть не звернув на те уваги. Тепер шлях був вільний.

На порозі книгарні вона розгорнула парасольку й стиха запитала:

— Що то було?

— То наш професійний ризик, — відказала жінка-ящірка, знизавши плечима. Вона була важкотіла й, відповідно, її рухи були млявими. — Починаєш з того, що читаєш книжки, а закінчуєш тим, що їх любиш.

— Але ж усі ті навіжені балачки про смерть, понівечення та лоботомію!

— Три дні тому кожному з нас прийшло попередження. — Вона видобула з кишені свого фартуха тоненький жовтий аркуш, розгорнула його, переглянула, знову згорнула й поклала назад. — Міська влада збиратиме десятину з наших книжкових запасів для вогнищ Тейнду. До того Вогнесаж функціонував ще більш-менш нормально. Та коли він спробував відсіяти зайві книжки, то виявив, що просто не може цього зробити. Дехто з нас прийшов до нього з картонними коробками, щоб допомогти йому почати. Ми скидали до тих коробок усілякі дублікати, тексти низького ґатунку, усі ті речі, які б ніколи не продалися. Він ходив за нами слідом і порпався в коробках, а тоді невдоволено скрипів і вихоплював їх назад. Наприкінці дня ми мали одну-єдину картонну коробку, на дні якої лежав однісінький любовний роман, якому бракувало м'якої обкладинки, та й той він відклав для подальшого розгляду. Тож ми здалися.

— І що з ним станеться?

— Вони загарбають усі його книжки, і його разом з ними.

— Але ж це жахливо. Невже ви не можете його зупинити?

— Дитино, ну що доброго в книгареві, який не продає книжок? Це звучить жорстоко, проте саме таких безталанників Тейнд і має прибрати. Без нього нам буде ліпше. — Жінка-ящірка сумно всміхнулася й зникла за дверима сусідньої книгарні.

Джейн постояла під дощем, вагаючись. Урешті-решт вона знову ступила досередини.

— Пане Вогнесаже!

Не підводячи погляду, він промовив:

— Хто ви?

— Ніхто. Друг. Послухайте мене. Місто хоче лише десяту частину ваших книжок. Зважте на те, скільки сотень і тисяч томів ви маєте — таж ви навіть не зможете їх усі прочитати!

Пан Вогнесаж підвів погляд, і в його очах Джейн побачила уперту непохитність старого коріння, фанатичну рішучість, яку можна вбити, але нізащо не вдасться ослабити.

— Краще вже ми з нею згоримо разом, аніж я збережу життя й мешкатиму в трупі моєї коханої, повсякчас оточений споминами про її колишню вроду.

— Ваша книгозбірня — не жінка. Це лише метафора, абстракція! Ви помрете ні за що, просто заради принципу, який ніхто, крім вас, не може навіть осягнути.

Промовляючи це, Джейн переконалася, що сама б вона ніколи добровільно не віддала життя заради принципу. Дівчина знала, що почуватиметься винною через це, та розуміла, що однаково посміхатиметься й брехатиме, поступатиметься та прикидатиметься, робитиме все, аби лиш вижити. Їй було трохи сумно це усвідомлювати, та водночас вона почувалася дуже дорослою.

— Проте, зрештою, я йду на смерть не заради принципів. — Обіруч обхопивши альманах, Вогнесаж пригорнув його до своїх грудей. Голос старого книгаря тихішав відповідно до того, як слабшав його інтерес до Джейн. — А заради книг.

* * *

Увійти до крамниці La jettatura було однаково, що поринути в чарівний сон. Замість тихої надокучливої музики, що лунала в крамницях торговельного центру, тут панувала текстурована, багатошарова тиша. Джейн протиснулася повз вішаки з пальтами, що височіли, наче сосни, і її щоки ніжно торкнулася розкішна м'якість вікуньї[238]. Тут був м'який полиск латуні, а там лунав лагідний дзенькіт ручного дзвоника. Усе навколо об'єднало зусилля, щоб заспокоїти почуття відвідувачів. А втім, повітря тут тремтіло від напруги, ніби до кімнати ось-ось мав увійти вельможний ельф.

Спостерігаючи за покупцями, Джейн підібрала собі таке вбрання, яке дало б їй змогу безперешкодно пройти досередини. Вона порвала свої найкращі джинси на колінах і ще в трьох місцях на стегнах, повискубувавши нитки так, щоб вони стирчали назовні, білі й зухвалі. Поверх чорного мереживного ліфчика вдягла блузку з прозорого шовку й додала разок перлового намиста, достатньо старомодного на вигляд, аби одразу було зрозуміло, що воно дісталося їй у спадок. На додачу до цього дівчина накинула на себе позичену у Ворони вишивану куртку, яку та придбала майже задурно під час самостійної дослідницької екскурсії до гірської країни Лайонесс.

Образ довершував легкий макіяж. Оглянувши результати старань у дзеркалі, Джейн вирішила, що перетворилася на зриме уособлення теґійської дівчини з грішми, яка щосили намагається бути схожою на ельфійське поріддя з гонором.

Рукавички зі шкіри фавна було виставлено в передній частині крамниці. Джейн пройшла повз, навіть не поглянувши на них. То був її звичний спосіб дій. Дівчина провела пальцями над вітриною з тоненькими, наче павутинка, жіночими сорочками, що чіплялися до кінчиків її пальців, коли вона їх торкалася, а тоді попрямувала далі довгим і звивистим проходом повз осінні шалі та сумочки насиченого брунатного відтінку засохлого дубового листя. Вона сполохала вивірку, і та чкурнула геть, зникнувши серед шерстяних спідниць.

І хай куди Джейн ішла, усюди відчувала на собі позирк маленьких, ясних очей. А втім, щоразу, озираючись, вона виявляла, що персонал крамниці тримався на шанобливій відстані, відвертав голови й одразу ставав якомога непримітнішим. Їхня пильність була досконалою.

Цього разу, безумовно, доведеться вдатися до тактики хапай-та-тікай.

Перед крамницею La jettatura лежав брукований коридор, по той бік якого був глухий кут, який займали контори різноманітних службовців. Джейн могла стрімголов дременути через контору страхового агента, вискочити через її задні двері, завернути за ріг і зникнути в жіночій вбиральні, і зробити це їй доведеться в один миг ока. У кабінці вбиральні вона стане на унітаз і, підтягнувшись, пролізе в простір за підвісною стелею, а вже звідти зможе дістатися до десятка місць. Дівчина вже відсунула набік акустичну панель і перевірила, чи, бува, не стежать за простором у стелі тролі-охоронці. Усе, що їй було треба — це рішучість і швидкість.

Щоб заспокоїтися, вона повільно й глибоко вдихнула.

— Панянко, — її руки торкнувся стрункий і шанобливий фейрі в бездоганно непримітному вбранні. — Я хотів би перемовитися з вами кількома словами.

— Я справді не думаю, що... — Джейн почала було відвертатися, аби піти, аж раптом скрикнула від болю, коли рука незнайомця зімкнулася навколо її зап'ястка.

Його вибачлива усмішка не торкалася очей.

— Ось тут нам буде зручно.

У затінку блакитнувато-зеленої мармурової колони стояло два оббиті плюшем крісла. Напасник відпустив Джейн, щоб вона могла сісти. Тоді й сам усівся, легенько підсмикуючи холоші штанів на колінах, щоб тканина не зім'ялася. Своє крісло він розвернув так, аби сидіти з нею майже обличчям до обличчя. Певно, збоку вони скидалися на давніх друзів, які вирішили потеревенити віч-на-віч.

— Мене звати Тхір. Я завідую охороною цієї крамниці. Я не міг не помітити, що ви маєте на думці вкрасти дещо з нашого краму.

Джейн надала своєму голосу якомога сильнішого обурення.

— Ви не можете казати таких речей, просто поглянувши на мене.

— Невже? Усі ми виказуємо себе набагато сильніше, ніж самі підозрюємо. Подивімося на те, які тонкі сигнали можна розгледіти у вас. Не завдавайте собі клопоту нічого заперечувати. Це просто вправа. — Якусь мить він невідривно дивився на неї. Його повіки низько опустилися на очі, що були так само білі, як і зуби. — Ви — людина, підміна, навчаєтеся в Університеті. Спеціалізуєтеся радше на чарівницьких, аніж на вільних мистецтвах. Це очевидно. Красти ви збираєтеся не для себе. — Він засмучено поцокав язиком. — Хтось дістає задоволення, змушуючи вас це робити. Це прикрість, але трапляється таке частіше, ніж ви можете подумати. Одначе ви не така пересічна, якою можете видатися на перший погляд. До вас горнеться якась тінь. Від вас віє холодним залізом. Десь є завод, який хотів би запопасти вас назад, панянко.

Джейн вже почала підводитися, але Тхорова долоня поплескала її по коліну.

— Даруйте. Наша клієнтура потребує спокійного й приємного оточення. Якщо ви не сприятимете дотриманню спокою, що ж... Проте ви сприятимете, чи не так?

Вона сіла. Тхір запитально здійняв одну брову, спонукаючи дівчину до відповіді.

— Так. Так, я сприятиму.

— Гаразд. Я хочу нагадати вам, що ми просто провадимо приємну бесіду, не більше. — Він витягнув із внутрішньої кишені невелику коробочку й витрусив з неї льодяник для горла. Джейн не запропонував. Шиферно-сірий юнко[239], який досі сидів на вішакові з італійськими шарфами, злетів з нього та пурхнув геть. — Ви — надзвичайно самотня дитина, — мовив Тхір. — Скажіть-но мені таке: чи знаєте ви, якими є покарання за крамничну крадіжку?

Коли Джейн заперечно похитала головою, Тхір підібгав губи.

— Тоді дозвольте мені вам розповісти. За крадіжку пари рукавичок — у будь-якому разі рукавичок такої якості, як ті, що продаємо ми, — на злодія чекають такі покарання, як-от: шмагання, публічне приниження й, можливо, втрата однієї руки.

Джейн відчула напад нудоти. Певно, це відбилося на її обличчі, оскільки Тхір доброзичливо нагадав їй:

— Та ви ще нічого не вкрали. Проте дозвольте мені продовжити свою думку. Уявімо, що ви вдерлися до чийогось житла, озброєна, скажімо, ножем. Припустімо, що житло ви вибрали добре. Ви можете розраховувати на те, що винесете звідти золоті зливки, коштовності, можливо, кілька предметів, які становлять художню цінність. У будь-якому разі оберемок столового срібла. Для крадіжки зі зламом треба трохи більше винахідливості, аніж для крадіжки в крамниці, хіба ні? Проте й здобутки потенційно набагато більші, ніж пара рукавичок зі шкіри фавна. І якими ж є покарання за цей злочин, як гадаєте? Шмагання, публічне приниження і, можливо, втрата однієї руки.

Джейн зачекала, та Тхір більше нічого не сказав. Вона й гадки не мала, що означали ці його слова. Сказане скидалося на одну з тих історій, що їх оракул розповідає на ваші іменини і які рясніють призвістками, але водночас є такими обтічними й таємничими, що годі навіть намагатися осягнути їхній сенс.

Тхір підвівся й запропонував їй руку. Вона узяла її.

— Я хочу, аби ви довго й серйозно поміркували над тим, що я щойно сказав.

— Я поміркую, — відповіла Джейн.

— Чудово.

Тхір провів її до передньої частини крамниці, а коло дверей відпустив і, ґречно вклонившись, мовив:

— Мені було надзвичайно приємно з вами побалакати. І, якщо ваша ласка, дозвольте нагадати вам, що, коли ваші фінансові справи налагодяться, у La jettatura вас охоче обслужать.

* * *

— Я тебе шукав, — сказав Пак Ельшир.

Джейн рвучко обернулася. Вона сховала свого велосипеда до громадської шафки двома поверхами нижче крамниці. Дівчина саме відмикала шафку, коли це раптом за її плечем з'явився Пак.

Його рука зімкнулася навколо чогось і запхала це до кишені джинсів.

— Слухай, — сказав він. — Я чув, що в тебе виникли невеличкі проблеми з новим хлопцем Мавпочки.

— Не розумію, яке тобі до того діло.

Якусь мить він постояв мовчки, опустивши голову й заклавши великі пальці за свій пасок. Повз нього з дзижчанням мчали велосипеди, їхні водії сердито брязкали дзвониками, та Пак анітрохи на них не зважав.

— Авжеж, але, знаєш, я маю кількох друзів на вулиці. Якщо хочеш, можу влаштувати так, щоб вони трохи з тим Щуролупом потеревенили. Деякі з тих хлопців можуть бути вельми переконливими.

Джейн зняла з гачка свій велосипед й опустила його задньою шиною на підлогу.

— Якби я справді потребувала твоєї допомоги, то, безперечно, була б тобі за неї дуже вдячна.

— Послухай, — сказав Пак. — Я знаю таких типів, як він. Вони вважають себе казна-якими крутеликами, але насправді такими не є. Насправді вони просто паскудники. Такі, як він, скинуть тебе у вентиляційну шахту просто заради розваги, якщо думають, що їм це так минеться. Проте зламай такому лише один палець — мізинчик, зауваж! — він здійняв вгору власний мізинець, — і побачиш, як уся його крутість вмить щезне. Більше ти його ніколи не зустрінеш, я обіцяю.

Стиснувши губи в тонку лінію, Джейн похитала головою. Вона воліла не зустрічатися з ним очима.

— Тобі не треба про це нічого знати. Просто скажи мені, що ти не заперечуєш.

Джейн швидко нахилила голову, надягла шолом і затягнула ремінець.

— Нічого такого я тобі казати не збираюся. Може, мені до вподоби те, що відбувається. Може, мені подобається Щуролуп. Може, у мене проблеми не з ним, а з тобою. Чи ти колись думав про таке? — нахилившись, Джейн прикріпила до штанів затискачі. Випроставшись, вона з такою силою вчепилася в кермо велосипеда, що суглоби її пальців побіліли. — Тож забирайся геть з-перед моїх очей, гаразд? Забирайся геть з мого життя. Просто... облиш мене!

Пак явно не йняв віри жодному її слову, а його очі люто палали. Тоді він стиха процідив:

— Просто май це на увазі.

Джейн сіла на велосипед, натиснула на педалі й хутко поїхала геть.

Проте з нею залишився погляд Пакових очей, збентежена турбота його голосу й запах шкіряної куртки. Він бачив її глибше, ніж будь-хто інший, і не так зі слів, як з тону й тембру його голосу вона розуміла, що йому справді не байдуже до неї.

Його очі повільно поблякли й стерлися з пам'яті, а за ними — і спогад про його голос. Та запах шкіри лишався з нею цілий день і більшу частину ночі.

Розділ шістнадцятий

Ворона пропонувала дівчатам зібратися разом із кількома друзями й влаштувати оргію з нагоди ім'янаречення. Загалом Джейн подобались оргії, проте її не тішила думка про те, щоб робити з цього велику подію. Щось тихе й змістовне більше б припало їй до смаку.

Тож напередодні зимових канікул у коридорі після занять вона перемовилася кількома словами з Джиммі Стрибунцем. Той був непоганим хлопцем, хіба що трохи флегматичним. Він примудрився тишком-нишком провести її до своєї кімнати в гуртожитку. День був холодний, і в куточках його вікна збиралася сльота. Хлопець опустив жалюзі й ретельно перестелив ліжко.

Вони трохи попестилися, а тоді зняли одне з одного одяг.

— Де та книжечка? — запитав Джиммі. Джейн передала йому молитовник і сіла в головах ліжка, відхилившись назад і широко розвівши коліна. Він запалив запашну паличку й низько схилився над її піхвою.

— Маленька красуне, квітко життя, — почав він.

Його член уже був напружений. А що Джиммі був короткозорий, то окулярів знімати не став. Тримаючи молитовника в одній руці, він з урочистим виразом обличчя справляв літургію, прославляючи кожну властивість її розкішниці — кольори, текстуру, форму та запах. Усе це видавалося Джейн страшенно кумедним, і їй доводилося докладати зусиль, аби не засміятися.

— Хай усі відвідувачі віддають тобі належну шану. — Він перехилив пляшечку з червоним миром і дав краплині впасти на живіт Джейн. Олія легенько лоскотала її шкіру, стікаючи вниз. Повітря було холодне, від нього соски Джейн затверділи, а шкіра на руках узялася сиротами.

— Хай ти ніколи не знатимеш нужди. — Джиммі відкоркував пляшечку золотавого мира.

По кожній молитві він схилявся дедалі нижче, і його рот наближався до неї. Джейн відчувала на своїх стегнах тепло його дихання — воно легенько ворушило волосся на її промежині, м'яко обвівало піхву. Низький голос Джиммі, що промовляв монотонні молитви, наскрізь проймав її плоть, проте сам він поки до неї не торкався. Поступово бажання сміятися минулося, і її охопила болісна жага. Однак важливо було зачекати.

Нарешті Джиммі випростався й відклав книжечку.

— Яке ім'я обрала ти для неї?

— Маленька Джейн.

— Хай буде так.

Джиммі Стрибунець налив прозорого мира, тоді відклав окуляри вбік і, змішавши олії, ушанував Маленьку Джейн своїми руками. Невдовзі він ушанував її своїм ротом. Зрештою Джейн ухопила його за волосся й притягнула його рота до свого, і тоді Джиммі вшанував її усім, чим мав.

Із суто технічного погляду церемонію було завершено, але з практичного боку надзвичайну вагу мало те, що відбудеться потім. Мета ім'янаречення полягала в тім, щоб зробити Маленьку Джейн прихильною й поступливою, перетворити її на подругу та спільницю на все життя. Її майбутня поведінка великою мірою залежала від її першого після наречення досвіду.

На якийсь час Джейн цілковито зосередилася на тому, щоб зробити цей досвід справді гарним, а потім вона відволіклася. Час минав, обличчя Джиммі розчервонілося, і він почав видавати звуки, що нагадували пихкання зіпсутого парового двигуна. Джейн обвила його ногами за поперек і щосили притисла до себе.

А тоді вона кінчила, і кімната наповнилася метеликами.

Джиммі приголомшено підвів очі. Його обличчя набуло спантеличеного виразу, від подиву він аж рота роззявив, а потім засміявся. Повсюди тріпотіли яскраві крильця — червоні, жовтогарячі, кобальтово-сині пластівні миготіли, то з'являючись, то зникаючи в небуття, сповнюючи простір кімнати швидкоплинними візерунками, які можна було побачити лише мигцем, але годі було розгледіти як слід, перш ніж вони розчинялися, набуваючи нових форм. Це було наче опинитися всередині калейдоскопа. Джиммі хапнув ротом крихітного косатця[240] й мало не задихнувся, і, поки Джейн нарешті припинила стукати його по спині, вони обоє вже безпорадно заходилися сміхом.

Потім вони поквапливо натягнули на себе свій одяг і, махаючи рушниками, повиганяли більшість метеликів у коридор. Щойно вони зачинили двері, як коридорний наглядач вискочив зі своєї кімнати й почав із криком кидатися коридором туди-сюди, шукаючи відповідальних за цей безлад. Аби притлумити своє нестримне хихотіння, Джейн упала долілиць на ліжко і впилася зубами в подушку. У неї вже болів живіт від сміху. Якоїсь миті наглядач підійшов просто до їхніх дверей і став прислухатися. Їх мало не викрили, та все обійшлося.

Початок видавався якнайсприятливішим.

* * *

Наступний день був не по сезону теплим, і Джейн вийшла на Кампанілу[241] в легенькій вітрівці. За її пам'яті дзвони Кампаніли ще ніколи не дзвонили. Либонь, на таке просто не було грошей. Хай там як, а погожої днини це було пречудове місце, щоб позависати з кількома подругами, поніжитися на сонечку й, можливо, покурити травички.

Зірвався несподіваний вітерець і відкинув волосся Джейн назад. Вона встромила руки до кишень джинсів і підставила обличчя вітрові. З вершини Тінтаґеля[242] вона могла бачити три інші будівлі Університету, а ген за ними громадилися ряди великих і малих будівель, які утворювали Велике Сіре Місто. Вони скидалися на кам'яне військо, що маршувало кудись за небокрай, на битву. Будівлі видавалися сірими й імлистими на тлі небес, які були білі, наче чистий аркуш паперу.

Сирін іще не прийшла, та Джейн однаково згорнула собі самокрутку. На те, щоб її запалити, пішло три сірники. Вона затягнулася, заплющила очі, а тоді повільно видихнула. Спираючись спиною на одну з опорних балок Кампаніли, вона задивилася вгору на чорні бронзові дзвони, помережані білими ляпками голубиного посліду.

І тоді її сповнило якесь сумовите збудження. Джейн відчувала, що якимось чином вона таки зможе вижити, дістане грошей, щоб завершити своє навчання, й знайде собі місце в цьому світі. Вона дедалі сильніше переконувалася в цьому, дивлячись на глухі стіни міських будівель, що височіли, наче бескиди. У цьому неосяжному й безликому середовищі має бути доволі ніш, які могли б слугувати прихистком для когось такого маленького та незначного, як вона.

— Збіса гарний краєвид, еге ж?

Дівчина озирнулася. Мовець сидів навпочіпки на краєчку кам'яної балюстради. Він мав мавпячі надбрів'я, скошене підборіддя, зизі очі, відвислі губи, кирпатий ніс, кажанячі крила, округле черево, цапині роги, горбату спину, задні лапи, як у сфінкса — загалом був просто чарівний. У його вузеньких розкосих очах виблискували розбишацькі вогники. Ґарґуйль.

— Так, — сказала вона. — Так, краєвид і справді гарний.

— Ви ту штуку отак і триматимете цілісінький день?

Джейн опустила погляд на свою руку, тоді підвела його на ґарґуйля. Покопирсалась у наплічнику, шукаючи чогось досить важкого. Тоді поклала косяка на балюстраду, притиснувши його зверху пудреницею.

— Бажаєте затягнутися?

— Залюбки. — Ґарґуйль підсунувся ближче й простягнув довгу, схожу на мавпячу, руку. Його грубі пальці стиснули самокрутку. Він повільно й усмак затягнувся, а тоді передав косяка Джейн, тримаючи його у витягнутій руці. Джейн заперечно похитала головою. Їй було дещо відомо про мисливські стратегії ґарґуйлів.

— Як вас звати? — запитав ґарґуйль.

— Джейн.

Він різко, незграбно, майже комічно вклонився.

— Сордідо ді Орґулос[243], до ваших послуг. Прийшли сюди, щоб упорядкувати свої думки, адже так?

— Ні, я сподіваюся тут де з ким зустрітися. — Джейн чекала на Сирін, та й Нант казала, що хотіла б позависати на дзвіниці о цій порі.

— От і я також сподіваюся.

Джейн вдивлялася в Місто, насолоджувалася його складністю, його розмірами, його тишею. Зрештою, радше з ввічливості, ніж із цікавості, вона запитала:

— Чекаєте на іншого ґарґуйля?

Сордідо реготнув.

— Ха! Оце вже дзуськи! Ми, кам'яний народ, надто цінуємо власну територію, щоб отак з доброго дива навідуватися одне до одного. Мені, до прикладу, належить південний бік вежі, п'ятнадцять горішніх поверхів. Північний бік, зокрема верхня його частина, належить Лордо ді Бранстоку[244]. Унизу хазяйнує Соццо ді Тінтаґель[245], місцевий хлопака. А якщо раптом один з отих проноз суне лапу на мою територію, то я вже покажу тому негідникові, як воно — падати з висоти. Буде йому наука.

Ні, до мене сюди навідується невеличка постійна клієнтура. Вони приходять, аби обговорити зі мною всілякі речі. Я — хороший слухач. Це тому, що маю такий повільний метаболізм. Мені не так просто набриднути.

— І про що ж вони говорять?

— Ви здивувалися б, якби дізналися. Розповідають про все те лайно, про яке й найліпшим друзям не розкажуть. Більшості з них просто кортить трохи позагравати з небезпекою. Інші мають серйозну схильність до самознищення. Вони говорять. Я слухаю. Вони просять моєї поради. Я раджу. Зрідка мені вдається балачками затуркати котромусь із них голову й умовити його плигнути за край. Тоді я трапезую. У дев'ятьох випадках з десяти саме цього вони й прагнули від самого початку. Я покладаю неабиякі надії на ту, що полюбляє приходити сюди десь о цій порі.

Джейн охопила темна підозра.

— Ви, бува, не знаєте її імені?

— Нє.

— Висока, має гарні ноги й довге волосся?

— Не ображайтеся, паняночко, але для мене ви всі такі однаковісінькі, що я вас геть не годен розрізнити.

— Ясно, — відказала Джейн і поринула в мовчання.

Якийсь час вони удвох мовчки насолоджувалися краєвидом.

— То як щодо Тейнду? — зненацька запитав Сордідо. — Ви, либонь, чекаєте на нього?

Джейн поглянула на нього.

— Якщо можна так сказати. Щойно про це задумаєшся — одразу уявляєш, що тобі доведеться втратити когось із знайомих, а може, навіть багатьох. Тож я не те щоб із нетерпінням на нього чекаю. Проте, з другого боку, коли Тейнд скінчиться, скінчиться й це тяжке чекання. Можна буде жити далі. Тож, мабуть, було б ліпше, якби Тейнд минув і всьому цьому скоріше настав край. — Вона ненадовго замовкла. — А чому вас узагалі цікавить це питання? Я думала, що ви й ваші родичі недоторканні для Тейнду.

— Це — єдиний час, коли ми наїдаємося досхочу.

— О! — Вона відвела погляд.

— О, — передражнив Сордідо. — Оце так. Яка жахлива вульгарність. — Він розгнівано підвівся на задні лапи й важко розгорнув свої крила. Вони були велетенські. — Погляньте-но на мене. Як гадаєте, скільки енергії треба, щоб підняти в повітря когось такого важезного?

— Ну...

— Багацько, ось скільки. Розповім-но я вам іще дещо, чого ви не знаєте про кам'яний народ. Ми паруємося лише під час лету. Зрозуміло? Отже, раз на десять років ви вщерть заповнюєте свої вулиці мертвечиною, і ми, чіпляючись за стіни, спускаємося додолу, аби досхочу попоїсти. Маю визнати, це видовище — не з приємних, але чия в тому вина? Ми їмо все, що тільки можемо. А тоді починаємо лізти назад, дертися нагору стінами перших-ліпших поближніх будівель.

Це достобіса довге сходження, яке триває годинами. На харчування в нас пішов цілісінький день, тож сонце, певна річ, якраз уже й заходить. А небеса вгорі впилися кров'ю та сяють так яскраво, неначе сама Пекельна Брама. Хмари пурпурові, ніби синець. Ми ліземо нагору, нас охоплює темрява, і сходять зорі. Допоки ми дістанемося на вершину, уже опускається ніч.

Можливо, ви зауважили, що серед кам'яного народу не так багато самиць. Отже, коли наших пані охоплює бажання любощів, то серед панства одразу починається неабияке змагання за їхню прихильність. Сходить місяць. Ми чекаємо. І ось нарешті вона починає співати. — Його пройняв трем. — Нехбет[246]! Ви навіть уявити не можете, які чарівні їхні голоси. Такі солодкозвучні, що, слухаючи їх, тобі хочеться кинутися з вершини будівлі.

Двері, що вели до Тінтаґеля, тихенько відчинились і зачинилися. На Кампанілу вийшла Сирін. Здалося, що вона трохи здивувалася, побачивши Джейн. Однак, якусь мить провагавшись, вона сіла поруч із нею на балюстраді. Тепер вони разом слухали оповідку ґарґуйля.

— ...по одному панове здіймають свої голоси у відповідь. То голоси глибокі й низькі. Можливо, звучимо ми не так гарно, але вельми проникливо. Неначе гуркіт грому, що лунає після жайворової пісні.

Негоден я знати, чи довго ті співи тривають. Коли все це відбувається, ти ніби втрачаєш лік часу. Однак нарешті вона потягується і роззирається навколо. Неквапно так, неначе дражниться. Вона розпростує крила. Вона зістрибує з даху. Вона летить. Ще й досі співаючи, вона злинає у височінь. Ще й досі співаючи, вона лине у височінь.

І тієї-таки миті ми цілковито втрачаємо над собою контроль. Ми видираємося на балюстраду, і тоді вже гору беруть інстинкти. Десь двадцятеро, тридцятеро, а то й сорок із нас збиваються в зграю та летять за нею. Усі ми сповнені сил і рішучості, ми сміємося та жартуємо. Проте паруватиметься вона лише з одним із нас. Тож у хід ідуть усі засоби, і тоді вже багатьом стає непереливки. Отак я й дістав невправний вивих суглоба ноги і втратив двійко пазурів. — Розчепіривши пальці, він випустив кігті, а тоді втягнув їх назад.

Так-от, пані ґарґульї є продовжувачками роду. Вони мають вирощувати дитинчат, годувати їх, а згодом, як вони вже виростуть достатньо, аби почати вбивати одне одного — копняками викидати їх за край даху. Тож, ясна річ, наші пані набагато сильніші, ніж панове. Лише найвдатніші з-поміж нас можуть летіти, не відстаючи від неї. Зграя поступово меншає. І, звісно, завжди є способи переконати суперника, що час йому вже забиратися додому.

Нарешті ви залишаєтеся тільки вдвох — ти і вона. Так, вона ще й досі тримається попереду, але вже не намагається відлетіти подалі. Насправді вона, можливо, трохи сповільнюється. Часом озирається назад, аби поглянути, який ти із себе, і ніби як бісики тобі пускає. Вона нахиляє крило, і на її боці виграє бліде місячне сяйво. А-а-ах-х-х, яка ж вона гарна: велика, худа та жовтаво-брунатна, наче левиця. Її пазурі — кинджали з чорного скла. Її груди — два білі черепи. В її очах — голод.

Описуючи спіраль у небі, вона злітає вгору, і ти летиш слідом. Місто залишається далеко внизу. Повітря холодне й чисте. Кожнісінький твій м'яз немовби вогнем пече, але ти вже наближаєшся до неї. Її крила закривають собою небеса. Вона простягає до тебе свої руки, прекрасна та ніжна, неначе сама Смерть. Запах її мускусу доводить до шалу. Вона хоче тебе — вона не може цього приховати — так само сильно, як ти хочеш її.

Сирін прискорено дихала.

— Це так гарно, — прошепотіла вона.

— От і наші пані так кажуть, — з грудей Сордідо вирвалося довге й глибоке зітхання. — З другого боку, що ще вони можуть сказати? Зрештою, панове вже не мають нагоди висловити своєї думки з цього приводу.

— Перепрошую? — не зрозуміла Джейн.

— Ми не виживаємо після парування, розумієте? Пані мала довгу ніч, і вже невдовзі їй доведеться висиджувати виводок, а це, либонь, понад десяток малят, тож їй потрібна енергія. Їй треба щось їсти.

— Це гротескно! — сказала Джейн.

Сирін мовчала.

— Аякже, на ваш погляд, воно, може, й так. Проте не можна їх, наших пані, у тому винуватити. Така вже наша біологія, тож пані тут нічого не вирішують. — На мить Сордідо охопив смуток. Тоді з очевидним зусиллям він випростався й повільно знизав плечима. — Ну, гаразд. Я не хотів гнітити вас усіма цими балачками, тож вибачайте. Просто така вже ця тема... ну, ви ж бо самі розумієте.

— Розумію.

— Без образ? — Він простягнув свою руку.

— Без об...

— Джейн! — Сирін схопила Джейн і відсмикнула її назад тієї миті, коли та вже потягнулася, щоб узятися за руку ґарґуйля. Кам'яні пальці зімкнулися на порожньому повітрі.

Сордідо закихкотів.

— Трясця!

* * *

Сирін повела Джейн з Кампаніли. Навколо дівчат зімкнулися гранітні коридори й мармурові зали Тінтаґеля, ледь чутно дихнувши на них своїм застояним повітрям. Після пережитого потрясіння Джейн почувалася напруженою й кволою. Проте вона не подякувала Сирін за те, що та врятувала їй життя. Джейн знала, що, поки вона їй не подякує, між нею та подругою зберігатиметься напруга, і Сирін від неї нікуди не дінеться. А Джейн мусила дещо їй сказати.

Вони наосліп простували проходом, стеля якого була така низька, що Джейн мусила нахилятися щоразу, коли проходила попід виходами вентиляційних труб. Стіни оперізували електричні кабелі, прикріплені до них скобами по два й по три в ряд, і петлями нависали понад дверима авдиторій, які виявилися зайвими та були перетворені на склади тривалого зберігання всілякого мотлоху. Картонні коробки із застарілими навчальними програмами й текстами промов, які колись давно виголошували перед випускниками, уже хтозна-скільки стомлено чекали перед дверима, що ніколи не відчиняться для них. Прохід закінчувався глухим кутом, але з одного боку в нього впиралися сходи. Дівчата сіли на горішній сходинці. Знизу долинали чиїсь голоси, і час до часу звучав поквапливий тупіт ніг, однак на сходовому прогоні ніхто не з'являвся. Запилюжене опудало крокодила над їхніми головами повільно оберталося в легеньких потоках повітря, що їх годі було виявити якось інакше. Сіре набиття стирчало з опудала в тих місцях, де розійшлися шви.

— Сирін, що ти собі думаєш? Навіщо ти зустрічаєшся з отим створінням?

Сирін, утупившись поглядом у свої коліна, похитала головою.

Джейн узяла подругу за руки, ті були холодні, наче крига. Сирін схудла; її вилиці загострилися, а в очах з'явився холодний блиск. Вона мала чудовий і приречений вигляд.

— Я знаю, це не моя справа, але ти останнім часом пропустила чимало занять. Дівчата починають говорити всіляке. Вони кажуть, що коли твій середній бал знизиться бодай ще трохи, то на тебе чекає автоматичне відрахування.

— Відрахування! Сміх та й годі.

— От саме про таке ставлення я й кажу! Сирін, послухай, я маю купу власних проблем і просто не можу надто втягуватись у твої. Розумієш? Якщо я спробую допомогти, то це лише нашкодить нам обом. Проте я — твоя подруга. І найменше, що я можу зробити — це застерегти тебе від того, що бачать усі, крім тебе самої.

Сирін сиділа нерухома, як колона. Її обличчя було біле, наче сіль.

— Я призначена, — сказала вона. — Для Тейнду.

«Ти цього не знаєш», — уже майже вимовила Джейн. Проте щось у виразі обличчя Сирін переконало її в протилежному.

— Чому ти так у цьому впевнена?

— Я ворожила. Тричі. Одного разу — на дівочому люстерку. Другого — на калюжі чорнила. Третього — на пригорщі власної крові.

— Ти не можеш знати напевно! Зрештою, передбачення майбутнього не є точною наукою.

— Тричі поспіль? Це вже збіса напевно.

Врешті-решт, Джейн заплакала. Вона не могла нічого з собою вдіяти.

— О Сирін, як ти могла? Ти ж бо незгірш за мене знаєш, якою небезпечною може бути ворожба на майбутнє. У половині випадків те, що ти собі наворожила, ніколи не сталося б насправді, якби ти цього не передбачила. — Вона випустила долоні Сирін, збираючись обійняти й втішити подругу. Та почуття переповнили Джейн ущерть, і натомість вона щосили вдарила її кулаком у плече. Усе це було надто жахливо. — Прокляття! Чому?

Безвиразним, тихим голосом Сирін відказала:

— Я не мала жодних причин, я ніколи не мала жодних причин щось робити. Можливо, хтось інший такі причини має. Однак, коли я зазираю в себе, то бачу всередині лише порожнечу. Там щось мало б бути, але там анічогісінько немає. Чому? Я не знаю. А чом би й ні?

Зверху на них скоса поглядав крокодил. Іронічна іскра блищала в одному з його тьмавих скляних очей, а беззвучне кихкотіння робило вишкір опудала таким ризиковано широким, що все його сіре ватяне набиття щомиті могло випасти назовні.

Опановуючи себе, Джейн витерла очі рукавом.

— Ти однаково можеш вжити заходів, щоб якось себе захистити.

— Я вже все перепробувала. Навіть цікавилася купівлею звільнення, от у якому розпачі я була.

— Ти могла б...

— Та оскільки я не збираюся того робити, то який сенс у тім, щоб про це говорити? — Несподівано Сирін засміялася, струснула головою, розметавши волосся, і сказала: — Ані слова більше. Ліпше ходімо, позависаймо в студентському центрі, вип'ємо газованки, зіграємо кілька партій у карти, трішки попліткуємо. Буде весело. Мені лишилося так мало, тож я не хочу марнувати ані хвилини на порожні балачки про те, що неминуче має статися.

Джейн прикусила губу й кивнула. Вони удвох почали спускатися сходами. Крокодил угорі над ними поступово змалів. Джейн ще якийсь час відчувала на собі його зневажливий погляд, який, зрештою, віддалився й зменшився, перетворившись на точкове джерело пекучої емоції, а тоді раптово згас.

— Сирін? Щодо того, що ти сказала про звільнення. Ти хочеш сказати, що можна відкупитися від Тейнду?

— Забуть про те, що я сказала. Так чи інак, а це коштує набагато більше грошей, ніж ти маєш.

* * *

Як виявилося, звільнення від Тейнду коштувало надмірну суму. Навіть більше ніж надмірну. Джейн прийшла до кабінету докторки Немезиди, щоб довідатися про відкупне. Хоч вона й мала сумніви, що зможе накопичити потрібну кількість грошей, брошура з інформацією щодо відкупу вже лежала в її сумочці того пообіддя, коли Щуролуп зайшов спитати про рукавички.

Він перестрів Джейн тієї миті, коли дівчина виходила з анатомічної лабораторії. За її спиною, тихенько клацнувши, зачинилися металеві двері, ховаючи холодні ряди трупів на хромованих столах. Обладнані холодильниками приміщення були розташовані вглибині темного закутка, тому о такій порі сюди мало хто навідувався. Тут усюди панувала тиша.

Попереду з-за рогу коридору виїхала Мавпочка, перекриваючи шлях своїм велосипедом. Поруч із нею йшов Щуролуп.

Джейн зупинилася.

Залишивши Мавпочку позаду, Щуролуп наближався до неї. Джейн зачекала, готова до всього, що він міг їй сказати.

— Ти вже чула? — спитав він. — Сирін підсіла на труту.

— Що? Я тобі не вірю! — Зашарівшись, адже його слова так добре пояснювали дивну поведінку Сирін, Джейн відказала: — Вона б не стала такого вживати. Сирін не така.

Щуролуп знизав плечима.

— Можеш вірити в що завгодно. — У кінці коридору, спираючись на велосипед, стояла Мавпочка. Її очі жевріли двома невиразними плямами, сповненими ненависті. — Нам із тобою треба про дещо поговорити.

— Я не збираюся для тебе красти. Ані зараз, ані згодом, ані будь-коли знову.

— Є чимало інших способів зі мною розрахуватися.

— Я тобі нічого не винна.

— Та невже? — Щуролуп здійняв брови, а тоді простягнув розкриту долоню. — Дай мені рукавички зі шкіри фавна, й ми квити. Я піду з твого життя, і ти більше ніколи мене не побачиш.

Джейн не сказала нічого. Та й не мала вона що сказати.

Щуролуп зиркнув через плече, аби пересвідчитися, що поблизу немає нікого, крім Джейн і Мавпочки. Тоді повільно, рухами, які він, очевидно, вважав украй спокусливими, розстібнув ґудзики на штанях і витягнув свій пеніс.

Джейн пройняв мимовільний трепет відрази. Пеніси взагалі ніколи не справляли на неї особливого враження, вона не бачила в них нічого гарного, але Щуролупів виявився особливо гидотним, а на додачу ще й зеленавим — поза всяким сумнівом, через його стандарти чистоти, які дозволяли приживатися там плісняві й мікроскопічному моху.

Щуролуп пожадливо дивився на Джейн, і широчезний збуджений вишкір перетинав його обличчя. А внизу його пеніс уже тверднув і, злегка посмикуючись, підіймався, немов якась безглузда ґумова іграшка, що її надувають за допомогою ручної помпи.

— Ліпше заховай це, поки на нього мухи не позліталися, — сказала Джейн.

Щуролупове обличчя спотворила гримаса люті.

— Ти лицемірка! Я спостерігав за тобою — тобі сподобалося те, що ти побачила. Ти просто надивитися не могла. Тобі кортіло в мене відсмоктати просто тут і зараз. — Але він таки згріб свій член у жменю, сховав його назад до штанів і застібнувся.

— Дивно. А я могла б заприсягтися, що думала про те, чому напохваті ніколи немає садових ножиць, і то саме тоді, коли вони так потрібні.

Щуролуп обурено випростався, і на якусь мить Джейн здалося, що зараз він її вдарить. Але натомість він обіруч ухопив її руку й поцілував суглоби пальців.

— Touché[247], мила пані. Проте один влучний удар — це ще не дуель, а одна сутичка не визначає результату битви. Ми ще зустрінемося на бойовищі, моя найдорожча ворогине.

І він з бундючним виглядом попростував геть, навіть не озирнувшись, щоб переконатися, чи йде Мавпочка за ним слідом.

* * *

Щойно він пішов, Джейн заскочила до поближнього туалету, щоб помити руки.

Туалетна кімната була оздоблена плиткою й пофарбована в лискучий чорний колір. Стіни були помережані старанно вирізьбленими графіті. Декілька поколінь кутастих рун видніли крізь нанесені на них згодом шари фарби — справжні палімпсести[248] гніву й зухвалих соромітностей. Угорі над раковинами були нахилені вигнуті дзеркала, тож, щоб перевірити свій макіяж, Джейн доводилося підіймати погляд, пильно вдивляючись у своє спотворене відображення.

Грюкнули двері туалетної кімнати. У дзеркалі Джейн побачила, як до неї ззаду підпливла Мавпочка, надимаючись і здуваючись, неначе повітряна кулька. Мавпочка була сама не при собі. Її обличчя почервоніло, руки міцно стиснулися в кулаки, а волосся на голові було безладно скуйовджене.

— Ах ти сучко! Ах ти хтива кицько! Ану, прибери свої довбані пазурі від мого милого!

— Та забирай його собі, мені він анітрохи не потрібен. — Джейн продовжила мити руки. — Бачить Богиня, ви двоє одне одного варті.

— Хитро. Дуже хитро. Та я знаю твої маленькі хитрощі. — Мавпочка почала плакати. — Я робила для нього таке, чого ти ніколи б не зробила. Нізащо у світі. Я для нього принижувалася.

Джейн сполоснула руки, а тоді висмикнула з диспенсера паперовий рушничок.

— Що ж, я рада за тебе.

— Ти мені тут не пащекуй. Навіть, курво, не смій. Я тебе попередила. — Зненацька Мавпочка втратила рівновагу й поточилася. Аби втриматися на ногах, вона вхопилася за край раковини.

— З тобою все гаразд? — обережно запитала Джейн.

— На якусь мить мені здалося, ніби в мене... — Мавпочка похитала головою. Було очевидно, що вона втратила нитку розмови. Вона судомно здригнулася, а тоді дістала з кишені своєї куртки якийсь пакунок, загорнутий у декілька шарів паперових хустинок. — Поглянь-но на це. — Вона здерла папір, під яким виявився іграшковий одноріг з дутого скла. Мавпочка поставила його на поличку для косметики. — Це Щуролуп купив мені на нашому першому побаченні. — Сумна маленька забавка впіймала промінь світла, і той затанцював на її поверхні. — А що він купив тобі?

— Нічого.

— Збіса правильно — нічогісінько! — Мавпочка переможно взяла з полички однорога.

Ураз він розколовся в її руці на друзки.

Джейн стрепенулася й відступила на крок. Мавпочка стояла, заклякнувши, й тримала у повітрі свою простягнуту руку. Кров струменіла кінчиками її пальців і скрапувала на підлогу.

— Це маленький крок для людини, — мовила Мавпочка, — але велетенський стрибок для[249]... — Вона затнулася, а тоді її знудило піною впереміш із риб'ячими очима. Вони вихлюпнулися з рота й заляпали перед її блузки.

— Мавпочко?

— Поверхня розсипчаста й порошкоподібна, вона тонкими шарами пристає до підошов і боків моїх черевиків, неначе вугільний пил. — Голос, який зараз лунав з Мавпоччиного рота, не був схожий на жодний з усіх, що Джейн колись доводилося чути. Він був хрипкий та викривлений атмосферними завадами, немов її сусідка по кімнаті промовляла з якогось місця, що було віддалене на сотні тисяч миль. — Я бачу відбитки своїх ніг і ті сліди, що їх ми залишаємо на цих розсипчастих піщаних часточках.

На Мавпочку зійшов авен, її зіниці зменшилися, утягнули в себе веселкові оболонки й зникли, залишивши по собі лише суцільну молочну білину очей. Вона не пручалася, коли Джейн, опановуючи свій жах, підвела її до раковини та омила її закривавлену руку струменем холодної води.

— Це дуже м'яка поверхня, — провадила вона далі. — У сумочці Джейн була чиста носова хустинка; вона скористалася нею, щоб перев'язати Мавпочці руку, сподіваючись лише, що в порізах не лишилося уламків скла. — Але подекуди, беручи проби ґрунту, я натрапляю на дуже тверді ділянки[250].

— Тверді ділянки, — повторила Джейн. Вона зволожила паперовий рушник і витерла блювотиння з куточків Мавпоччиного рота. Хтось злив воду в унітазі. З кабінки вийшла русалка. Вона кинула на них збентежений погляд і забралася геть, навіть не помивши рук. Джейн усвідомила, що має вирішити, залишити їй свою сусідку по кімнаті на ніч у туалеті чи ні. Дівчина рушила до дверей, тоді повернулася до маленької постаті, що важко опустилася на підлогу, тоді знову рушила до дверей. Вона не могла її залишити. Врешті-решт Джейн зітхнула.

— Я заберу тебе додому, Мавпочко.

Її співмешканка сонно кивнула.

— Цей телефонний дзвінок, безперечно, увійде в історію як найвидатніший з усіх, які будь-коли були зроблені[251].

* * *

Мавпоччин велосипед стояв попід стіною одразу коло вбиральні, а свого Джейн залишила в шафці неподалік. Мавпочка була геть не в тому стані, щоб їхати велосипедом, та, на щастя, в її сідельних сумках знайшовся конверсійний набір. Джейн дістала гайковий ключ і вправно з'єднала рами, сполучила передачі, пов'язала педалі так, щоб обертання однієї пари автоматично урухомлювало другу, та зняла одне кермо. Невдовзі вона перетворила два велосипеди на один чотириколісний з підвісним сидінням позаду та водійським сидінням високо попереду. Влаштувавши за спиною геть знесилену сусідку по кімнаті, яка одразу ж мляво відкинулася на сидінні, Джейн рушила.

Двічі пересівши з одного ліфта до іншого, вони повернулися до Габундії. Коли вони дісталися своєї кімнати, Мавпочка кволо вилізла з підвісного сидіння тандема, зашпорталась і мало не впала. Джейн відімкнула двері, ухопила Мавпочку ззаду за комір блузи й попровадила ту до ліжка. Штовхнула раз — і та повалилася долілиць на стебноване покривало.

Джейн закинула Мавпоччині ноги на ліжко й перевернула її на спину. Мавпоччине обличчя було сірим, але, приклавши палець їй під ніздрі, дівчина відчула на них її тепле дихання. Вона стягнула з Мавпочки черевики, а тоді почала була розстібати на ній одяг, але подумала, що того робити не варто. Усьому були межі.

Минуло десять хвилин, і Джейн роз'єднала велосипеди й прибрала їх на місце. Упоравшись із усім цим, вона усвідомила, що вже надто виснажена, щоб навіть думати про навчання. Сидячи на краю свого ліжка, дівчина з огидою дивилася на сусідку по кімнаті.

У двері хтось постукав.

— Та чи цей дурнуватий день колись закінчиться? — Джейн сягнистими кроками підійшла до дверей і розчахнула їх навстіж. — Ну, що таке?!

Маленька пишна спанкі усміхнено поглянула на неї знизу вгору.

— Там у вестибюлі на тебе чекає Біллі Бабай. Схоже, він має в кишені банана й хоче дати його тобі.

— Аякже, ну, то можеш йому сказати, що...

— Він просив переказати тобі, що приніс те, що ти хотіла.

— О!

— То що йому переказати?

— Лайно. — Джейн була втомлена. Вона почувалася скривдженою, сердитою й геть не схильною до будь-якої соціальної взаємодії. У виборі найнедоречнішого часу для відвідин Біллі Бабай не мав собі рівних[252]. — Скажи йому, що я зараз прийду, лишень прихоплю зміну білизни.

* * *

— То ти хочеш, щоб я одягнув це на себе?

— Ні, це для мене. — Джейн відклала набік свою блузку й розвернулася до Біллі спиною. — Допоможи-но мені з цим ліфчиком, зроби таку ласку. — І, поки він вовтузився із застібками-гачечками, дівчина запитала: — Мав якийсь клопіт з тим, щоб її поцупити?

— Яке це має значення? Доп'яв я тобі ту довбану річ і все.

— Отакої, Біллі, — здивовано проказала вона. — Це геть на тебе не схоже.

— Вибач, то я просто, той-во... сам не знаю, чому я так сказав. — Збентежений і зніяковілий, Біллі заходився зосереджено розстібати ґудзики на своїй сорочці. На одну коротку мить він виріс в очах Джейн. Але зараз Біллі зменшився до своєї колишньої статури. — Просто я типу як не хотів, щоб це було ось так.

— Але ж саме так ми з тобою домовлялися, пригадуєш? — Джейн дивилася на нього зі змішаними почуттями провини та зневаги. Якою нікчемною, безнадійною істотою він був! Проте вона була обачна й не виказувала своїх справжніх почуттів. Дівчина лагідно промовила: — Часом кожен хоче чогось такого, чого йому робити не слід. Я довіряю тобі, Біллі. — А тоді, так і не дочекавшись його відповіді, додала: — Буде добре. Обіцяю.

Допомагаючи собі ногами, Джейн виборсалася зі своїх джинсів. Біллі акуратно згорнув свої та поклав їх на туалетний столик. Тепер вони обоє були голими.

— Дай її мені, — сказала вона.

Кімната Біллі була схожа на коробку й обставлена просто, наче декорація на сцені: ані килимків на підлозі, ані плакатів на стіні. У ній було ліжко, туалетний столик, стілець і лампа — усього по одному. На туалетному столику, поруч із лампою, лежав невисокий стосик підручників. Відслонена завіса й приглушене горішнє світло лише підсилювали враження перебування на сцені, де все принишкло за мить перед тим, як почнеться вистава.

Біллі підійшов до стінної шафи й дістав із неї куртку.

Це точно було саме те, чого вона потребувала — Джейн упізнала нашивки, пошарпані й протерті місця. Це була куртка Пака Ельшира. Її запах неможливо було сплутати з якимось іншим.

Джейн накинула її собі на плечі. Його куртка виявилася важчою, ніж вона очікувала, і їй це сподобалося. Їй було гаряче під тією шкірянкою, а від того, що вона була частково одягнена, решта її тіла видавалася особливо оголеною та вразливою. Джейн огортали змішані запахи Пака й шкіри. Вона заплющила очі.

— Ходи сюди, — сказала вона.

Біллі схилився над нею, ковзнув руками під куртку й пригорнув її до себе. Джейн потягнулася своїми губами до його губ. Вона зіп'ялася навшпиньки так, що Маленька Джейн терлася об його прутень. Вона відчувала, як несамовито пульсують його вени. Біллі вже був готовий вистрілити, і замість того, щоб спробувати поступово виплекати цей перший нетерплячий оргазм, вона вирішила перевірити, як швидко їй вдасться довести його до краю.

Трохи відхилившись, Джейн склала долоні ківшиком і, узявши яєчка Біллі, почала легенько стискати й зважувати їх у руці, балансуючи два проти одного. Вона лизала його соски, смоктала й дражнила їх, злегка покусуючи. Біллі обхопив її голову руками, а з його горла долинав низький звук. Здавалося, ніби якийсь болотяний звір кликав уночі свою пару.

Джейн ковзнула рукою вгору й стиснула прутень. Куртка почала сповзати з плечей, і вона швидко сягнула рукою назад, щоб її підтягнути. Другою рукою дівчина почала рухати вгору і вниз, енергійно погладжуючи член Біллі.

— Тобі подобається?

— Та-а-ак.

— Добре. — Вона продовжувала погладжувати його. Угору й униз. Швидше.

Видавши тихенький збентежений крик, Біллі кінчив, випорснувши струмінь сімені. Тепла сперма вивергнулася їм обом на животи й потекла рукою Джейн.

Джейн обхопила Біллі ногою й повалила його на ліжко, а тоді осідлала його.

— Який безлад, — промурмотіла вона. — Який липкий, липкий безлад. — Не відпускаючи його члена, що вже почав м'якнути, вона розвернулася так, що її промежина опинилася на одному рівні з губами Біллі, й заходилася вилизувати його живіт.

Доки Джейн, працюючи язиком, пройшлася його довгим, довгим тулубом, Біллі знову затверднув. Їй не довелося нічого йому казати — він сам почав вилизувати їй живіт, виконуючи для Джейн ту саму послугу, що її вона допіру зробила йому.

— Я залишила на стільці авіаторські окуляри, отам, коло блузки, — невдовзі сказала Джейн. — Будь такий ласкавий, подай їх мені, добре?

Слухняно виконуючи її прохання, Біллі пробурчав:

— Мені б хотілося дивитися тобі у вічі.

— Від цього залежать три чверті моєї підсумкової оцінки, — збрехала Джейн. — Ти ж не хочеш, щоб мене відрахували? — Вона вдягнула окуляри. — Бачиш щось?

— Звісно, не бачу, — відказав він. — Якщо дуже пильно придивитися, то я ще можу розгледіти, що твої очі заплющені.

— То не придивляйся. А зараз ти маєш пообіцяти, що не скажеш ані слова, поки ми не закінчимо. — Передбачаючи його заперечення, вона додала: — Це для моєї наукової праці, пам'ятаєш? Я прошу небагато. І сьогодні я зроблю все, що ти забажаєш. Усе, що забажаєш і куди забажаєш — не соромся, уперед. Проте говорити — зась! Просто саме так працюють езотеричні мистецтва.

Правда була в тому, що езотерична практика завжди була чистісінькою імпровізацією, яка не надавалася до точного відтворення, набором технік і вмінь без будь-яких усталених рецептів, ритуалів і дороговказів. Адепти цього мистецтва черпали половину своєї сили в тому, що робили відкриття, зустрічалися віч-на-віч із власною ніяковістю, страхом і навіть огидою та долали їх. Проте деякі з тих речей, що їх Джейн задумала зробити цієї ночі, могли принести їй втіху лише за умови, якщо вона вдаватиме, ніби Біллі Б. — це хтось інший.

Вона потерлася щокою об його прутень і подумала: «Який гладенький та шовковистий. Який твердий, — подумала вона, — який великий. — Вона зімкнула губи навколо його кінчика й подумала: — Як солоно мій Пак смакує!»

Час розчинився й зник.

Більшу частину цієї подорожі Джейн була неначе стерновий маленького корабля. Вона впевнено вела його за течіями, повертаючи вітрила, щоб упіймати більше вітру й вирватися вперед, подалі від шквалу. Вона на фантастичній швидкості ковзала поверхнею води, що сичала під кілем, а вітрила на щоглах скрипіли від напруги. А тоді зненацька усі океани злилися в один, могутнім потоком здійнялися під нею, і дівчина втратила контроль. Коли це сталося, Біллі був на ній, і вона почала несамовито пручатися.

Стривожений, Біллі спробував був відсторонитися від неї, але вона щосили вчепилася в нього й потягнула на себе. Він був би безжальним. Біллі нестримно рухався на ній. — Швидше! — пробурмотіла вона, наче дика тварина, охоплена жагою до парування. Вона дряпала йому нігтями спину, доволі сильно для того, щоб виступила кров. Та це лише сильніше його розпалювало. Біллі збожеволів від хоті, ним керувала така сильна пристрасть, що він геть перестав усвідомлювати, що це — Джейн. Йому вже було байдуже, хто під ним. Це міг бути будь-хто. Його шал спопеляв усі думки.

Джейн вже наближалася до мети. Звиваючись, вона загорнулась у куртку так, щоб мати змогу зануритись обличчям в її комір. Вона вдихала запах шкіри. Куртка просякла Паковим духом, його гострий запах відчувався всюди, але найсильніше він здіймався під пахвами. Джейн і сама вже була слизька від поту, їхні запахи змішувалися й підносилися в алхімічному шлюбі[253], утворюючи щось розкішне та шалене. Джейн узяла край куртки зубами й міцно вкусила шкіру. Вона була готова кінчити.

Сексуальна енергія найдоступніша в мить оргазму. Ось чому адептами езотерики зазвичай є жінки. Тоді як відьма може сягнути низки, серії, цілого архіпелагу оргазмів, щоб працювати з їхньою силою, чаклун (зазвичай) обмежений лише одним. Чоловіки тяжіють до некромантських мистецтв, адже вбивство живих істот не потребує особливого таланту. Одначе Джейн розуміла, що їй бракує досвіду, тож доведеться зробити задумане з першого разу або ніколи.

Збираючи всі свої сили, вона зосередилася на тому, щоб відділитися, ізолюватися й віддалитися від тієї сили, що нуртувала у неї всередині. Її розум зімкнувся навколо неї, ніби дві долоні, що впіймали дрозда. Джейн охопило відчуття досконалого, усеосяжного спокою. На коротку мить вона була вільна від усіх обмежень.

Змушуючи себе — це було найважче — нічого не очікувати, Джейн розплющила очі.

Вона сиділа на дзиґлику в переповненій відвідувачами перекусній. Стрепенувшись, її мати підвела погляд від філіжанки світло-брунатної кави. Один із материних ліктів зачепив попільничку, скинувши її зі стійки. Недопалки й попіл полетіли додолу. Голови обернулися в їхній бік.

Джейн утримувала у своєму розумі тріпотливе джерело енергії. То, певно, ось як почуваються чарівниці! Усе її єство сповнювала піднесена, переможна сила, неначе світло, що розливалося сяйвом у кришталевій статуетці. Та сила намагалася втекти — вона була пташкою, міццю, сферою світла. Зусиллям волі Джейн опанувала ту енергію, змусила її піднятися й спрямувала у свою руку. Долоня засвербіла від лютої сили, що дедалі міцнішала й ставала реальною, такою самою матеріальною, як і будь-що в цій кімнаті.

Зараз!

Джейн ляснула долонею об стійку. Філіжанка з кавою підстрибнула, і дівчина хутко вхопила те, що лежало коло неї. Матір було вже розтулила рота, щоб про щось запитати.

Та перш ніж вона змогла щось сказати, сила відхлинула й розвіялася. Мить скінчилася. Зникли й перекусна, і її мати. Джейн знову була в ліжку Біллі. Він нерухомо лежав на ній. Джейн підвела руку й, здригнувшись, зняла із себе темні окуляри.

— Я не маю чим дихати, — вимовила вона.

Тихо застогнавши, Біллі скотився з неї.

Джейн прикипіла очима до ложки на своїй долоні. Ложка була там, і вона була справжня. Джейн знову й знову проводила по ній великим пальцем. Вона була зроблена з неіржавної сталі та не мала хромового покриття. Її прикрашала простенька низка штампованих кіл, обмежена обабіч двома тонкими лініями, що закручувалися навколо держачка. Джейн перевернула ложку й прочитала напис на її зворотному боці:

ІКЕА

stainless

Made In Korea

Незнайомі руни, абсолютно їй незрозумілі. Утім, сповнені надії. Вони були передвісниками, що вселяли в неї впевненість і спокій. Вони були матеріальним доказом того, що її сила зростає. Усе було можливо, усе, що їй потрібно — це талан і знання. Вона зможе накопичити досить грошей, щоб оплатити своє навчання, та ще й матиме змогу купити собі звільнення від Тейнду. І не лише для себе, а заразом і для Сирін — чом би й ні? — і ще одне — для Пака Ельшира.

Її життя було суцільним безладдям, це правда, але й у ньому було цілком можливо навести лад. Усе, що було для цього потрібно — це гроші. Гроші можуть навести лад у будь-чому, надто якщо ти маєш їх доволі.

Джейн знала, де ті гроші дістати, але до сьогоднішньої ночі не наважувалася спробувати. Та зараз вона успішно випробувала свої сили. Час настав.

— Ого, — вимовив Біллі.

— Ой, замовкни!

Розділ сімнадцятий

Щоб зробити руку слави, насамперед потрібна рука, відрізана від трупа того, хто помер насильницькою смертю. Шок раптової смерті був конче потрібен, адже насичував плоть ендорфінами, а ендорфіни, своєю чергою, були важливою передумовою, що додавала могутності закляттю. На щастя, Джейн мала доступ до трупарні при анатомічній лабораторії. Вона винесла звідти відтяту руку у своїй сумочці, а вже вдома занурила її у банку з розчином солі й селітри, а потім заховала її в глибині стінної шафи. На те, щоб висушити руку на сонці, пішло б кілька тижнів, тож дівчина піддала її шоковому заморожуванню[254], а тоді випарувала кришталики криги у вакуумній камері.

Місто за вікном купалося в яскравому й різкому призахідному світлі, випромінюючи холод, що проникав до лабораторії. На видноколі, неначе цвинтарні вогні, мерехтіли останні бліді промені вмирущого заходу. Джейн, схрестивши ноги, сиділа на високому дзиґлику й прив'язувала між пальцями руки недогарки свічок. Електричного світла дівчина не вмикала, боячись, що її можуть викрити. Однак і того світла, що сіялось у вікно, було досить, аби вона могла бачити, що рука мала грубі пропорції і що її колишній власник полюбляв гризти нігті.

Блакитна година була найліпшим часом для роботи такого штибу, адже о цій порі вплив сонця й місяця був приблизно однаковим і найменше викривляв результати. Міцно закріпивши свічки, Джейн дістала кишенькового ножа й ретельно вирізьбила руни між другою та третьою фалангою пальців: sfwa — на великому, уа — на середньому і sig — на мізинці; тож усі разом вони утворювали потаємне ім'я Богині в її іпостасі Дарувальниці Снів.

Потім лишилося тільки взяти одну з кредитних карток Ґал'яґанте й примотати її до руки слави ґумовою стрічкою.

Упоравшись із цією роботою, Джейн укинула клубок шворки до шухляди з приладдям і зіскочила з дзиґлика. Руку слави разом із невеличким ломиком-цвяхотягом, парою замшевих рукавичок і ліхтариком вона засунула до свого наплічника.

Джейн дібрала собі одяг, щоб він не впадав у вічі: чорні кеди до середини щиколотки, чорні денімові джинси й Пакова шкіряна куртка. На щастя, її наплічник був брудно-сірого кольору. Вона закинула його собі на плече й натягнула на голову плетену з вовни шапку. Убрання було досить непримітне, аби не привертати до неї уваги; Джейн у ньому почувалася майже невидимою.

На шиї в неї висіла материна ложечка, в якій вона просвердлила отвір і почепила на мотузок. І зараз дівчина витягла її з-під своєї блузки й поцілувала на щастя.

Час виходити на вулицю.

Ніч була морозяна. Пронизливий вітер здіймав сміття й кружляв його в повітрі. Навколо було геть безлюдно. Джейн поквапливо крокувала спорожнілими й безгомінними вулицями повз будівлі Бранстока, Русалій[255] та Лоназепа[256]. Ненадовго заскочила до вестибюля Ановри[257], щоб трохи зігріти змерзлі щоки, вуха й передні частини стегон — вони теж геть заклякли, а холодний денім боляче кусав шкіру. Тоді швидкою ходою рушила далі, повз Кедбері[258], Сьюіншилдс[259], Ломбардійський[260], Ворм[261], Альтаріпу[262] та Мелвалес[263]. Вряди-годи на очі їй траплявся дворф або нічвид, але й вони, скуливши плечі від холоду, так само як і вона, квапилися забратися із студеної вулиці. Нарешті дівчина дісталася місця призначення.

Каер-Ґвідіон[264].

Джейн підвела погляд на його яскраво освітлені скляні стіни, гладенькі лискучі поверхні, що здіймалися в неозору височінь, гублячись у темряві ночі, і на мить занепала духом. Це була неприступна цитадель. На її тлі дівчина відчула себе такою маленькою й нікчемною! А тоді, розправивши плечі, Джейн пірнула у провулок й обійшла хмарочос.

Задня частина будівлі була геть не схожа на фасад — поплямована шлакоблокова стіна із завантажувальним майданчиком, а коло неї — контейнер для сміття й сміттєспалювач, який повільно тлів. Здавалося, ніби з Каер-Ґвідіона зняли якесь закляття, відкривши цю будівлю такою, якою вона була насправді. Джейн запалила цигарку і, розчинившись у тінях, стала спостерігати.

Час минав. Аж ось із дверей службового входу вийшов оґр, тягнучи бак зі сміттям. Він спорожнив бак у сміттєспалювач і поквапився досередини. Двері зачинилися за його спиною.

Джейн запалила нову цигарку й дала оґрові-підмітайлові час знайти собі роботу деінде. Дівчина повільно викурила цигарку, смакуючи її тепло, і з жалем пожбурила недопалок у канаву. Тоді натягла сірі замшеві рукавички й видобула зі свого наплічника руку слави. Ухопивши її за зап'ясток, другою рукою дістала одноразову запальничку і, тримаючи її напоготові, рушила до службового входу. Джейн штовхнула двері, й ті відчинилися всередину. Бочки, мітли, мийні засоби, старе ганчір'я. Підмітайла ніде не було видно. З мороку на неї засичала чорна залізна почвара — піч.

— Агов? — гукнула вона. — Це сюди я мала прийти, щоб поговорити щодо роботи?

Ніхто не відповів.

Джейн дала дверям захряснутися за нею. Її серце шалено калатало. Борючись з абсурдним потягом тихцем вислизнути звідси, дівчина пройшла до кімнати. Всередині було тепло — щоки й мочки її вух болісно защеміли. Десь бурмотів телевізор, а просто попереду, відчинивши свої двері, на неї чекав вантажний ліфт. Дівчина зайшла до кабіни.

Дослідивши вміст гаманця Ґал'яґанте, Джейн вдалося дізнатися, що ельф мешкав у пентгаусі. Поклавши руку й запальничку назад до наплічника, вона зачинила двері ліфта і натисла ґудзик на панелі керування. Дівчину сповнювало радісне піднесення. Їй вдавалося! Це було чудово, ліпше за наркотики, ліпше за секс, ліпше за будь-що з того, що вона відчувала дотепер. Усе здавалося їй надприродно чітким та яскравим, неначе було щойно занурене в холодне рідке скло. Це був фантастичний кайф. Вона підіймалася вантажним ліфтом на найвищий поверх, до якого той міг її довезти.

* * *

Стіни ковзали вниз, двері відчинялися й зачинялися, немов яскраво освітлені роти. Джейн мигцем встигала побачити, як повз кабіну миготять коридори та робочі простори. Час від часу до неї долинали й одразу даленіли голоси — суперечки, сардонічний сміх, — але вона не бачила нікого й сама не привертала нічиєї уваги. Джейн почувалася невидимою.

Ліфт сягнув свого кінцевого поверху й зупинився. Джейн ступила у темну кухню.

Тут панувала цілковита тиша.

Тримаючи руку слави перед собою, наче щит, дівчина обстежила прилеглі кімнати. Їй не довелося довго досліджувати всі ці приміщення, щоб визначити, що весь цей поверх призначено для ведення хатнього господарства, а обслугу відпустили на ніч. Проте вона однаково тримала запальничку напоготові.

Розташований одразу біля кухні приватний ліфт, поза всяким сумнівом, підіймався саме туди, куди їй треба було дістатися. Однак його овіювала дивна аура, а символічні оздоби у формі голів хижих птахів, які прикрашали собою його панелі, випромінювали якесь холодне відчуття загрози. Певно, цей ліфт було під'єднано до сигналізації. Що ж, доведеться їй знайти інший шлях нагору.

Дівчина задумалася. Там, де їжу готують віддалік від обідньої зали, над усе важить час, за який її подадуть на стіл. Якщо нести її на таці до ліфта, а тоді підійматися, то, ще не діставшись столу, вона вже почне холонути. Мав бути швидший спосіб доставляння. Кухонний ліфт.

Тепер, коли Джейн зрозуміла, що саме їй треба шукати, знайти його було справою нескладною. Кухонний ліфт був на кухні, навпроти духовок.

Вона залізла до кабінки.

Там було дуже тісно. Спершу Джейн вкинула свого наплічника, а тоді скрутилася навколо нього. Підтягнувши коліна до підборіддя, їй удалося поміститися всередині. Рука слави стукнула її по носі.

Коли Джейн зачинила дверцята, темрява зімкнулася навколо неї, наче кулак, і вона нічого не бачила. Глибоко вдихнувши, дівчина вхопилася за мотузку й почала повільно підтягувати кабінку, аби блоки підіймача не скрипіли.

Вона перебирала руками мотузку, і кухонний ліфт поволі просувався в горішню темряву.

Шлях нагору був довгий.

Згодом Джейн дізнається, що апартаменти Ґал'яґанте займають чотири поверхи: найнижчий — для слуг, а три горішні — для нього самого та гостей, які час до часу його навідували. Однак у непроникній темряві кухонного ліфта дівчині видавалося, ніби вона, сидячи в розжареній духовці, підіймалася щонайменше на висоту двадцяти поверхів. Здавалося, що це сходження не скінчиться ніколи. І, хоч як Джейн намагалася не зважати на тісноту й пітьму, до голови лізли надокучливі думки про те, що вона опинилася в пастці, що її замкнено в ящику, який поволі повзе вгору крізь нескінченний міжзоряний простір.

Спочатку в Джейн почали боліти плечі, а потім і руки.

З-під її пахв струменів піт. Він збігав додолу боками, і вся її блузка вже просякла ним наскрізь. Джейн кляла себе на всі заставки за те, що не скинула Пакової куртки, перш ніж залазити досередини. Дівчина знемагала від спеки в тій шкірянці й почувалася так, ніби може повільно в ній підсмажитися.

Зсередини кабінку було оббито шкірою. Голівки оздобних цвяхів впивалися в її зад. Джейн трохи посовалася, але це їй анітрохи не допомогло. Рука за рукою вона перебирала мотузку, її шлунок судомило, а одна нога вже геть затерпла, немов у неї вп'ялася сила-силенна шпильок і голок. Намотавши мотузку на руку, щоб зафіксувати кабінку на місці, дівчина зупинилася й спробувала помасажувати ногу, щоб бодай трохи повернути її до життя. І весь цей час Джейн прислухалася, намагаючись почути голоси, звуки кроків і чиїхось рухів. Вона вже піднялася високо, і якщо зісковзне зараз, то, падаючи, неодмінно розіб'ється.

Її долоні спітніли, і вона витерла їх об джинси — спочатку одну, тоді другу. Тоді продовжила підійматися.

Вище й вище, крізь пітьму.

Аж ось, нарешті, крізь шпарину у дверцятах пробився промінь світла, порівнявся з очима Джейн, а тоді ковзнув до її ніг. Її руки сповільнилися й припинили тягнути мотузку. Вона затамувала подих, прислухалася.

Там хтось рухався.

Незграбно обмотавши мотузку навколо ноги, щоб кабінка не зісковзнула вниз, Джейн підняла руку слави. Щоб не виказати себе, кожен її рух був нестерпно повільним. Дівчина витягнула з кишені запальничку.

А тоді ударом ноги відчинила дверцята.

Дворф у лівреї дому Ґал'яґанте здивовано витріщився на неї.

— Гей! — скрикнув він, — що це ти?.. — Джейн піднесла запальничку до ґнота. Спалахнуло полум'я.

Дворфові очі впіймали палахкотіння свічки й розширилися. Крихітні цятки світла затанцювали в чорному осерді кожного його ока.

Джейн запалила другу свічку.

— Де Ґал'яґанте? — запитала вона. Дворф тримав срібну тацю з двома винними келихами, серветками й порожнім шприцом.

Вони стояли в одному кінці обідньої зали. Неймовірно довжелезний стіл, заставлений великими срібними свічниками, марно намагався сягнути протилежного кінця зали. Дворф напівобернувся й підборіддям вказав на далеку кімнату.

— У господаревій спочивальні, — невиразно проказав він. — З подругою.

Джейн запалила третю свічку.

— Чи є в цих апартаментах ще хтось?

— Ні. Лише він. Я. Гостя, — зайнявся четвертий вогник. Вісім його менших кузенів запалали у дворфових очах.

— Гадаю, тобі хочеться піти звідси й трохи полежати.

— Так. — Дворф здивовано пройшов повз неї до коридору. Ліфт упізнав його й відчинив свої двері. Дворф щез.

Часу було обмаль. Свічки на руці слави не можна було запалити наново. Тож вона мала близько двадцяти хвилин.

Джейн узялася до роботи.

* * *

Знайти в цій оселі щось, варте того, щоб його вкрасти, виявилося набагато складніше, ніж вона могла собі уявити. Оминаючи господареву спочивальню, Джейн швидко прокралася крізь інші кімнати. Усі вони були великі, зі смаком обставлені й цілковито непридатні для її цілей. Джейн йшла повз секретери з тигрового клена й оздоблені дивовижними різьбленнями високі комоди з червоного дерева. У кришталевих вазах стояли тюльпани-альбіноси й бліді гриби, що світилися вночі. Дівчина ступала килимами, ткання яких поглинуло цілі життя. Кредитна картка, прикріплена ґумовою стрічкою до руки слави, мала б привести Джейн до багатств Ґал'яґанте; але рука тягнула дівчину всюди, куди вона її спрямовувала. Це страшенно дратувало. Тут усе було коштовним, але ніщо з того не годилося, щоб здати в ломбард й отримати за це гроші.

Минуло шість хвилин, залишилося ще чотирнадцять.

Швидко й тихо дівчина скрадалася з кімнати до кімнати. На стінах салону висіли картини, на яких було зображено борців, що кричали, змагаючись у скляних камерах, й елегантних лордів, які важко схилялися над білими порцеляновими раковинами. Для Ґал'яґанте — лише найкраще.

Залишилося дев'ять хвилин. Джейн опинилася в глухому куті — гардеробній кімнаті без вікон. Рука слави стала холодною, неначе крига, і вивернулася в долоні Джейн, що міцно її стискала. Дівчина відчинила шафу, відсунула вбік шовки й твіди та знайшла за ними сейф у стіні. Довелося трохи поморочитися, але зрештою сейф упізнав кредитну карту Ґал'яґанте й відчинився. Усередині лежав грубий стос банкнот — вона побіжно перегорнула їх; тут було досить грошей, щоб заплатити за все, що їй було потрібно. А ще в сейфі лежали паки юридичних документів і коштовності.

Нарешті! Джейн зняла з плеча рюкзак і запхала до нього банкноти. Документи вона залишила на місці. Персні, шпильки й діамантові браслети дівчина порозпихала по кишенях куртки.

Лишилося чотири хвилини.

Джейн уже налаштувалася забратися геть і саме проходила повз обідню залу, аж раптом її увагу привернули свічники. Вони були масивні, а їхні срібні поверхні м'яко виблискували. Майже не задумуючись над тим, що робить, Джейн простягнула руку й схопила один із них.

Електричний розряд пройшов її рукою, а долоня в рукавичці мертвою хваткою стиснула свічник. М'язи звело судомою.

— Господарю! — зарепетував свічник. — Злодій! Господарю!

— Відпусти! — скрикнула Джейн. Свічник годі було зрушити з місця. Здавалося, ніби його якимось чином прикріплено до столу, і весь час він продовжував кричати: — Злодій! Злодій!

— Що тут коїться? — Двері, грюкнувши, відчинилися.

Джейн рвучко озирнулася й побачила в проймі дверей Ґал'яґанте. На ньому був шовковий халат, поквапливо затягнутий паском на талії. За його спиною стояло ліжко з напівбалдахіном, рама якого була біла, а стовпчики в узголів'ї вирізьблено у формі двох гончаків, які стояли, піднявшись на задні лапи, й тримали у зубах краї запони так, що її горішня лінія утворювала вигин і переходила в долішню, що кріпилася до підніжжя ліжка. На подушках лежала біла світлова куля, видовжена на кшталт кокона, усередині якого щось невиразно проглядало. Там корчилися якісь напіврозчинені в світлі обриси. Личинка[265].

Двері зачинилися. Ґал'яґанте сердито попрямував до Джейн, його жаскі очі палали гнівом, а постать височіла, як уособлення влади. Зненацька від вельможного ельфа здійнявся вітер. Він бурхнув кімнатою, люто шмагаючи Джейн і відкидаючи її волосся назад. Дівчина виставила вперед руку слави. Вогні її свічок затріпотіли, зажевріли й згасли.

Джейн спробувала позадкувати, але клятий свічник тримав її у полоні.

— Господарю! Урятуй мене!

Через його галас Джейн заледве могла думати.

— Я тебе знаю. — Ґал'яґанте став, насуплено дивлячись на неї згори вниз. — Ти... студентка, вивчаєш алхімію, адже так? — Він клацнув пальцями, і свічник замовк. Вітер ущух.

З неочікуваною делікатністю Ґал'яґанте зняв з її спини наплічника й покопирсався в ньому. Діставши банкноти, склав їх охайним стосиком і відклав убік. Залишивши наплічника на столі, він сягнув рукою спочатку до однієї, тоді до другої кишені й витягнув коштовності. Джейн не намагалася чинити спротиву. Її впіймали.

— Гадаю, це — нагода, — на його вустах, неначе полум'я, замерехтіла легенька дивна посмішка. Ельф оглядав її згори донизу. — Проте яка саме нагода? — задумливо провадив він далі. — Що ж мені з тобою робити?

На очах Джейн мимоволі забриніли сльози.

— Відпустіть мене, — прошепотіла вона.

Ґал'яґанте підняв руку слави й почав уважно її розглядати. Він поцокав язиком.

— Не псуй те гарне враження, яке допіру справила, — з ноткою суворості в голосі мовив він. Тоді поклав руку слави на стіл і потягнувся, щоб розстібнути блискавку на Паковій шкірянці. Коли він зробив це, від дівчини, неначе хвиля, здійнявся дух застояного поту. — А це що таке?

Ельф розстебнув два верхні ґудзики на блузці й зняв з її шиї ложку з написом Ікеа.

— Оце так-так! — Ґал'яґанте, вочевидь, був приємно здивований. Він погойдав ложку на кінчику пальця. — Уявляю, що я міг би...

Клацнувши, двері спочивальні відчинилися, і на порозі постала постать оголеної дівчини зі скуйовдженим волоссям.

— Куди це ти... — вона затнулася, а тоді збентеженим голосом проказала: — Джейн?

Ґал'яґанте заціпенів. Не озираючись, він різко наказав:

— Зачекай на мене у спочивальні. Зачини за собою двері.

Вона скорилася.

— То була Сирін, — вимовила Джейн.

— Забудь про неї. — Обличчя Ґал'яґанте стало холодним і далеким, на ньому проглядала ледь помітну нерішучість, неначе він вагався щодо якогось рішення. — У неї своя доля. А ти ліпше подумай про свою. — А тоді ельф несподівано засміявся. — Я збираюся тебе відпустити.

— Дякую, — покірливо сказала вона.

— А ще я збираюся зробити тобі пропозицію.

Джейн здригнулася, та не промовила ні слова.

— Якщо ти переживеш Тейнд — а, судячи з усього, це вельми велике «якщо», — приходь до моєї контори й поговори з моїми службовцями. Я маю для тебе роботу. Прибуткову роботу. Ба навіть, за певними стандартами, приємну.

Він знову клацнув пальцями, і свічник відпустив її. Джейн ступила на крок назад, потираючи лікоть. Її рука задерев'яніла й відгукувалася болем.

Ґал'яґанте повернув дівчині її наплічника, проте ложку залишив собі. Тоді жестом вказав їй у бік ліфта.

— А зараз можеш іти. Тільки, якщо твоя ласка, не кухонним ліфтом.

А тоді він підняв зі столу свічник і кинув його Джейн. Вона рефлекторно його впіймала.

— Ось. Візьми. На знак моєї щирості.

І навіть не зачекавши, поки прибуде кабіна ліфта, ельф повернувся до спочивальні. Джейн подивилася, як за його спиною зачинилися двері, а тоді подалася додому.

* * *

Наступного дня під час занять Джейн була, неначе сновида. День зимового сонцестояння нарешті настав і приніс із собою відлигу. Студенти відчиняли вікна всюди, де лише могли, і холодне, свіже повітря завівало до приміщень, охолоджуючи термостати й змушуючи радіатори шалено сходити парою в прагненні компенсувати перепади температур. Невеличкі термальні колони[266] підносили вгору папірці, а коридорами кружляли крихітні пилові смерчі.

День був би приємним, якби Джейн не почувалася такою відособленою від усіх. Усе навколо було далеке, немов уві сні. Дівчина була, неначе примара, що блукає світом, значущість якого швидко стерлася з її пам'яті. Це не могло тривати далі, щось мало трапитися. Можливо, цієї ночі нарешті настане Тейнд і покладе край цьому тимчасовому, сповненому тривожного очікування животінню. А тим часом усе навколо було таким жахливим, що Джейн охопила цілковита байдужість.

Навіть коли в перекусній студентського центру в черзі за нею став Щуролуп і зобразив своїми губами міцний вологий поцілунок, вона лише знизала плечима й відвернулася від нього. Джейн ще встигла побачити мигцем, як його обличчя спотворює паскудна гримаса, і розуміла, що це мало б її занепокоїти. Вона збагнула, що навіть навмисно не змогла б розлютити його сильніше, ніж оце зараз.

А втім, що вона мала робити? Джейн дійшла до межі, де все вже стало їй байдужісінько.

Вона принесла свою тацю до пластикового столика попід кущем глоду, що ріс у вазоні, та сіла. У колючих глибинах куща, перестрибуючи з гілки на гілку, метушився сорокопуд[267]. За столиком було чотири крісла. Щуролуп усівся в одне із них, навпроти неї. Джейн опустила погляд на свій салат.

— Знаєш, тобі тут не раді.

Щуролуп угородив виделку в жирну сардельку, що лежала на його тарілці, і помахав нею перед обличчям Джейн.

— Ти заслабнеш, якщо їстимеш усе те зелене лайно. Тобі треба взяти до рота шматочок м'ясця. — Він відкусив кінчик сардельки і, жуючи з відкритим ротом, провадив далі: — Ось що я тобі скажу. Чому б тобі сьогодні не приєднатися до нас із Мавпочкою? Влаштуємо невеличкий опівнічний перекус. Покладемо м'яса на твої кістки. Матимеш всередині трохи протеїну.

Джейн поклала виделку.

— Якщо ти не...

Зненацька в крісло коло Джейн ковзнула Сирін і без жодних передмов сказала:

— Я маю пояснити тобі дещо про минулу ніч. Просто, щоб у тебе не виникло хибних думок.

Сьогодні Сирін стягнула своє волосся в тугий кінський хвіст, її губи були злегка підведені білою помадою, а повіки — білими тінями. Вона була одягнена в чорний светр із високим горлом. Навіть у ньому Сирін мала гарний вигляд.

— Гадаю, я все чудово зрозуміла.

Щуролуп прочистив горло.

— І я тебе радий бачити, Сирін, — голосно промовив він.

— Привіт, Щуре. — Погляд, який вона кинула на нього, був такий побіжний, що могло створитися враження, ніби Щуролупа взагалі не існувало. — Ти не знаєш, як воно — мати апетити, які, можливо, є не зовсім пристойними. Проте вони — мої. Адже ти розумієш, правда? Вони є частиною мене... я не можу їх зректися.

Зніяковіла, оскільки Щуролуп жадібно дослухався до кожного їхнього слова, Джейн сказала:

— Ти не мусиш пояснювати мені, чому тобі подобається Ґал'яґанте. У кожного свій смак. Я це розумію й поважаю чужі вподобання.

— Мені подобається Ґал'яґанте?! — Сирін вибухнула приголомшеним сріблястим сміхом. — З чого ти взяла, що він мені подобається? Ґал'яґанте тут узагалі ні до чого.

— Тут важить не так особистість, як сама ідея домінантного самця, — докинув Щуролуп. — А ще усі ті феромони, що їх ми виділяємо.

Сирін відкинула його заувагу легеньким помахом руки. Було дивовижно спостерігати, як ущипливі Щуролупові слова оминали Сирін, не завдаючи їй жодних прикрощів.

— Мені подобається те, що він зі мною робить. Подобається те, що він змушує мене відчувати. Та якщо я знайду когось, із ким мені буде зручніше, Ґал'яґанте відійде в історію. Одначе можна закластися, що новий хлопець буде нічим не кращий за нього. Чоловіки такого штибу ніколи не бувають кращими.

— Ти не дізнаєшся, допоки не спробуєш. Ану ж як я тобі підійду?

— Сирін, навіщо ти все це мені розповідаєш? — Джейн уявити не могла, як можна бути аж такою відвертою, щоб звіряти свої таємниці перед усіма — перед Щуролупом! — немовби їй анітрохи не важило, що про них дізнаються інші. Немовби вони не скористаються з того, що почули.

— Мені наснився сон про мою смерть. — Обличчя Сирін видовжилося й напружилося. — Мені привиділося, що Ґал'яґанте... що він... О, я не можу тобі розповісти, як то було паскудно. Від того сновидіння я прокинулася з єдиною думкою: «Ні, тільки не так». Джейн, ти завжди така впевнена в собі, така сильна.

— Я? — приголомшено проказала Джейн. Щуролуп хтиво шкірився та явно щось обмірковував. Джейн майже бачила, як у його голові обертаються коліщатка.

— Я подумала, що, може, ти могла б перебратися до мене на кілька днів. Ну, знаєш, просто розмовлятимемо й зависатимемо разом, усе таке. Я лише хочу бути певною, що не утну якоїсь дурниці. — Голос Сирін сповнився безнадією. — Розумію, план — такий собі.

Джейн сухо мовила:

— Я вже казала тобі, що співчуваю й дуже хотіла б допомогти. Та я нічим не можу тобі зарадити.

— Але ж я прошу так небагато.

І саме тієї миті за єдиним вільним кріслом з'явився Біллі Бабай із тацею в руках.

— Це місце не зайняте?

— А бодай тобі!.. — Джейн підвелася. — Сідай! Можеш і мій обід з'їсти! Мені байдуже! Та що ж я такого накоїла, щоб заслужити на це? Ну чому ти завжди лізеш мені межи очі, ніби мені без тебе мало лиха?

Біллі ошелешено витріщився на Джейн. Вона прожогом вибігла з кімнати.

* * *

Того вечора, щоб уникнути зустрічі з кимось зі знайомих в їдальні чи в одному з тих місць, де зазвичай зависали студенти, Джейн вирушила до Міста й повечеряла в невеличкій забігайлівці в Орґулосі. Вона замовила собі м'ясну котлету й картопляне пюре. Якийсь дворф спробував до неї позалицятися, а коли вона почала на нього кричати, розпорядник попросив її піти геть.

Вечір був лагідний і приємний, звуки дорожнього руху були приглушеними, а повітря — майже теплим. Джейн крокувала Містом, зсутулившись, запхавши руки до кишень і насупивши брови. «Ну скільки ще терпіти? — запитувала вона себе, — ну скільки ще?»

До Орґулоса Джейн дісталася через вежу Сеноден, а вже там їй раптом закортіло викликати приватний ліфт і спуститися ним до рівня вулиці.

Коли ж вона зрештою повернулася до вестибюля Бельґарда, то раптом збагнула, що перебуває тут уперше за кілька місяців. А ще вона усвідомила, що забула свою ліфтову перепустку в сумочці в кімнаті гуртожитку.

— От лайно!

Не було сенсу марнувати гроші на те, за що вона вже заплатила, тож дівчина вирушила службовими коридорами до задньої частини будівлі, на пошуки вантажного ліфта. Користуватися ними було заборонено, але студенти постійно це робили.

Майже одразу Джейн заблукала. Прогін сходів привів її вниз, у підвал, а коли вона спробувала повернутися назад тим самим шляхом, яким дісталася сюди, то не змогла його знайти. Тож дівчина попростувала далі, крізь низку дедалі темніших складських приміщень, пропахлих скипидаром, смолою, оцтом і поцвілими книжками. Джейн уже майже почала панікувати, коли це поруч із вугільною ямою побачила пофарбовані в зелений колір сталеві двері. Вона зупинилася.

Джейн сама не знала чому, однак інтуїція безпомилково підказувала їй — те, що вона шукала, було саме за тими дверима.

Вона відчинила їх.

У пітьмі бовваніло громаддя чорного заліза. Джейн відчула в повітрі запахи мастила й оливи. Світло єдиної голої жарівки блищало на велетенській конструкції зі сталі та злостивості, що була знайома їй, як закамарки власної душі. Це був № 7332 — Меланхтон.

Дракон вишкірився.

— Не чекала побачити мене знову, маленька підміно? — Жар його глуму бурхнув їй в обличчя, наче хвиля розпеченого повітря з доменної печі. Двері, за які Джейн досі трималася, розчинилися в мороці. Темрява навколо стала густішою. В усьому всесвіті більше не існувало нічого, крім дракона та її. Меланхтонова кабіна беззвучно відчинилася. — Заходь. Ми багато про що маємо поговорити.

Не було іншої ради. Джейн вилізла трапом нагору й ступила досередини.

Пілотське крісло здавалося новішим, ніж вона його пам'ятала. Та щойно дівчина сіла в нього, воно припасувалося під неї та обійняло, як давню знайому. Від панелі інструментів линуло м'яке світло. Щось скрадалося в чорноті на периферії її зору. Десь закричав і швидко замовк меріон.

— Ти мене покинув, — сказала вона.

— А зараз я повернувся.

Руки Джейн стиснули підлокітники. Один оберт руків'їв — і голки ковзнуть їй в зап'ястки. Окуляри доповненої реальності опустяться й зімкнуться навколо голови Джейн, щоб занурити її в драконів сенсоріум. Вона не торкнулася руків'їв.

— А ти, я бачу, процвітаєш.

Як і було задумано, ці слова його образили.

— А ти — така само нетямуща й недоумкувата, як і завжди, — зневажливо мовив Меланхтон. У глибинах його грудної клітки заревів, оживаючи, двигун. Від його вібрацій кабіна задвигтіла. — Я прийшов, аби принести тобі смерть, кров, помсту й невелику роль у найбільшій пригоді з часів найпершого вбивства, — а ти мені ляси підпускаєш.

— Нам тільки те й лишається, що ляси точити.

— Можеш казати все, що тобі заманеться, — мовив дракон із лютим нетерпінням. — Можеш донесхочу отруювати повітря своїми заяложеними й беззмістовними словами, словами, словами. Одначе ми з тобою жили одне в одному. Ми ділили своє єство одне з одним, і жодне з нас довіку не зможе звільнитися від іншого.

У тиші, що запала по цих його словах, дівчину охопила огидна впевненість у тому, що Меланхтон таки мав рацію.

Коли дракон нарешті знову заговорив, то вже опанував свої пристрасті — його тон став холодний і презирливий.

— Як ти могла прожити так довго й пережити так багато і жодного разу не запитати себе про те, хто є призвідником усіх твоїх нещасть?

— Я знаю свого ворога досить добре. Я знаю його до самих командних кодів.

— Мене? — глузливо запитав дракон. — Я є, щонайбільше, симптомом. Хіба ж то я створив цей світ і втягнув тебе в нього? Хіба я сказав, що ти мусиш жити, кохати, втрачати, старіти й вмирати? Хіба я отруїв кожну твою дружбу й розлучив тебе з тими, з ким ти найбільше бажала бути разом? Хіба я сказав, що ти мусиш вчитися, припускаючись помилок, і що уроки, які ти в такий спосіб засвоїш, анітрохи не підуть тобі на користь? То був не я. Ти потрапила в тенета, сплетені силою, набагато могутнішою за мою.

Я знаю твою ворогиню, адже вона у нас спільна. Проти тієї ненависті, що я відчуваю до неї, наша з тобою неприязнь — лише полум'я свічки на тлі сонця. Добре затям собі: ти в моїй владі, і я мав би неабияку втіху, бавлячись тобою, як кіт бавиться впійманою полівкою. А втім, я тебе відпущу, адже ми маємо спільну мету. І ти також маєш відкинути всі дрібніші емоції. Зосередься на нашій істинній ворогині. Ненавидь її усім своїм єством. Бійся її так, як боюсь її я.

Джейн завжди думала, що кров не може холонути в жилах, а ті, що так казали, лише вдавалися до гри слів і метафори. Проте тепер вона знала, що так буває насправді.

— Про кого ти говориш?

Щось змусило Меланхтона завагатися, перш ніж відповісти, та чи була це лише театральність, а чи щось глибше — смакування власного блюзнірства? З тихою втіхою він промовив:

— Про Богиню.

— Ні!

— Та годі тобі! Невже ти ніколи цього не підозрювала? Хіба довгими безсонними ночами ти не усвідомлювала, що саме життя вже є доказом того, що Богиня тебе не любить? Що в найліпшому разі вона звертає на тебе увагу, аби лише позловтішатися, що твій біль її лише розважає, бо інакше для якої ще мети він існує? Ти не можеш уникнути своєї долі. Тобі судилося відіграти невеличку роль у її знищенні. Ти маєш цим пишатися.

— Ти божевільний, — прошепотіла Джейн. — Ніхто не може знищити Богині.

— Ніхто ніколи не намагався. — Меланхтонів голос був спокійний і переконливий, він звучав антитезою божевілля. — Той час, який ми провели нарізно, не був змарнований, запевняю тебе. Я здобув контроль над власною еволюцією та зробився могутнішим над усяку міру, що властива моїм родичам. Однак немає майбуття для дракона-відступника, який порушив обітницю й не визнає над собою влади. Небеса для мене закриті. Тож я можу або до скону плазувати поміж коренів і підвалів цього світу, або насолодитися останнім фатальним летом. Цього разу я вже не заскочу захисників Закону зненацька. Що ж, хай буде так. Я вчетверте пролечу крізь Пекельну Браму. Я візьму штурмом сам Спіральний замок і знищу його, а тоді витягну повалену Богиню з його руїн.

І, присягаюся усім, що тільки є нечестивого, я вб'ю ту Суку.

— Це неможливо, — кволо заперечила Джейн.

— У тобі ще й досі паразитує надія. Ти гадаєш, ніби десь існує життя, варте того, щоб його прожити, і що тебе врятує певна комбінація дій, стриманості, знання й талану, якщо ти правильно добереш пропорції складників. Ну, то я маю для тебе новини. Життя — лише таке, яким воно є просто тут і зараз, і ліпшим воно вже не буде.

— Усе ще зміниться на ліпше!

— Чи ж таке колись бувало? — Драконова зневага майже відчувалася на дотик. Люк кабіни із сичанням відчинився. — Іди, повертайся до своєї кімнати в гуртожитку й насолоджуйся своїм подарунком. Прийдеш до мене, коли подорослішаєш достатньо для того, щоб збагнути марноту життя й не відсахнутися. Прийдеш до мене, коли зневіришся до краю і, ступивши за край, перейдеш від зневіри до мстивості. Прийдеш до мене, коли вирішиш припинити брехати сама собі.

— Який подарунок?

Вогні потьмянішали. Меланхтон не відповідав.

— Ти сказав, щоб я насолоджувалася своїм подарунком. Яким подарунком?

Мовчання.

— Я вже проходила через усе це раніше. Я більше не збираюся бавитися в ці твої дурнуваті, довбані ігри розуму!

Тиша.

Джейн силкувалася вгамувати свою лють, свій страх, своє почуття образи й безсилля. На це знадобилося трохи часу. Проте, зрештою, вона таки вилізла з кабіни, як Меланхтон того й бажав.

Як завжди, не було на те іншої ради.

* * *

Хтозна-як, а Джейн таки дісталася додому, до Пані Габундії. Та щойно її долоня торкнулася дверей кімнати, крижаний спис передчуття прохромив дівчину наскрізь. Вона стояла, тримаючи руку на кулястій клямці, боячись її крутнути.

Це було нерозумно. Усередині не було нічого — просто не могло бути — нічого гіршого за те, з чим вона щойно зіткнулася віч-на-віч у підвалах Бельґарда. Меланхтон просто збиткується з неї, намагаючись зачепити за живе. Джейн поштовхом відчинила двері.

Мавпочка зі Щуролупом лежали мертві на підлозі.

З горла Джейн вихопився тихий, невиразний звук. Поза сумнівом, з Меланхтонового погляду, саме такий вигляд повинен був мати дотепний жарт. Чи, може, з його боку це була просто гротескна версія того, що Ґал'яґанте назвав подарунком «на знак щирості». Либонь, дракон вирішив зробити жест ввічливості й навмисно прибрати з її життя цих двох дрібних причеп.

Світло було ввімкнене — ось що робило цю сцену такою жахливою. Якби десь було бодай трохи тіней, очі Джейн могли б утекти туди й знайти в них прихисток. Однак у жорстокому, безживному світлі ламп її погляд прикипів до цього видовища. Неможливо було відвести очей, неможливо було заперечити те, що лежало перед нею.

У смерті Мавпоччине обличчя посірішало, а Щуролупове стало мертвотно-білим із синюватим відтінком. Їхні веселкові оболонки цілковито розчинилися, залишивши по собі лише невиразні окрайці порожніх очей, що видніли під пурпуровими повіками. Роти були роззявленими, вологий слід слини збігав Щуролуповим підборіддям, й остання крапля звисала з нього, дратуючи своїм упертим небажанням падати вниз. Це було так, немовби час зупинився.

У Щуролуповій руці ще й досі стирчала голка. Певно, спершу він уколов Мавпочку, а вже потім відвернувся, щоб уколотися самому, і не побачив, як вона важко опустилася спиною на ліжко. А тоді, коли трута дісталася його серця, він просто перекинувся набік. Щуролуп лежав головою до дверей, навіть у смерті відхилившись від бідолашної Мавпочки.

Джейн, заціпенівши від жаху, мов прикипіла до місця.

Десь удалині заголосила сирена. До неї приєдналася друга, а тоді й третя. Незабаром усе Місто звучало симфонією сигналів тривоги.

Розпочався Тейнд.

Розділ вісімнадцятий

То було найгірше з усього, що Джейн могла зробити. «1. ЗАЛИШАЙТЕСЬ У СВОЇЙ КІМНАТІ» — великими пурпуровими літерами, які солодко пахли друкарською фарбою, промовляв перший пункт надрукованих на мімеографі правил поведінки під час Тейнду, що їхній Університет розповсюджував серед студентів молодших курсів.

І Джейн розуміла, що то була добра порада.

Проте сліпа паніка прогнала її з кімнати, тоді — з Габундії, а зрештою — й з Бельґарда, на вулицю. Увесь цей шлях дівчина подолала цілком несвідомо. Однієї миті вона невідривно дивилася на два тіла, що розпростерлися на підлозі її кімнати, а наступної вже тремтіла, збентежена, у незнайомій частині міста.

Повз неї, плачучи, проплентався вепроголовий фейрі. Його лікті стриміли вгору — він затуляв голову руками, а його іклами струменіли сльози. За ним слідом простувало з дванадцять хлопців-вовкулак, які, глузуючи й регочучи, підганяли того вперед. Один із них штрикнув вепроголового палицею в бік, і той спіткнувся, а тоді зірвався на біг.

Лунали звуки розбитого скла.

Джейн мала повернутися до Бельґарда! Опівночі вони зачинятимуть браму, щоб убезпечити вежу від вуличних заворушень. Однак, якщо вона зможе прослизнути досередини до того часу, то ще зможе знайти прихисток у кімнаті Сирін або ж у Коноплянчиній. Треба подбати, щоб опинитися високо над рівнем землі, адже все найгірше, безумовно, відбуватиметься внизу.

За рогом вулиця вужчала, глухі стіни здіймалися обабіч, роблячи її схожою на западину чи провалля. У кінці кварталу юрмище фейрі танцювало навколо вогнища під низьку пульсацію й бумкання ґетто-бокса[268]. Інші вломилися до текстильного складу й викидали з вікон усіх п'ятьох його поверхів рулони мусліну, ситцю, попліну[269] та муару. Розгортаючись у повітрі, вони дощем лилися на хідник. Ґриґи й донтери прожогом кидалися до місця їхнього падіння та тягнули тканини на паливо для багаття.

Джейн уже хотіла була відступити, та раптом вулицю за її спиною заповнили гротескні істоти, які виспівували:

Вербена й кривавник, калган і ненависть,
Спалімо це Місто, зруйнуймо Державу!

Вони калатали у дзвоники, сурмили в ріжки й розмахували над головами рекламними прапорами. З високих жердин звисали ліхтарі. Учасники цієї ходи скидалися на звичайнісіньких карнавальних гульвіс: тут і там в юрбі виднілися кажанячі вуха, оленячі роги й цибаті лелечі ноги.

Спалімо це Місто,
Зруйнуймо Державу!

Джейн була надто налякана, щоб тікати, тож натовп наздогнав її, підхопив і поніс із собою. Зненацька дівчина стала не можливою жертвою цього юрмища, а однією з них. Вона була в безпеці серед цього веселого збіговиська, тлумище тіл огортало її зусібіч, неначе периною, і не давало впасти. Усі навколо були червонолиці й потворні, усі реготали. Червоний дворф вручив їй бляшанку пива. Щоб трохи заспокоїтися, Джейн відкрила її та зробила чималий ковток. Пиво було таке холодне, що обпекло їй язика.

Спалімо це Місто,
Зруйнуймо Державу!

Дівчину сповнила дивна й п'янка суміш страху та збудження. Натовп підійшов до вогнища. Два гурти злилися й закружляли у вирі.

— Розважаєшся?

Приголомшена, Джейн рвучко озирнулася.

— Що ти тут робиш?

Її одногрупниця знизала плечима.

— Те саме, що й ти — насолоджуюся життям.

— Коноплянко, нам треба повернутися до гуртожитку. Ти маєш бодай якесь уявлення, чи далеко звідси до нього? Якщо не надто далеко, то ми ще можемо встигнути повернутися до Габундії, перш ніж вони замкнуть браму.

— Та воно мені геть не всралося! — Коноплянка сердито й рвучко обхопила себе руками, а її кістляві плечі здійнялися вгору, наче ще одна пара крил[270]. — Я не полишу цього заради того, аби сидіти у своїй кімнаті, втупившись очима у стіну. Може, мені ще книжку розгорнути, увімкнути кип'ятильник і ромашкового чаю запарити? Габундія — за мільйон світлових років звідси. Невже ти не розумієш? Цієї ночі ніщо не заборонене. Хочеш чогось — візьми його! Подобається хтось — уперед, зроби це! Ти можеш сісти на узбіччі, длубатися в носі та їсти власні кози на очах у цілого світу, якщо це тобі до вподоби. Ніхто тебе не зупинятиме, ніхто ні за що не дорікатиме.

Вона встромила до рота пожмакану конопляну цигарку й клацнула під нею пальцями. Іскра, полум'я, хмарка диму. Джейн вона затягнутися не запропонувала. На обличчі одногрупниці сяяло таке радісне світло нестримної свободи, що Джейн знічено нахилила голову.

Натовп заревів і знову ринув уперед. Джейн штовхали то в один, то в інший бік, і їй довелося бігти підтюпцем, аби не впасти.

— Куди ми йдемо? — прокричала вона.

— Хіба не однаково?

Вони бігли повз низку крамниць. Там, де вони їх минали, вітрини з листового скла розліталися на друзки. Окремі індивіди прожогом кидалися до крамниць, аби вхопити сумочку чи жменю запонок, але натовп як єдине ціле своєї ходи не сповільнював. Звуки скла, що розбивалося, лунали, не вщухаючи.

— Це — жахливо! — вигукнула Джейн.

— Це — ніщо! — Коноплянчині очі несамовито блищали. Вона посміхалася так широко, що, певно, її губам було боляче. — Зачекай-но, ще не таке буде!

Натовп ущільнився. Плечі, лікті й кощаві підборіддя штовхали Джейн зусібіч, загрожуючи поламати їй ребра. Тіла рвучко пересувалися вперед. Неначе грейпфрутова насінинка, затиснута між великим і вказівним пальцями, Коноплянка порскнула вперед і зникла з очей.

Безпорадність Джейн була цілковитою. Міцно затиснута в цьому тлумищі, вона не могла навіть упасти — натовп її підтримував. Юрмище підняло дівчину так, що її ноги відірвалися від землі, та віднесло її за собою. Коли дорога стала ширшою, її ступні знову торкнулися хідника, і Джейн довелося бігти, аби не впасти й не бути розтоптаною.

І знову пролунало багатоголосе ревище. Передній край натовпу щось знайшов. Коли Джейн підштовхнули досить близько, вона побачила, що то був бегемот. Його впіймали в глухому закутку й зараз розхитували туди-сюди. Урешті-решт, завиваючи від безсилої люті, бегемот перекинувся на бік, а переможці роєм опосіли його задню частину. Вони відірвали капот і дверцята з боку водія й заходилися висмикувати його нутрощі. У натовп полетіли сидіння, кабелі, свічки запалювання та пластикова статуетка Великої Матері з панелі приладів.

— Вилупки! — ревів бегемот. — Я вас повбиваю! Розчавлю! Розтовчу вас на млинець! — Те, що таку величну тварину, таку могутню машину можна було так легко подолати, неабияк жахало.

Жахало й трішечки зачаровувало.

Заколотники вщент рознесли фасад поближньої таверни й розтрощили бар. Вони передавали пляшки кожному, хто проходив повз. Джейн усвідомила, що стискає в руці пінту м'ятного шнапсу. Смакував він препаскудно, але потім припав їй до смаку.

Руйнуючи й грабуючи, натовп котився далі, аж поки щось попереду — глухий кут або розгалуження шляху — змусило його нерішуче затриматися. Перейшовши на неквапну ходу, Джейн знову помітила Коноплянку. Тепер одногрупниця йшла попідручки з якимось величезним і потворним вайтом[271]. Джейн поплескала її по плечі.

Коноплянка кинула на неї байдужий погляд.

— Що ти тут робиш? — І, не чекаючи відповіді, відпустила руку свого супутника. — Це — Кістяна Голова[272].

Зовнішність Кістяної Голови якнайліпше пасувала такому прізвиську. Його череп був надзвичайно товстий і кособокий, він мертвотною білиною проглядав під коротко підстриженим волоссям. На чолі й щоках було витатуйовано в стилі блекворк[273] сонячні колеса[274], а очі були безживні, наче ями з попелом.

Він грубо вишкірився й ухопив себе рукою за яйця.

Відчайдушно намагаючись не зважати на нього, Джейн сказала:

— Ти маєш якесь уявлення, де ми є? Можеш не йти зі мною. Просто вкажи мені правильний напрямок, і я самотужки знайду дорогу додому.

Спопеляючи Джейн зневажливим поглядом, Коноплянка відказала:

— Ти не второпала, еге ж? Ти просто не второпала.

Затріпотівши крильми, Коноплянка зняла через голову свій светр. Під ним на ній нічого не було. Вона мала не надто великі груди, однак її соски були величезні, завбільшки як сливи та мали абрикосовий колір. Від цього видовища натовпом прокотилися схвальні вигуки.

Коноплянка підкинула свій светр у повітря. Горбатий музикант нахилився, просунув їй між ніг свою голову, а тоді випростався. На його плечах Коноплянка здійнялася на чолі натовпу, неначе скульптурна фігура на носі корабля.

— До Курганів! — вигукнув хтось. Коноплянка змахнула руками, спонукаючи бунтівників рухатися далі.

— До Курганів! — закричала вона й, сидячи верхи на плечах горбаня, який грав на флейті, повела натовп уперед.

Тепер заколотники рухалися швидкою ходою, майже підтюпцем. Хмільний дух їхнього поту огортав Джейн, як запах гнилих фруктів. Натовп уже нічого не виспівував, а видавав якийсь дивовижний шум, який линув, неначе неспокійна хвиля голосів, над поверхнею якої раз по раз здіймалися звукові піки пронизливих криків і невпинно, гулко відлунюючи в глибинах її живота, гуркотіли баси. Від цього шуму в її голові гуло й потріскувало, ніби під час амфетамінового кайфу, він лунав, не вщухаючи, не змінюючись, а втім, у якийсь складний спосіб урізноманітнюючи своє звучання. То була симфонія хаосу.

Джейн провела рукою по своєму волоссю — воно затріскотіло. Їй більше не хотілося забратися звідси геть. Те, що відбувалося, було надто вже захопливим і, хай навіть у жахливому сенсі, надто вже сповненим життя, щоб усе це полишити. Вона мала побачити, що буде далі. Невагома, наче заряджена частинка у струмі натовпу, вона дозволила йому віднести її з собою, не чинячи його волі анінайменшого спротиву.

Зненацька дівчина опинилася в крамниці побутової техніки. Навколо неї тьмяні постаті цупили відеокамери, CD-плеєри й мініхолодильники. До рук їй впала якась коробка. Геть спантеличена, Джейн узяла її.

З тіней вискочив чорний, наче сажа, чортик і життєрадісно загукав:

— Пожежа! Страшне! Пожежа! Тікайте! Тікайте!

За його спиною здіймалися вгору язики полум'я.

Кожне намагалося протиснутися до виходу одне поперед одного. На якусь жахливу мить Джейн здалося, що її розчавлять, і вона злякалася за своє життя. І лише згодом, встигнуши відійти від крамниці на декілька кварталів, вона вирішила поглянути на те, що тримала в руках.

То була мікрохвильова піч.

Це справді можна було вважати неабияким таланом. Їй вельми бракувало мікрохвильовки в кімнаті гуртожитку, а оскільки було неможливо потайки поцупити з крамниці щось таке велике, Джейн вирішила залишити її собі.

* * *

Одначе вже невдовзі Джейн усвідомила, що, тягнучи ту пічку, вона не встигає за юрбою. Дівчина дедалі більше відставала й поступово опинилася в останніх лавах. І, врешті-решт, щоб дати спочинок втомленим рукам і плечам, Джейн мусила сісти на якісь залізобетонні сходи коло старого промислового каналу. Вона була геть виснажена.

Останній з натовпу зник удалечині. Повітря стало прохолоднішим. Багатоголосий рев стишився до віддаленого бурмотіння, що вряди-годи долинало з різних частин Міста, немовби натовп був чудовиськом, яке могло існувати в декількох місцях одночасно. Джейн сиділа й дивилася собі під ноги, на сміття, в якому перемішалися шматки іржавого металобрухту, пластикові флакончики від креку й недопалки цигарок. У голові ще й досі гуло.

Юрба висмоктала всі ознаки життя з вулиць і будівель, які проминула на своєму шляху. Там, де вона пройшла, фарба на будівлях пухирилася, надувалася й лускала, випускаючи у повітря свої спори — крихітні хмаринки іржі. Репався асфальт. З цегляного мурування клаптями обсипався тиньк. Купи сміття громадилися попід бордюрами й гойдалися на маслянистих водах каналу. Стіни з гуркотом обвалювалися додолу.

На фасадах випатраних будівель із чаклунською швидкістю проростали бур'яни. Джейн спостерігала за тим, як із тріщини в основі бетонної опори мосту пробивається лоза й просто перед її очима розростається, перетворюючись на подібне до лабіринту сплетіння колючок. Глибоко в його осерді розквітли троянди, на чиї пахощі, ніби на кисле молоко, зліталися певні види крилатих спрайтів, що були завбільшки як її кулак.

Спрайти поквапливо промайнули понад каналом, дзеленькаючи малесенькими дзвіночками. Усі вони летіли парами, і кожне тягнуло кінці тоненької, неначе нитка, мотузки, якою було зв'язано бранців, таких само крихітних, як і вони самі. Не сповільнюючи лету, вони стрімголов пірнули в похмуру гущавину.

Ніч пронизали тонесенькі крики.

Джейн як майбутній алхімік розуміла природні процеси — рівновагу було знищено, тож тепер вона мала відновитися. Проте спостерігати за цим Джейн не хотіла. Вона перевела подих — час було рушати далі. Дівчина підвелася, залишивши мікрохвильовку на сходах. Зрештою, та клята штука не була їй аж так потрібна.

Аж раптом на шляху перед дівчиною розплескалася пляма блювотиння. Джейн відскочила назад, але кілька краплин однаково забризкали їй черевики.

Над огорожею шляхопроводу, що височів над її головою, схилилися три гієноголові створіння.

— Гей, обережніше! — гукнула вона їм.

Один із них, той, якому було зле, схоже, навіть не помітив Джейн. Другий нестямно зареготав з її збентеження. Третій виліз на огорожу, розстібнув ґудзики на ширінці й помахав їй своїм членом.

— А скуштуй-но оцього, любонько!

— Гівноголові вилупки! — крикнула дівчина.

— Цю суку, — холодно проказав той, що махав членом, — треба гарненько провчити.

Його друг вже заходився роззиратися навколо, шукаючи шляху, яким можна було зійти додолу.

— Сюди! — гаркнув він.

Полишивши свого п'яного товариша чіплятися за огорожу, вони вдвох побігли до прогону сходів, що починався біля дальнього кінця мосту. Перелякана, Джейн чкурнула в якісь двері й виявила, що то був прохід до менш примітних сходів, які вели вгору, на вулицю, що її ті двоє щойно залишили.

Діставшись верхньої сходинки, дівчина на мить зупинилася, коли повз неї промчало спочатку з десяток, а слідом — добра сотня потворних істот. Її переслідувачі явно відділилися від цього натовпу. Це був не той самий гурт, який Джейн нещодавно полишила — вона не впізнавала жодного з тутешніх облич, а серед них траплялися такі, що їх вона неодмінно запам'ятала б. Та це було неважливо. Вона влилася до їхніх лав і поквапилася вперед разом з усіма.

Знов у безпеці.

* * *

Не встигла Джейн далеко відбігти, як попереду натовп вибухнув громовим ревом. Зненацька вулиця влилася у велетенську п'ятикутну площу. Неначе молекули газу, що линуть від зони з високим тиском, натовп поквапився вперед і розсіявся, заповнивши новий простір. Джейн усвідомила, куди вони потрапили, й затремтіла від страху.

Це була площа Оберона, чотири боки якої займали таверни й крамниці, що торгували платівками, галантереєю та іншими подібними товарами. А п'ятий бік площі повністю заповнював собою масивний обсидіановий фасад найсумнозвіснішого виправного закладу Великого Сірого Міста. Він виступав уперед, нависаючи над міською площею, неначе масивний ніс лиховісного чорного вантажного корабля.

Довгі Кургани[275].

Опинившись безпосередньо перед цією в'язницею, натовп виявив дивовижну нехіть до атаки. Він розпорошився на менші гурти й зосередився на інших чотирьох боках площі, залишаючи повз увагою найочевиднішу мету. Фасади тутешніх крамниць захищали ґрати й вибухотривкі екрани, одначе на горішніх поверхах були незахищені вікна. Натовп заходився жбурляти в них камінням і шматками битої цегли.

Скоряючись бажанню, надто навальному й нестримному, щоб його усвідомити, Джейн підняла порожню пивну пляшку, замахнулася й пожбурила. Віконна шибка розлетілася на друзки. Джейн відкинула голову назад і переможно закричала. Якийсь троль схвально поплескав її по спині, від чого дівчина поточилася й мало не впала.

Відчуття було чудове.

І тоді шаленство сили-силенної фейрі цілковито поглинуло й Джейн, огорнувши її, неначе пара газових крил. Дівчина глибоко вдихнула, втягнувши цей піднесений вир почуттів глибоко у легені та живіт. Того, що трапилося потім, годі було уникнути. Вона стала однією з них, тілом і душею, вона стала громадянкою натовпу.

Якийсь п'яний гультіпака наскочив на неї, і вона щосили обіруч відштовхнула його від себе.

— Геть з дороги, довбаний ти випердок!

І це теж було чудове відчуття.

Розтрощивши всі вікна, позривавши ґрати з вітрин, розграбувавши все, що було всередині, й підпаливши дві крамниці, натовп притих. Декілька кремезних дворфів спробували розбити завіси величезної тюремної брами. Утім, попри всю їхню силу й вправність, вони зазнали невдачі й мусили ганебно відступити.

Тоді юрмисько майже вгамувалося. Аби не зупинятися, дехто з бунтівників зосередився на вишуканій винарні, яку вони досі оминали увагою. На площу полетіли оббиті шкірою крісла й горщики з хлорофітумами; олійні полотна із зображеннями оголених оґрів, які скулилися над унітазами, полетіли в багаття. Відтак гурт ламі, напружуючи всі свої сили, викотив на бруківку три велетенські барила. Один із ламі вискочив на той гоґсгед[276], який поставили попереду, і змахнув у повітрі своїм прикрашеним пір'їною капелюхом.

— Вельмишановна громадо! — закричав він. Йому відповів глумливий сміх. Ламі підняв угору сокиру. — У цих барилах наші любі господарі, Володарі Міста, ув'язнили — заради його ж блага! — непокірний та зухвалий трунок. Чимало довгих і марудних років мусив він знемагати в неволі, замкнений у цих дубових стінах, дозріваючи, м'якшаючи, утрачаючи свої жорсткі риси, щоб стати доброчесним і покірливим напоєм, гідним шляхетних горлянок наших найдостойніших владарів. — На ньому зосередилися очі всіх присутніх. Ламі випнув груди вперед, скорчив театральну гримасу й вигукнув: — Але чи дозрів він?

— Ні!!!

— Чи засвоїв він свої уроки?

— Ні!!!

— Чи виправився він, чи став покірним?

— Ні!!!

— Діло кажете. Цей упертюх залишився непокірним і не став тим годящим пійлом, яке припало б до вподоби нашим зверхникам. — Ламі опустив обух сокири на діжку й вибив з неї чіп. Вино хлинуло площею. Гротескні створіння, заходячись сміхом, прожогом кинулися до стічних канав і, припавши на коліна, почали його хлебтати.

З крамниці залізних виробів витягли помпу, щоб наповнити водограй у центрі площі. Гульвіси — і Коноплянка серед них — брьохались у ньому голяка, сьорбали зі складених ківшиком долонь криваво-червону рідину й хлюпали нею одне на одного. Їх заливала безрадісна жовтогаряча заграва, в якій зливалося жевриво охоплених вогнем будівель і світло ртутних газорозрядних вуличних ліхтарів.

З найдальшого краю натовпу долинули гучні крики.

До площі, похитуючись, повільно крокував будівельний велет. Його скеровував страшний, наче дідько, вишкірений боґґарт[277], який сидів у нього на плечі й щось нашіптував йому на вухо. Біля в'язничної брами вони зупинилися. Велет здійняв свій масивний кулак і тричі вгатив ним об броньовані залізні стулки — ті тріснули, але витримали. З четвертого удару брама захиталася й повалилась додолу.

Натовп привітав цю перемогу ревом, від якого на небі здригнулися зорі.

Джейн разом із усіма кинулася вперед. Вона усвідомила, що біжить темним і вузьким коридором пліч-о-пліч із Кістяною Головою. Він ухопив її за руку й потягнув до себе, змушуючи дівчину зупинитися перед дверима камери.

— Потримай-но!

Він тицьнув їй до рук свою куртку й сплюнув. Цівка жовтого харкотиння хлюпнула на підлогу між його черевиками. Потім узяв лом-цвяходер й увігнав його між замком та одвірком. Під його вологою від поту футболкою напнулися м'язи.

Двері розчахнулися.

Гнилі зуби в гнилому роті. Обличчя, що здавалося геть перекособоченим. Створіння вийшло зі своєї камери й ущипнуло Джейн за щоку пальцями, що обпекли її, неначе крига.

— Це для мене? — проскреготіло створіння, а тоді закихкотіло з її збентеження та пошкутильгало геть.

Кістяна Голова зламав другий замок. З камери на волю випливло щось темне, ніби розмита тінь. Линучи повз, воно зиркнуло на Джейн. Вона мигцем зазирнула в сповнені ненависті очі, колючі, наче кінчики тисячі скорпіонячих клешень. Її серце закалатало від страху.

— Не стій на місці! — Кістяна Голова ляснув Джейн по вуху. — Маємо братися до роботи.

Але Джейн просто стояла на місці. Надто заклопотаний, аби це помітити, Кістяна Голова торував свій шлях углиб коридору, зламуючи двері одні за одними й визволяючи страхіття, схожих на які вона ще ніколи не бачила.

Дівчина кинула куртку й позадкувала коридором.

* * *

Коли Джейн вийшла назовні, усміхнений піксі простягнув їй пляшку віскі. Вона випила. Якийсь гітерспрайт[278] роздавав усім охочим піґулки. Вона проковтнула п'ять штук, не запиваючи.

Занадто нетерплячі, аби хоч трохи зачекати, палії вже розклали всередині в'язниці кілька вогнищ. Заколотники й в'язні вигулькували назовні, задихаючись, жартуючи та заходячись п'яним хихотінням. Спорожніти встигли лише ті тюремні блоки, що були розташовані ближче до входу. Дальні простори в'язниці в одну мить охопило полум'я — гарячіше, ніж у будь-якій печі.

В'язні, яким пощастило врятуватися втечею, з криками кидалися крізь браму, несамовито бігали колами й ляскали себе руками, намагаючись збити полум'я. У декого з них палали голови. Натовп привітав їх дружнім реготом.

Попіл падав з неба, наче сніг. Його чорні пластівні були завбільшки з долоню Джейн. Вона стояла й, кліпаючи, дивилася вгору.

Понад брамою в'язниці, як заведено в тюремній архітектурі, височів короткий місток, увінчаний невеличкою вежею-вартівнею. Сторожа давно порозбігалася, вибита брама лежала на землі, проте вартівня досі височіла понад порожнечею, де колись були тюремні ворота.

Місток чорнів на тлі вогненного виру, а на самому вершечку невисокої вартівні, що стриміла в його центрі, стрибали фейрі. Вони співали й мочилися в полум'я, анітрохи не зважаючи на ту небезпеку, яка їм загрожувала. Це було поза межами звичайної самовбивчої відваги, це просто жахало.

Зненацька фейрі на надбрамній вежі закричали. Один із них показав пальцем у напрямку далекої вулиці.

На площу маршовим кроком заходили ельфійські воїни в шоломах із чорного скла.

Немовби завчасно все спланувавши, заколотники коло підніжжя брами розтягнули ковдри, міцно тримаючи їх за краї. Один по одному дозорці зістрибнули з вартівні, підскочили на ковдрах і спустилися на землю неушкоджені.

Натовп зацікавлено принишк.

Ельфійські воїни вишикувалися вздовж одного боку площі. Вони застигли напруженими лавами, тримаючи напоготові кийки для розгону заколотників і закриваючись закріпленими на руці плексигласовими щитами. На туніці кожен із них мав значок із зображенням якогось миршавого крилатого створіння.

Їхній капітан їхав верхи на хромованому бойовому коні, відполірованому до такого лоску, що його було важко розгледіти. Відображення натовпу, воїнів й охоплених полум'ям стін Довгих Курганів беззвучно пропливали його холодними поверхнями, випиналися, коли дестріє крокував уперед, і таємничим чином зникали, коли той злегка розвертався вбік.

Попіл і далі м'яко спадав на землю.

Ельфійський капітан підвівся в стременах і високим чистим голосом закричав:

— Це зібрання відбувається всупереч законам і звичаям Тейнду. Ваше перебування тут є протиправним і забороненим. Ви маєте дві хвилини на те, щоб звільнити площу.

Заколотники відповіли на його промову кпинами, проте доволі кволими. Натовп вагався, не маючи певності в тому, що робити далі. На його дальніх краях кілька найменш стійких вайтів уже почали відступати. Якби ельфійські вояки пішли в наступ тієї-таки миті, вони б очистили площу, майже не докладаючи зусиль. Однак їхній капітан не віддав жодного наказу. На його вустах вигравала жорстока посмішка.

Кпини стали гучнішими. З натовпу полетів камінь, а тоді й пляшка. Голосно дзенькнувши, вона вибухнула безліччю скляних друзок. Від цього звуку натовпом прокотилася розбурхана хвиля передчуття, що перетнула площу від краю до краю за час, якого забракло б навіть для крику. Джейн мимоволі затремтіла. Тіла навколо неї напружилися.

— От лайно, — пробурмотів дворф, який стояв поруч.

Вони справді збиралися це зробити. Вони справді збиралися дати відсіч ельфам.

Дворф схопив Джейн за лікоть і показав кудись пальцем. Чимало голів обернулося в тому напрямку. На одній з бічних вулиць з'явилися нові воїни, а тоді ще на одній. Вони блокували всі шляхи відступу. Ось чому їхній капітан зволікав з наказом. Він хотів оточити натовп зусібіч і позбавити його можливості врятуватися втечею.

— Якщо ви не розійдетеся, проти вас буде застосовано силу, — мовив ельфійський капітан і ніби мимохіть поглянув на свій наручний годинник.

Лицемірство його слів зміцнило рішучість Джейн. Ненависть, яку дівчина відчувала до високих ельфів, палахкотіла, гартуючи її, неначе крицю. То вони думають, що можуть її залякати? Не вдасться. Може, вона й нажахана, та аж ніяк не боягузка. «Тут я стою, — подумала вона. — І ніхто не зрушить мене з місця».

З гучним криком воїни кинулися в наступ.

* * *

Сутичка була цілковитим безладдям.

Усі штовхалися, кричали й кляли одне одного. У тому, що відбувалося, Джейн не бачила жодного ладу. Атака вояків була брутально простою, як наступ океану на суходіл. Проте натовп зустрів її так само сміливо, як гори зустрічають морський прибій. За мить до того, як воїни добігли до перших заколотників, ельфійський капітан високо здійняв свій кийок і промовив слово сили.

Лампи всіх вуличних ліхтарів вибухнули як одна. Площа поринула в червонястий напівморок, освітлений загравами пожеж.

Нові умови сприяли ельфам, які були вишколені до ведення бою вночі й завдяки прадавньому благословенню Богині могли ясно бачити в темряві, допоки в небі висів бодай найменший окраєць Місячної Пані. Вони просувалися вперед, розмахуючи кийками, і натовп помалу відступав перед ними. Проте воякам так сильно кортіло когось уперіщити, що їхні стрункі лави швидко розпорошилися на окремі безладні гурти, охоплені жагою насильства, і таким чином цю перевагу було втрачено.

Джейн штовхали то в один, то в інший бік. Вона бачила, як один кремезний стуканець кинувся на щит, й ельфійський воїн, який ним прикривався, зі сповненим смертельної муки криком і зламаною рукою повалився на спину. Навколо нього закружляла юрба, і воїн щез в її чорториї. Натовп знову заворушився, повернувши Джейн до того місця, де вона нещодавно стояла, і дівчина побачила, як троє ельфів гамселять кийками її дворфа. З нього зірвали дублет[279]. Дворфове тіло, не чинячи жодного спротиву, лежало коло їхніх ніг, закривавлене й напівоголене, а його голова безвільно звисала на шиї та смикалася від кожного нового удару. Йому зламали хребет. Джейн зробила крок уперед. Нажахана, дівчина усвідомила, що збирається спробувати йому допомогти.

«Дурепа, дурепа, дурепа! — лютилася вона сама на себе. — Що я, трясця, тут роблю? Це безглуздо. Той дворф мертвий. Я вже нічим не можу йому зарадити. Повертайся назад, біжи, тікай!»

Та Джейн і далі йшла вперед, немов сновида.

Перед нею виросла постать воїна. Він загубив свого шолома, а його тонке біляве волосся майоріло на вітрі. На вояковому обличчі вигравало полум'я битви. Він замахнувся на Джейн своїм кийком, але його нога ковзнула по слизькій від вина бруківці, й ельф упав на одне коліно.

Тієї ж миті йому на спину скочив оґр. Він нахилив голову, притиснув її між ельфовими лопатками й обхопив його за поперек своїми кривими ногами. Вузлуваті оґрові пальці вчепилися у воякове підборіддя й сильно смикнули його назад. Пролунав різкий хрускіт. Ельфові ноги кілька разів судомно смикнулися, і світло згасло на його обличчі. Кийок із гуркотом упав на брук.

Джейн хутко його підхопила.

Попіл і далі падав з неба, та зараз він був густіший, ніж будь-коли. Ще трохи — і буде неможливо дихати. Усюди чувся сморід горілого вінілу-дерева-тканини-пластику, яким відгонило від підпалених будівель; він проникав у ніздрі й надовго залишав у роті гидотний посмак. Джейн розуміла, що всі ці події мали б стати найтемнішими митями в її житті. Проте, хай як химерно й неприємно було це визнавати, насправді відчувала вона зовсім інше.

Це було весело.

— Геть від мене! Геть, геть, геть!

Кийок був суцільнометалевий і завдовжки із саму Джейн. З одного боку в нього була коротка поперечина, що робила його зручним знаряддям для контролю натовпу, надто у вправній руці. Та Джейн не була навчена ним орудувати. Тому дівчина просто обіруч ухопила кийок за один кінець і розмахувала ним, наче величезним дворучним мечем. Перед нею та навколо неї відкрився вільний простір. Вона знову могла дихати.

— Вилупки! — закричала вона. — Ельфи-прутнесмоки!

Пролунав якийсь звук, схожий на зітхання, тоді ще один, а невдовзі ще три. У загальному шумі битви ці звуки разюче вирізнялися своєю тихою сором'язливістю. Бруківкою загуркотіли каністри. Вони вибухали, випускаючи хмари сльозогінного газу.

Ті, до кого той газ дістався, відступали, бухикаючи та блюючи. Намагаючись утекти, вони билися та чіплялися одне за одного. Та, перш ніж ельфи змогли скористатися з усього цього безладу, кілька молодиків із коротко підстриженим волоссям[280], затиснувши рота й носа зволоженими хустинками, кинулися вперед, підхопили каністри з газом і пожбурили їх назад, просто в загони вояків-ельфів.

Повів вітру легенько погнав одну з хмар газу над тією частиною юрби, де стояла Джейн.

Вона не могла дихати! Вона нічого не бачила! Її шкіра палала, немов у вогні! Дівчина кашляла, задихалася й нестримно плакала. З її носа лилися шмарклі. Один бік її обличчя палав, неначе попечений кропивою. Джейн зігнулася навпіл і, спотикаючись, почала навпомацки шукати шлях до відступу.

І тоді сталася дивна річ. Хтось узяв її за руку й повів геть. Дівчина відчула прохолодне повітря на своєму обличчі. Кліпаючи сповненими сліз очима, вона насилу спромоглася розгледіти розмиті обриси шляху, що відкривався попереду.

— Ходімо, — прогарчав її благодійник. — Скоро тут буде ще більше газу.

А втім, коли вони вибралися з площі, Джейн таки мусила зупинитися. Дівчина вперто застигла на місці й висмикнула свою руку. Тоді витерла очі об одне плече куртки, а носа — об друге. Вона озирнулася й крізь сльози поглянула на заколот, що вирував на площі.

Дим від сотні пожеж перетворив небо на полотно, а тоді забарвив його брудно-червоними мазками заграв. Під похмурою пеленою небес вимальовувалися темні постаті створінь, які навпочіпки сиділи над тілами полеглих. Деякі з них цупили гаманці. Деякі — ні. У декому з них вона впізнала в'язнів, яких допомагала визволяти.

— Ми не маємо часу насолоджуватися краєвидами, — рішуче сказав її супутник. — Сюди вже йдуть зеленомундирники[281].— І справді, Джейн чула розмірений стукіт ботфортів по бруківці. Наближалися нові ельфійські загони. Супровідник штовхнув її в спину, і вони разом побігли далі. І лише тоді Джейн надумала поглянути на свого рятівника.

Це був Кістяна Голова.

* * *

Коли вже стало ясно, що ніхто їх не переслідує, Джейн сповільнилася, заледве пересуваючи ноги, і зрештою зупинилася. Їй потрібно було виблювати. Кістяна Голова підтримував її, обхопивши рукою за плечі, а дівчина тим часом очищувала себе від попелу, шаленства і згуби. Коли вона випросталася, то відчула, що в голові навдивовижу проясніло.

— Нівроку така колотнеча, га? — сказав Кістяна Голова.

Джейн зиркнула на нього.

— А я пальця відкусив одному з тих довбограїв. А той носив на ньому здоровезного старого персня, усіяного мацьопкими смарагдами, рубінами й іншим лайном. Тепер він отутечки лежить. — Він зловтішно поплескав себе по заплямованій кров'ю кишені сорочки. — То вже я цієї ночі доп'яв собі невеличкого зиску.

Кістяна Голова був такий само приголомшливо гидомирний, як і раніше. Проте його очі змінилися. Зараз вони були зелені й помережані золотавими цятками, неначе листя раннього літа. Тепер вони випромінювали жвавий гумор, немовби Кістяна Голова виявився лише роллю, що її він грав, або немовби щось використовувало його як маску й визирало крізь очниці його черепа.

— У тебе щось у кульчику застрягло, — зауважила Джейн.

— Га? — Кістяна Голова рвучко обернувся, скинув руки вгору, але запізно. Джейн його випередила — її пальці зімкнулися на талісмані, що звисав з мочки вуха.

— Гей, обережніше!

Дівчина здерла з нього талісман. Стривожено скрикнувши, він відсахнувся. Риси обличчя й уся його зовнішність цілковито перемінилися: з обличчя щезли всі татуювання, а з ними — і його млявий злостивий вираз. Він більше не був Кістяною Головою.

Він був Паком Ельширом.

Джейн кинула швидкий погляд на талісман — бурштин, кістка, надпровідний диск, дві пір'їни блакитної сойки — і пожбурила його геть. То була дурничка; вона й сама завиграшки могла змайструвати такий талісман, аби лише мала час і бажання.

— Ти що, трясця твоїй матері, тут робиш?

— Я шукав тебе, ясно? Свята свинюко, боляче ж. — Він поморщився. На Пакові було поношене полотняне пальто, яке сиділо на ньому доволі кепсько. — Слухай, я знаю, що ти не просила мене йти за тобою. Хай там як, але ось він, я. І, якби ти не була така обдовбана, то тішилася б з того. Нам треба вшиватися звідси, бо вони вже подіставали ножі й навряд чи зупиняться, коли в них закінчаться ельфи.

Пак ухопив її за руку й потягнув геть.

Щосили поспішаючи, аби не відставати від нього, Джейн мусила визнати, що Пак мав героїчний вигляд. Його очі палали, а щелепа рішуче випнулася. Серце Джейн ненадовго зм'якло, відтак вона опустила погляд і побачила щось, що звисало з Пакової кишені, куди його запхали, вочевидь, похапцем і не до кінця. То був клаптик чорної тканини. Трусики. Їхній вигляд і візерунок здалися їй знайомими.

— А це що таке? — Джейн висмикнула їх з його кишені. Вони були ношені й несвіжі. Дівчина піднесла їх до носа й понюхала.

Її власні.

— Де ти їх узяв?

Пак знічено похилив голову, але ходи не сповільнив.

— Я, гм, виміняв їх за дещо в Біллі Бабая. Він сказав, що ти якось залишалася в нього на ніч, а коли вранці одягалася, забула їх у його кімнаті.

— Ах, цей Біллі! — обурено проказала Джейн. — Я його задушу!

— Ми, власне, не думали, що ти будеш проти.

— Ну то знай — я проти. Я дуже навіть проти.

— У будь-якому разі без них я б не зміг тебе знайти. Подібне притягує подібне, адже так? Це закон взаємного тяжіння.

— Взаємного тяжіння?!

— Слухай, не таке вже то велике діло. Біллі сказав мені, що йому потрібна моя шкіряна куртка й що натомість він дасть мені дещо таке, що я хотів би мати, ясно? — Він зизим оком поглянув на неї і лише зараз збагнув, що дівчина вбрана в його власну шкірянку, заношену до жалюгідного стану.

— Гей, а як це вона опинилася в тебе?

Дівчина зашарілася.

Якийсь час вони йшли мовчки. А тоді Пак сказав:

— Гадаю, ми обоє робили речі, якими не надто пишаємося. Та зараз це неважливо. Що нам наразі справді треба зробити — то це забратися звідси якнайдалі, перш ніж справи стануть геть кепськими.

* * *

На шляху лежали тіла.

Джейн з Паком мандрували слідами одного з відгалужень натовпу. Час од часу вони чули десь попереду рев його голосів. Це було моторошно, адже вони минали квартал за кварталом і не бачили навколо жодної живої істоти. Самі лише тіла.

Трупи були здебільшого маленькими — Джейн із Паком крокували злиденним районом, щільно забудованим багатоквартирними прибутковими будинками, який різноманітні частини натовпу вибрали собі за місце для побиття дворфів. Проте серед трупів траплялися також і тіла лютенів[282], ніссе й цаполюдків, хоча їх було менше. Один з-поміж усіх тих мерців просто заворожив Джейн. То був труп фавна, чиє обличчя було напівоббіловане. Мисливець за трофеями встиг зняти плоть з його нижньої щелепи, перш ніж щось відволікло його від цього процесу, тож фавн так і залишився лежати з розпанаханим обличчям, шкірячи зуби в шаленій перевернутій посмішці. Зі свого місця Джейн могла бачити одне його око. Воно було широко розплющене й по смерті перетворилося на сніжно-білу кулю з легким блакитним відтінком. Його вираз був сповнений розуміння, він лякав і водночас нездоланно вабив. Зазираючи в те око, Джейн усвідомила, що й сама наблизилася до розуміння чогось надзвичайно важливого. «Ой, у що ти ускочила, — немовби промовляв той погляд. — Якби ж ти тільки знала!»

— Не стовбич там, — сказав Пак. — Чи ти здуріла? — Він смикнув її за руку й повів далі.

Вулиці здималися й вихилялися під її ногами, і Джейн довелося хапатися за Пакову руку, аби не впасти.

— Куди ми йдемо? — запитала вона.

— Ну, я застовпив за собою одне місце за смітником позаду Бельґарда. Проте, поки тебе шукав, то змарнував багацько часу, тож зараз ми вже нізащо туди не дістанемося. Нас міг би пустити до себе Старий Кріт, але його нора аж ген на тому березі річки. Ще є одне гніздо знайомих журдихлят[283], які дали б мені прихисток, однак я чоловік, а от тебе вони не приймуть. Вибір у нас невеликий.

Скидалося на те, що він не так перелічує можливості, як виправдовує якесь кепське рішення, якого вже дійшов.

— То куди? — наполягала вона.

— Туди.

Вони завернули за ріг й опинилися на вулиці, яку натовп оминув стороною. Попереду були нетрища — кілька вутлих будівель, які збилися докупи попід опорами залізного підвісного мосту. Ця місцина, певно, була недалеко від корабелень; Джейн відчувала запах річки. Усі тутешні будівлі були покинуті й занедбані, а їхні вікна — забиті дошками. Світла, яке відкидав єдиний уцілілий вуличний ліхтар, якраз вистачало, аби прочитати вивіску над тим, що колись було невеличким рестораном:

«КУХНЯ СЕСТРИЧКИ МІННІ»

— Це — наркоманське кубло, — пояснив Пак. — Ним керує Лихий Том. Проте цієї ночі саме тут — найбезпечніше. Усередині нема нікого, крім наркоманів, які ловлять кайф. Нічого, вартого того, щоб поцупити. Нічого, вартого того, щоб спалити. Якщо лише Тома там нема, з нами все буде гаразд. А його там не буде. Він тинятиметься містом, розшукуючи мене. — Пак поцокав язиком. — Це — останнє місце, де він надумав би мене шукати.

— Ти в цьому впевнений?

— Я взагалі не планував опинятися навіть неподалік цього місця. Він знає мене досить добре, щоб це розуміти.

Пронизливий крик розірвав небеса. На якусь мить їх огорнула жахом чорна тінь велетенських крил, а тоді так само несподівано зникла. Крилата почвара здійнялася вгору й вмостилася на вершечку мосту. Інші темні істоти з криками злетіли з тросів і, неначе страхітливі мартини, почали битися з першим за щось, що той тримав у своєму дзьобі.

Дві крилаті тварюки зіштовхнулися в повітрі, і ласий шматок, за який вони билися, полетів додолу. Він хляпнув на землю з огидним чвакаючим звуком.

— Ох! — мимоволі скрикнула Джейн.

— Не дивися, — наказав їй Пак. Однак, звісно, вона подивилася. То був безрукий і безногий тулуб дворфа. Це видовище було далеко не найжахливішим з усіх бачених нею цієї ночі, та чомусь саме воно вразило її найсильніше. Джейн немов дістала ляпаса.

— Відведи мене досередини, — благально проказала вона.

Вони піднялися на єдину напіврозвалену бетонну сходинку. Пак підійшов до потрісканих дверей і смикнув на себе зав'язаний петлею шматок дроту, протягнутий крізь діру, де колись була клямка.

Двері відчинилися в пишноту.

Внутрішній простір був елегантний, як реклама парфумів. Підлоги вкривала чорно-біла шахівниця лискучих мармурових плит, стрункі колони з напівкоштовного каменю підтримували стелю, надто високу, щоб її розгледіти. У повітрі пурхали білі сови, з'являючись нізвідки й зникаючи в нікуди. Шовкові гобелени легенько коливалися на стінах, а під ними на велетенських подушках млосно розляглися богоподібні юнаки. Лунало тихе гудіння запису з електронною музикою.

Джейн накрила хвиля запаморочення. Вона випростала руку, щоб ухопитися за порфірову[284] колону. Під пучками її пальців захрускотіли лусочки засохлої, потрісканої фарби. Мармурова підлога прогнулася під ногами. Тепер вона видавалася трохи ніздрюватою.

— Це все — лише мана. — Пак дозволив дверям зачинитися за його спиною. — Ми просто ловимо контактний кайф[285] від самого перебування серед цих торчків.

До них млявою ходою підплив один з юнаків, які забулися у своїх золотих мареннях. Пак уже простягнув йому монету, але сновида лише вишкірив зуби в посмішці й помахом руки відмовився від неї.

— Цієї ночі все — задарма. — Він жестом вказав на рядок білих тарілок, у центрі кожної з яких була насипана гірка порошку чи лежала грудочка конопляної смоли. — Пригощайтеся досхочу. Тут вистачить на всіх, і все — лише найліпше. — Джейн відчула легкий повів, який доніс до неї мерзенний сморід гниття. — Й усе це — коштом нашого господаря.

— Том знається на тому, як запівдурно відкупитися від Тейнду.

— Він — сама щедрість, — погодився юнак.

— Він — огидний скурвий син.

Знизавши плечима й зобразивши низький уклін, сновида повернувся до свого кальяну. Високо над його головою було заґратоване склепінчасте вікно, за яким Джейн побачила літнє пообіддя, сповнене квітучих пагонів і співочих птахів. Легіт доніс до неї пахощі тих квітів, і їй перехопило подих. Це був сад її матері! Цей запах вона впізнала б серед мільйонів інших.

Пак узяв обличчя Джейн у свої долоні й силоміць змусив її відвести погляд.

— Не треба, не захоплюйся, — мовив він. — Якось я знав одну дівчину, яка зациклилася на тому садочку. Вона раз у раз поверталася, намагаючись знайти туди вхід. Урешті-решт вона стала безнадійна, як найпослідущіший нарик, який шукає бодай крихту креку. Вона вже просто не могла зупинитися. Та дівчина була впевнена, що десь тут мають бути двері, які ведуть до того саду.

— То що з нею сталося?

— Нічого з нею не сталося. — Пакове обличчя немов закам'яніло. — Вона й досі десь тут.

Джейн здригнулася.

— Насправді досі я ще ніколи не бачила нікого, хто підсів би на труту. Це не так, як я собі уявляла.

— Ти про оце лайно? То не трута. То лише зілля на щодень. Майже безневинна розвага. Це лише передня кімната, тут немає нічого, крім мрій і чарівливих видінь.

— О, — проказала Джейн. А тоді: — Схоже, ти добре знаєшся на цих речах.

— Еге ж. Розумієш, я замолоду припустився кількох помилок. — Пак напружено роззирався навколо. — Хотів би я знати, чи є десь тут місце, досить чисте, щоб ми могли примоститися.

У дальньому кінці кімнати був арковий проріз у мавританському стилі, запнутий завісою. Аж раптом та завіса різко відхилилася, і в проході з'явилася постать, огорнута сонячним сяйвом.

— Студентику! — у німій посмішці вишкірився Том. — Я на тебе чекав.

* * *

І тоді Джейн зрозуміла, що означає потрапити до чиєїсь історії на півдорозі до розв'язки. Дівчина так і не втямила нічого з того, що сталося тоді між Паком і Томом. У неї виникло чимало запитань, однак їй не випало нагоди їх поставити. Джейн розуміла, що відповіді на них зайняли б години. Та й не в тому стані вона була, щоб вислуховувати розлогі пояснення. Усе це видавалося безнадійно несправедливим.

— Ти знаєш, де мій кабінет, — сказав Том. — Я вже все приготував до твого приходу.

— Про що йдеться? Що відбувається?

— Колись я припустився кількох помилок.

— Ай, не будь аж такий суворий до себе, — мовив Лихий Том. — Усі помиляються. Інакше як би ми мали вчитися?

— Але я так і не зрозуміла... — почала була Джейн.

Зненацька Пак накинувся на Тома й ухопив його за барки.

— З нею нічого не повинно статися! Затямив? — люто вимовив він. — Хай що трапиться, а вона зможе безперешкодно звідси піти!

— Вона мені нічого не заподіяла. То чого б я їй щось робив? Тільки не думай, що можеш якось вплинути на моє рішення.

Пак заціпенів.

— Авжеж, авжеж. — Він відпустив сорочку Лихого Тома, і вони пройшли крізь мавританську арку.

По той бік шовкова завіса виявилася рваною й засмальцьованою ганчіркою. Підлогу під ногами вкривав потрісканий сірий лінолеум, краї якого загиналися догори. Погано освітлений коридор проходив повз низку над усіляку міру жалюгідних кімнат. Усі вони були без дверей, і Джейн могла бачити всередині сухоребрих наркоманів, які очманіло кивали головами, сидячи на просяклих сечею матрацах. На одній зі стін висів знак, на якому чиясь рука набазграла слова: «Дазвольте нам пачистити ваші голки».

Том проникливо глянув на Джейн.

— Ось це — трута. Вона й близько не схожа на ті дурнички у вітальні — жодних ілюзій, жодних мрій, жодної брехні. Нічого, крім суворої істини.

Ці останні слова ненадовго пробудили Пака від його заціпеніння.

— Що є істина? — похмуро запитав він.

— Ну, невдовзі ми це з'ясуємо, хіба ні?

У кінці коридору були справжні двері. Том відчинив їх до кімнати, яку освітлювали лише екрани п'ятьох телевізорів, розставлених тут і там на підлозі, й ще одного, який стояв на металевій каталожній шафі. Усі вони голосно сичали й плювалися, екрани кожного з них сніжили. «Цікаво, вони завжди налаштовані на мертві канали, — запитала себе Джейн, — чи просто цієї ночі ніхто нічого не транслює?»

Коло картярського столика стояли два розхитані крісла. На стільниці лежали два шкіряні ремені й два заряджені шприци. Пак сів в одне з крісел. Його очі були порожні.

Телевізори тріскотіли й сичали.

Як одмовити когось від чогось, чого ти навіть не розумієш? Джейн стиснула Пакове плече й прошепотіла:

— Будь ласка, не роби цього.

— Такого вибору в нього немає, юна леді, — майже із жалем проказав Том. — Це все усталилося задовго до того, як ти з'явилася в його житті. — Він сів за столик обличчям до Пака. — Отже, випробування ін'єкцією, згоден?

Пак кивнув.

Кожен обв'язав ременем свою руку понад ліктем. Коли ремені було туго затягнуто, обоє кілька разів стиснули й розтиснули свої кулаки, щоб накачати до вен більше крові. Том дозволив Пакові вибрати шприц, а тоді взяв той, що лишився, і поринув у споглядання молочно-сірої рідини всередині нього.

— Ти дивишся на основу всенької нашої цивілізації.

— Що? — не зрозуміла Джейн.

— Поршень. — Він змахнув шприцом у повітрі, наче цигаркою. — Це — чотиритактний двигун у своїй найпростішій формі. Впуск. Стискання. Запалення. Випуск. Елегантно.

— Хоча б цього разу, — похмуро пробурмотів Пак. — Хоча б цього довбаного останнього разу я волів би обійтися без твоєї мудрованої балаканини.

Він важко опустив лікоть на стільницю. Том закихкотів і зробив так само. Вони зчепили великі пальці рук.

— Готовий?

— Нумо, покінчимо з цим.

Кожен узяв у вільну руку шприца й обережно прилаштував його понад передпліччям суперника. Голки зависли в повітрі, зупинилися, намацали вени й, нарешті, ковзнули всередину.

— Паку...

— Не треба, — сказав він. — Не кажи нічого.

— Але ж я...

— Я не хочу цього чути! Ясно? Я знаю, у що саме хочу вірити, й збіса впевнений, що це не те, що ти хочеш мені сказати. — А тоді мовив до Тома: — Перший такт.

Поршні злегка подалися назад, усередині кожного скляного циліндра згорнулася й закрутилася змійкою тоненька цівка крові. Шум телевізорів став оглушливим. Їхнє синювате сяйво відкидало рожеві тіні на обличчя дуелянтів. Від брів суперників на їхні очі лягли демонічні тіні й різкими півмісяцями нависли над підборіддями. Очі прикипіли поглядом до очей. Навколо них утворилося замкнене коло, яким струменіла енергія відрази й бажання, а Джейн так і лишилася стояти за його межами.

Перед її очима промайнула тінь.

Лагідна рука торкнулася її плеча.

— Ходімо, — сказав хлопчик-тінь. — Ти вже нічим йому не зарадиш, і сама це знаєш.

* * *

Хлопчик-тінь попровадив Джейн геть від цієї застиглої сцени. Вони безперешкодно проминули оманливу східну пишноту передньої кімнати та вийшли на вулицю.

Потім, наче зачаровані, рушили вулицями Міста. Двічі на їхньому шляху траплялися розпорошені частини натовпу. Заколотники були несамовиті та закривавлені й несли в руках трофеї, на які Джейн анітрохи не хотілося дивитися. Одначе хлопчик-тінь щоразу відводив її геть, і ніхто їх не скривдив. Здавалося, що, поки він тримав її за руку, Джейн ніхто не міг помітити.

Хлопчик-тінь торкнувся бічних дверей Бельґарда, і ті відчинилися. Зайшовши досередини, вони викликали ліфт. Його кабіна була доволі велика, щоб умістити сотню осіб, але зараз вона опинилася в цілковитому розпорядженні Джейн і хлопчика-тіні. Не зустрівши нікого, вони піднялися на найвищий поверх. Спершу проводир хотів відвести Джейн до її кімнати, але дівчина наполягла на тому, щоб натомість податися до студентської кімнати відпочинку.

— Та все буде гаразд, — запевняв він її. — Адміністрація вже прибрала тіла з твоєї кімнати. Вони вельми добре дають цьому раду.

— Ні.

Кімната відпочинку була порожня. Джейн обернулася спиною до вікон й оглянула ряди соф. Будь-яка з них могла б правити їй за ліжко, або вона могла вкластися спати просто на підлозі.

— А зараз я маю йти. Якщо невдовзі не повернуся на завод, то... — Хлопчик-тінь сумно знизав плечима.

— Так, авжеж, завод. — Джейн не відпустила його руки.

— Я маю йти, — повторив він.

— Хто ти?

Хлопчик-тінь відвів погляд.

— Ти мене знаєш, — пробелькотів він.

— Що ти?

Він не відповів.

— Тоді, може я тобі скажу?

— Ні, — прошепотів він, — не треба.

Те, що Джейн збиралася зробити, було жахливим. Проте вона була п'яна, збуджена, зболена, розбита і їй вже було однаковісінько. Дівчина обвила руками його тоненьке тіло, яке не пручалося. Він був такий холодний і маленький. Джейн приголомшено виявила, як сильно вона виросла, відколи полишила драконобудівельний завод. Хлопчик-тінь ошелешено подивився знизу вгору їй у вічі й затремтів. Джейн нахилила до нього свою голову й прошепотіла йому на вухо своє власне ім'я.

— Я робив усе, що міг, — запхикав він.

— І я теж. Та того виявилося замало, правда?

Тепер він лише тремтів і мовчав.

— Якщо хочеш тримати в неволі гіпогрифа, то підрізаєш йому перші махові пера. Якщо хочеш поневолити фавна — підрізаєш йому підколінні сухожилля однієї ноги. Проте як скалічити смертного, не зменшуючи його вартості як робітника?

— Будь ласка... не треба. — Хлопчик-тінь кволо скорчився в її обіймах.

— Цить! — Джейн нахилилася й наблизила свій рот до його. Не зустрівши спротиву, вона проштовхнула свого язика між його губами й розімкнула їх, а тоді засмоктала його язика до свого рота. Вона смоктала й смоктала, утягуючи його в себе. Джейн продовжувала смоктати, допоки від хлопчика-тіні не лишилося нічого.

Коли вона нарешті підвела погляд, у кімнату відпочинку почало сіятися бліде світло. Сходило сонце.

Тейнд скінчився.

Розділ дев'ятнадцятий

Уже було далеко пополудні, коли Джейн нарешті спромоглася підвестися із софи. Вона й досі була в учорашньому брудному одязі, від якого доволі сильно тхнуло, але не настільки паскудно, як від неї самої. Небо за вікном було сірим, й атмосфера кімнати гнітила. У Джейн боліла голова, у горлі дерло, а в кишках бурчало. На додачу до всього іншого її мордувало похмілля.

Джейн треба було прийняти душ і перевдягнутися. Натоді тіла Мавпочки й Щуролупа вже, напевне, забрали з її кімнати. Хлопчик-тінь мав рацію: це було саме те, чому адміністрація добре давала раду.

Джейн кілька разів покрутила головою, слухаючи, як тріщать її хребці. Потім ретельно зішкребла нігтем більшу частину кіптяви, що пристала до її передніх зубів.

Тоді вона поглянула на годинник.

— О, чорт!

Ось-ось мають вивісити списки.

* * *

Тіло Сирін знайшли на Вотлінґ-стрит[286], коло самого підніжжя Каер-Ґвідіону. Хтось викинув її з високого вікна. Згідно з наведеним у списку роз'ясненням, щоб упізнати тіло Сирін, Володарям Університету довелося затребувати її стоматологічні записи.

Звістки було вивішено за склом на дошках оголошень у Новому Ріджентс-Голлі. Разом із багатьма іншими студентами, яким вдалося вижити, Джейн прийшла туди, щоб побачити, як вивішують ті списки. Її волосся досі було вологе — вона пів години провела під душем, — а голова ще й досі пульсувала болем. Пробігаючи очима згори донизу, дівчина старанно вивчала рядки списку, шукаючи в ньому друзів й одногрупників. Це зайняло певний час; адже для зручності бюрократів загиблих назвали в тому порядку, в якому знайшли їхні тіла.

Сирін.

Мавпочка.

Щуролуп.

У вивченні списків загиблих було якесь тихе, майже еротичне усамітнення. Джейн поволі, сантиметр за сантиметром, просувалася друкованими рядками, проводячи долонями над поверхнею скла й уважно перечитуючи кожне ім'я. Усі навколо неї робили так само. Ніхто не розмовляв, ніхто не дивився одне одному у вічі, ніхто не завдавав собі клопоту спілкуватися.

Новий Ріджентс був велетенським приміщенням зі склепінням, що скидалося на барило. Його внутрішній простір нерівномірно заливало світло, що текло навскіс крізь вікна горішнього ярусу. Стіни, обшиті панелями з дерева волоського горіха, викликали в Джейн майже природне відчуття, ніби вона — лише маленька комашка, яка повзає всередині порожнистого поліна. Одначе довкола панувала порожнеча. Розпорошені тут і там сумовиті студенти видавалися навдивовижу нечисленними. Університет спорожнів.

Якийсь дворф у костюмі-трійці й туфлях зі шкіри кокатриса[287] жваво проглядав списки, з грубою діловою вправністю рухаючись уздовж дошки оголошень. Це був — Джейн спробувала пригадати — друг Нант, із яким та познайомилася того далекого вечора, коли Джейн і Сирін вперше зустріли Ґаляґанте. Червоний Сокіл, саме так його звали. Джейн подумала, чи не слід їй з ним привітатися. Проте тієї миті він розплакався й, затуливши очі долонею, розвернувся, щоб піти геть. Тож дівчина вирішила за краще дати йому спокій.

Нант.

Швендя.

Марта Хибнокрок.

Джиммі Стрибунець.

Пристрітник.

Невмиванець.

Більшість цих загиблих Джейн не знала. Решту вона знала хіба що побіжно, лише за чутками й репутацією. Уздовж усього холу студенти затримувалися коло списків. Очі кожного з присутніх були запухлі, кожен мав прибитий вигляд. Дехто ворушив губами, читаючи. Вряди-годи дехто починав схлипувати. Ще хтось зненацька починав сміятися, не ймучи віри прочитаному. Ніхто не заговорював одне до одного. Усі вони мали свої історії, та жоден не збирався їх розповідати.

Коноплянка.

Барґест[288] Літньокачур.

Сверблячка.

Холодний Легінь[289].

Пак Ельшир.

А ось і він. Її серце один раз гупнуло, немов його вдарили цеглиною. І більше нічого. Джейн не відчувала жодних емоцій, лише жахливе безбарвне усвідомлення, що насправді вона мала б щось відчувати.

Джейн збагнула, що в неї просто немає сліз, щоб їх пролити. Вона почувалася чудовиськом, але нічого не могла з цим удіяти. Гоґбун[290], який стояв обіч неї, промовисто почовгав ногами, і Джейн посунулася до наступної дошки оголошень й автоматично почала читати далі. Якби Пак не пішов її шукати, то ніколи не зустрів би Лихого Тома. Пак поклав своє життя заради неї. Він помер, навіть не дізнавшись, що вона до нього відчувала. І те, що зараз вона не могла його оплакати, було просто незбагненно.

Духопелик.

Вугличка.

Біллі Бабай.

Цвіркун.

Джейн зупинилася. Що це вона щойно прочитала? Вона повернулася трохи вище й знову знайшла в списку потрібний рядок. Вона дивилася на нього й не вірила своїм очам.

Біллі Бабай мертвий. Згідно з наведеним роз'ясненням він повів за собою частину натовпу — у таке годі й повірити! — в атаку на будівлю гільдії біржових брокерів, коли його поцілила куля зеленомундирника. Позначка наприкінці рядка у формі зірочки й кинджала свідчила, що, оскільки Біллі загинув героїчно, йому посмертно буде присвоєно науковий ступінь.

А оскільки Джейн ніколи навіть уявити не могла, що Біллі може загинути, то, побачивши його ім'я в цьому списку, дівчина зазнала неабиякого потрясіння, і воно щось у ній розтопило. Неначе річка, що проривається крізь ґрунтову греблю, сльози хлинули й затопили Джейн. Вони струменіли її щоками, заливаючи обличчя.

Джейн закинула голову назад і заголосила.

Вона плакала через відчуття провини, через усвідомлення того, як погано вона ставилася до своїх друзів, і через відчуття втрати. Спершу вона плакала за Біллі Бабаєм, а тоді — за Паком, втрата якого сповнювала її набагато сильнішим і глибшим болем. Проте до того болю домішувалася також і скорбота за Коноплянкою, за Сирін і за Мавпочкою. І навіть за хлопчиком-тінню, хоча вона й усвідомлювала, що він був лише іпостассю її самої. Джейн оплакувала їх усіх, оплакувала знайомих і незнайомих їй студентів, оплакувала всіх жертв Тейнду, усіх жертв цього небезпечного та ворожого світу.

А тоді, так само раптово, як полилися, сльози вщухли, і вона була спустошена ще більше, ніж досі. Усі її емоції вилилися з тими слізьми. «Я більше ніколи знову не заплачу», — подумала Джейн і тут-таки довела протилежне. Проте ці нові сльози, хоча й були рясні та пекучі, проте лилися недовго. І, виплакавши їх, дівчина знову відчула себе позбавленою решток емоцій. «Отак і мине решта дня, — зрозуміла Джейн, — часом я буду розсудлива, а часом — безпорадна від горя. Але водночас розсудливою й сповненою горя мені не бути». У неї всередині утворився пролам, і закрити його могли лише час і сон.

На її плече опустилася пазуриста рука.

— Вітаю вас у дорослому суспільстві, — сухо мовила докторка Немезида. — Заслужено чи ні, а віднині ви — одна з нашого ордену.

Джейн обернулася й вперше змогла не лише поглянути на бридкі складки рожевої плоті, що облямовували очі її наукової керівниці, а й зазирнути в глибини самих тих жорстких кулястих очей. І вона побачила в них винуватість і товариське визнання спільної провини. І хай як це було огидно, а якась частина Джейн відгукнулася на той погляд зі співчуттям.

— Дякую, — сказала вона.

Сьогодні докторка Немезида мала тоновані окуляри, темно-сині лінзи яких були такі товсті, що видавалися майже пурпуровими. Вона посунула їх на вершечок свого дзьоба, і її очі цілковито зникли за скельцями.

— У мене для вас гарні новини. Вашу фінансову допомогу відновлено.

— Чому?

— Це звична річ після Тейнду. Насправді тут немає нічого надзвичайного, сама лише економіка. Коли попит на ресурси Університету різко падає, фінансування цілком вистачає на будь-які потреби. Нетривалий час гроші пливуть вільним потоком. У вашій ситуації це, звісно, сумнівне рішення. Формальність. Проте у вашій особовій справі все це матиме гарний вигляд.

— Чому сумнівне?

Рука докторки Немезиди пірнула у жилетну кишеню, а тоді виринула звідти, стискаючи між двома залізними пазурями конверт.

— Як ваша наукова керівниця я радо виконую свій обов'язок й інформую вас про те, що вашу заяву про надання творчої відпустки[291] схвалено. — Вона витягла з конверта документ, оглянула всі печатки, а тоді без поспіху мовчки прочитала. Тоді кивнула, вклала аркуш назад до конверта й повернула його у кишеню. — Зазвичай творчих відпусток студентам не надають. Щоб посприяти вашій справі, ми наперед присвоїли вам науковий ступінь у галузі промислової алхімії й зарахували вас, — покладаючись на подальше успішне завершення вами навчальної програми, — до викладацького складу. Приголомшливо протиправне рішення. — Її дзьоб піднявся вгору, зобразивши те, що сама вона, певно, вважала за усмішку. Промені світла зблиснули на темних поверхнях її окулярів. — На щастя для вас, адміністрація наскрізь корумпована. В іншому разі такого нізащо б не толерували.

— Я не подавала заяви про надання творчої відпустки.

— Вам і не було потреби того робити. Фата Інколоре[292] подала її від вашого імені. Усю канцелярську роботу вже зроблено. Лишилося тільки дістати вашу згоду.

— Хто така фата Інколоре?

— Як я розумію, вона — близька подруга лорда Ґал'яґанте, який, своєю чергою, є щедрим спонсором багатьох проєктів нашого Університету.

— А-а-а, — вимовила Джейн. — Я починаю розуміти.

— Приходьте до мого кабінету в будь-який час цього тижня, і ми дамо лад усім вашим паперам. Ваша платня, звісно, тимчасово притримується, допоки ви почнете викладати. Проте вас забезпечать житлом і надаватимуть розумні суми грошей для покриття ваших поточних видатків.

— Що ж, — проказала Джейн. — Певно, сьогодні — мій щасливий день.

* * *

За допомогою невеликої порції горілки й чверті грама гашишу Джейн нарешті вдалося задрімати. Вона без сновидінь проспала більшу частину наступного дня й прокинулася лише на заході сонця. Швиденько перевдягнувшись, дівчина покинула кімнату, щоб більше ніколи не повертатися туди. Речей вона не пакувала; якщо вирішить щось забрати, то будь-коли зможе послати когось по те, чого потребуватиме. Настав час для довгої розмови з Меланхтоном. Їм треба було владнати свої справи.

Під час Тейнду дракон перебрався з підвалів Бельґарда. Джейн знала це напевне, хоча й не відала, звідки саме. То було глибинне знання, що переповнювало її зсередини. І ще вона знала, що усе, що їй треба робити — це простувати наосліп, не надто зважаючи на те, куди саме вона йде, і ноги самі принесуть її просто до дракона. Він чаївся в глухому закутку її власного розуму. Джейн відчувала, що він — там, адже повсякчас уперто поверталася туди думками, як язик мимоволі раз у раз повертається до розхитаного зуба.

Меланхтон знову, як і раніше, був її драконом. І цього разу, вона знала напевне, вони вже не зможуть звільнитися одне від одного, допоки існує цей світ.

* * *

Дівчина знайшла дракона в Термаґанті[293], на чотирнадцятому поверсі від самого верху. То був надзвичайно розкішний район, і вже просто підіймаючись туди ліфтом, Джейн ловила на собі здивовані погляди тамтешніх мешканців. Не те щоб її це обходило.

Ноги самі привели її до тихого й напрочуд чистого коридору. Пройшовши його до половини, Джейн зупинилися. До одних із дверей була прикріплена латунна табличка з написом «7332». Дівчина торкнулася їх, і двері відчинилися.

Величезні кімнати, бежеві стіни. Вогні трекових світильників[294], відбиваючись у лискучій підлозі з твердої деревини, створювали густе текстуроване освітлення. За аркою дівчина побачила кухню, яка рясніла масивними дерев'яними поверхнями й вбудованою побутовою технікою. Усе приміщення здавалося свіжопофарбованим. Жодних меблів не було.

— Агов?

На її поклик відгукнулося лише невиразне відлуння.

Джейн відпустила клямку, і двері, тихенько клацнувши, зачинилися за нею. Вона зробила крок уперед й опинилася в приміщенні, яке, певно, мало бути вітальнею. За такою логікою, майже таке саме величезне приміщення одразу за ним мало бути господаревою спочивальнею. Джейн пройшла туди крізь оздоблені різьбою двостулкові двері. І там вона знайшла дракона.

Меланхтон чекав, мовчазний і похмурий. Він стіною чорного заліза простягався за межі кімнати. Джейн усвідомила, що дракон, певно, заповнював собою весь цей поверх і половину горішнього. Лише для того, аби тут вміститися, він мав заподіяти цій частині будівлі неймовірної руйнації. Здійснити всі ці перебудови, а потім повністю відновити й очистити апартаменти навколо себе, не привернувши до себе уваги Володарів Міста, могло лише таке хитре створіння, як дракон, і цим майстерним викрутом він перевершив сам себе.

У самому центрі стіни виднілося металеве коло — вхід до кабіни. Джейн видерлася щаблями вгору й смикнула важіль, щоб відкрити люк. Той піддався.

— Більше жодних ігор, — сказала Джейн. Внутрішній простір кабіни був теплий і осяяний м'яким світлом. Пілотське крісло чекало на неї. — Жодної брехні, жодних нісенітниць, жодних ухильних відповідей. — Дівчина сіла в нього, як сідала вже стільки разів до цього. — Я прийшла укласти з тобою угоду. Якщо хитруватимеш, я піду. — Окуляри доповненої реальності зімкнулися навколо її голови. Усе поринуло в чорноту. — Ти маєш лише одну нагоду, — промовила вона в нескінченну порожнечу.

Жодної відповіді.

Її пальці зімкнулися на руків'ях. Це була точка неповернення. Прогумовані поверхні руків'їв були сухими й жорсткими. Дівчина обернула їх, судомно смикнувши долонями. Голки вп'ялися в її зап'ястки.

Темрява навколо згустилася, набираючи глибини й текстури, яких їй досі бракувало. Та, якщо не рахувати цієї зміни, нічого не сталося. Джейн зачекала. Вона була досить доросла, щоб усвідомити — у такий спосіб Меланхтон насправді спілкується з нею. Драконове мовчання було красномовніше за будь-які слова, що їх він міг добрати. Сама його безмовність промовляла до неї, розповідаючи дівчині про слабкість і силу, про її безпорадність проти його могуття. Вона казала, що їхні відчуття одне до одного лишилися незмінними.

Забулькотів рідкий фреон, перекачуючись трубами з однієї частини дракона до іншої.

Джейн посовалася в кріслі. Кабіна видалася їй страшенно тісною. Усюди відчувався запах заліза. Вона зітхнула і, схиливши голову до плеча, яке засвербіло, почухала його підборіддям. І тієї миті в окулярах народилася іскра світла. Вона була бліда, наче світляк, і маленька, наче порошинка.

Зірка.

Зненацька в темряві з'явилася друга зірка, за нею — ще одна, тоді четверта, а тоді ще й ще, аж поки з порожнечі постали мільярди сонць, утворивши галактики й туманності, а ті утворення, своєю чергою, стали частиною більших структур. Джейн здалося, ніби перед нею відбувалося Творіння, а вона стояла осторонь світобудови й безпристрасно спостерігала за тим, як усе суще поступово виникає, розвивається, а тоді стискається та кане в небуття. Або ж, можливо, це вона на неймовірній швидкості мчала геть від усього, набираючи дедалі сильнішого прискорення. Аж ось нарешті всі зорі та їхні світи злилися в одну структуру, форми якої дівчина нездатна була осягнути розумом.

І тоді Джейн побачила перед собою весь всесвіт, увесь простір і час, які були стягнуті силами тяжіння так, що утворили поверхню сідлоподібної форми[295]. Тоді Меланхтон обернув зображення так, щоб наочно продемонструвати вищі виміри. Всесвіт згорнувся, набуваючи дедалі складнішої структури, і перетворився спершу на дев'ятивимірного метелика, а потім — на n-вимірний зикурат[296]. Однак уся ця демонстрація перетворень була лише вправлянням у марноті, оскільки весь неосяжний всесвіт і був саме цим зикуратом. Він не мав зовнішнього боку, і ніщо не існувало поза його межами. Не те щоб назовні нічого не було, просто для нього самого цього «зовні» не існувало й не могло існувати.

Вдивляючись у цю променисту звивисту споруду, Джейн усвідомила, що вона була досконалою й достеменною моделлю її власного життя. Дівчина збагнула, що потрапила у висхідний спіральний лабіринт і була приречена повсякчас опинятися в знайомих місцях, в яких вона ніколи не бувала, повсякчас повертатися до складних виборів, що їх, озираючись назад, мала б передбачити. Вона рухалася вгору дедалі меншими колами, оберталася в дедалі обмеженішому просторі й кружлятиме так і надалі, аж поки за останнім закрутом цього лабіринту сягне того остаточного моменту інерції[297], за яким не буде вже ані вибору, ані напрямку, ані майбутнього, ані виходу.

Нарешті Джейн стало очевидно, в яку безвихідну й безжальну пастку вона втрапила. Усе те, до чого вона вдавалася — хитрощі, співчуття, бездіяльність, терпіння, безжальність, — неминуче приводило до невдачі. Просто тому, що саме так ведеться в цьому світі. Саме такою є та нечесна гра, в якій вона не мала жодних шансів на перемогу.

Зорі сплавилися докупи, утворивши щільну й цілісну структуру. Перед очима Джейн яскраво палав всесвіт у подобі страхітливої вибіленої мушлі. Вона вже не вперше дивилася на цю форму. Огидне одкровення змусило її похитнутися. Дівчина впізнала це видіння й пригадала його ім'я.

Джейн дивилася на Спіральний замок і відчувала, як її охоплює відчай.

Певно, саме такої реакції Меланхтон і чекав, адже тієї миті він, нарешті, заговорив. Напрочуд м'яким голосом він мовив:

— У Рифейських горах[298] і досі живуть дикі тролі. Їхні примітивні племена захищені від сучасної культури, а їхні території є величезними природоохоронними заповідниками. Ті тролі — жорстокі створіння, що живуть украй простим життям. Їхні самці є уособленням дикості, натомість самиці відрізняються вартим захвату характером, який, утім, дещо ослаблений непоясненною любов'ю до краси.

Знаючи про цю слабкість, мисливці залишають край гірських стежин місячні камені. Минає день, минає тиждень, і тролиця, нічого не підозрюючи, проходить повз такий камінь. Тоді помічає, як щось блищить у пилюці. Вона зупиняється, захоплена найтоншими переливами барв. Вона хоче відвести погляд, але не може. Вона прагне схопити ту блискучу забавку, але боїться до неї наблизитися. Минають години, і сила тролиці вичерпується. Вона опускається на коліна біля місячного каменя. Вона цілковито безпорадна й нездатна відвести від нього очей навіть тоді, коли чує кроки мисливців, які вже наближаються до неї.

Що робить це полювання спортом, а не звичайнісінькою бійнею, то це той факт, що існує дві породи тролів і зовні їх не розрізнити. Представниця однієї породи помре, не відриваючи очей від місячного каменя. Але представниця другої породи наділена силою ненависті, що перевершує в ній любов до краси. Ця тролиця власними пальцями вичавить собі очі, аби лише звільнитися від тиранії каменя. І тоді, хоча вже й сліпа, вона може втекти до темних печер, у яких колись з'явилася на світ. Проте вона не тікає, натомість нерухомо припадає до землі й чекає на того, хто наставив ту пастку. Вона дожидає його так довго, скільки потрібно, хай навіть кілька днів. Вона знає, що помре, але рішуче налаштована забрати із собою принаймні одного з мисливців.

Ось чому ніколи не можна наближатися до впійманої тролиці самому. Робити це слід лише в супроводі друга. Друга, який не усвідомлює, що він трохи повільніший за тебе.

По цих словах дракон замовк і довгий час нічого не говорив. Повітря в кабіні було холодне; система кондиціювання була налаштована на надто низьку температуру. Нарешті він люто мовив:

— Настав час тобі вибрати. До якої породи належиш ти?

— Ти справді можеш убити Богиню? — запитала Джейн.

— Ти — дурний кавалок плоті! Невже ти досі не збагнула? Не існує жодної Богині.

— Ні! — скрикнула Джейн. — Ти ж сам казав мені, що...

— Я брехав, — страхітливо самовдоволеним тоном мовив дракон. — Усі ті, кого тобі колись випадало зустрічати, брехали тобі. Життя існує саме собою, і кожен, хто живе, народжений страждати. Найкращі миті — швидкоплинні, й купуються вони монетою витонченої муки. Усі зв'язки обриваються. Усі, кого ти кохаєш, помирають. Усе те, що ти цінуєш, відходить у небуття. У такому прикрому існуванні сміх є безумством, а щастя — безглуздям. Та чи приймемо ми той факт, що все це відбувається без жодної підстави, без жодної причини? Чи визнаємо, що нам нема кого звинувачувати в цих прикрощах, окрім лише самих себе? Та навіть якщо ми візьмемо відповідальність на себе, у цьому однаково не буде жодного сенсу, адже хіба зможемо ми в такий спосіб бодай трохи полегшити, відтермінувати чи притлумити свій біль? Навряд чи! Значно спокійніше спорудити солом'яне опудало й перекласти на нього провину за всі наші знегоди.

Одні низько вклоняються Богині, інші проклинають кожне її ім'я. Відмінностей між цими двома підходами ліпше не шукай, тільки змарнуєш свої зусилля. І перші, і другі міцно тримаються своєї вигаданої Богині, оскільки визнати правду для них буде нестерпно.

— Тоді що... чому... навіщо я тобі потрібна? — Джейн геть розгубилася, а понад те її обличчям потекли сльози. «О, певно, це видовище неабияк тішить Меланхтона. Яке ж то задоволення він має діставати, дивлячись на те, як я плачу». — Ти бавився мною, неначе іграшкою, давав мені обіцянки, вдавався до казна-яких махінацій, аби привести мене сюди. Навіщо? Який у тому сенс?

— Я хочу, щоб ти допомогла мені знищити Всесвіт.

З горла Джейн вихопився короткий гіркий сміх, схожий радше на гавкіт. Проте Меланхтон ані словом, ані рухом не виявив роздратування. Пекучий холод пробіг спиною дівчини. Дракон не жартував. Тихеньким голосом Джейн запитала:

— Ти справді можеш це зробити?

Образ страхітливої білої морської мушлі, що досі палав у розпливчастій пітьмі, напіврозчинився, перетворившись на схематичне зображення Спірального Замку. Його лінії запаморочливо пірнали одна в одну, несамовитими вигинами шугали вниз, але завжди поверталися, щоб зійтися разом і загорнутися навколо центральної точки.

— Всесвіт постав із несталості. Це його вразлива точка, що з'явилася ще на початку часів, коли зародилася матерія, тієї тремкої миті, що поклала початок усьому сущому. І ту точку могла б вивести з рівноваги навіть дитина з рогачкою, якби лише мала змогу до неї дістатися. Адже саме на хисткій основі тієї першої миті тримається вся структура світобудови. Потривож її — і все буде зруйновано.

Таке було неможливо навіть уявити, а втім, під'єднана до драконових систем, Джейн не могла сумніватися в його щирості.

— І що тоді станеться?

У залізних глибинах пітьми ввімкнувся двигун. Сидіння затремтіло.

— На це запитання неможливо відповісти, не знаючи природи первісного хаосу, з якого постало все буття. Чи є Спіральний замок подібним до кристалу, який, розлетівшись на друзки, буде знищено раз і назавжди? Саме такій думці я віддаю перевагу. Або ж він подібний до тихого ставка, дзеркальне плесо якого можна розбурхати та збовтати, але згодом, коли хвилі вляжуться, його поверхня неминуче знову стане гладенькою. Хтозна, як воно насправді. Ти можеш навіть вірити — чом би й ні? — що відновлений Всесвіт буде удосконаленою версією старого. А мені, за умови, що я звершу свою помсту, байдуже до того, чи буде щось потім.

— А ми?

— Ми помремо. — Драконів голос мимоволі змінився — підвищення тону й легке прискорення ритму підказали Джейн, що своїм запитанням вона зачепила якийсь нечистий голод, подібний до жаги битви, проте менш пристойний. — Ми помремо й уже ніколи знову не зможемо відродитися. Мене, тебе й усіх, кого ми знали, поглине небуття. Світи, які нас породили, й істоти, які нас сформували — усе, що колись було створене, буде знищене. І знищення те буде таке цілковите, що навіть наше минуле помре разом із нами. Те, чого ми прагнемо досягти — це не просто смерть, а остаточне зникнення. Навіть якщо час лишиться незнищенним і порожні та самотні епохи й надалі простягатимуться у нескінченність і за її межі, то про нас все одно нікому буде згадати, нікому буде нас оплакати. Наші радощі, печалі, усі наші зусилля щезнуть, ніби їх ніколи й не було.

І навіть якщо замість знищеного постане новий Всесвіт, нас у ньому вже не знатимуть.

Такою всеосяжною була нігілістична картина, змальована драконом, що Джейн спершу не могла здобутися на слово. Почуте змусило її почуватися недоладною та незначущою, і хай би що вона зараз сказала, її слова прозвучали б як блазенство, тривіальність, сміховинний писк. Повільно й поступово Меланхтон вимикав свої зовнішні відчуття, залишаючи Джейн плавати в порожнечі. Її вуха заповнила тиша, очі осліпли, рот і горло стиснуло паралічем. Залишився лише драконів голос, а тоді затих і він, залишивши по собі лише відлуння, що бриніло в тиші.

А тоді не лишилося нічого.

— Гаразд. — Джейн глибоко вдихнула. Вона почувалася холодною й твердою, наче камінь. — Гаразд. За умови, що ми правильно зрозуміли одне одного.

Розділ двадцятий

Два дворфи, один червоний та один чорний, запекло билися на балконі. Їхні тіла були слизькі та лискучі від поту, а ножі виблискували у світлі прожекторів. Ступні бійців збивали хмарки тирси, якою було посипано кам'яні плити, щоб усотувати кров. Обидва були голі.

Джейн спостерігала за ними із саду на даху, поставивши свій келих з трунком на балюстраду.

Дворфи обережно кружляли один навколо одного, наче двійко скорпіонів, і кожен вичікував, коли його суперник відкриється. Несподівано один із них несамовито замахнувся на іншого, але спіткнувся. Для бійця такого рівня це була страшенна помилка. Другий дворф удав, що збирається завдати удару, немовби надумавши скористатися з такого промаху. Проте коли перший, зіпершись на руку, замахнувся ногами, щоб повалити того, його удар не дістав супротивника. Другий дворф із криком стрибнув на нього. Першому вдалося заблокувати удар, але ціною втрати пальця. На щастя, палець був не на тій руці, якою він стискав ножа.

Гості вечірки тлумилися на балконі. Джейн була не єдина, хто спостерігав за боєм згори, проте горішня балюстрада була далеко не така переповнена. Усі серйозні вболівальники хотіли бути якомога ближче до бійців, щоб чути їхнє кректання, якомога ближче, щоб відчувати запах їхньої люті та страху.

Це був жахливий спорт. Джейн не могла збагнути, в чому полягає його привабливість. А от глядачі... Дівчина прикусила нижню губу. Вона пообіцяла Меланхтонові, що дістане йому паливо; для цієї мети міг згодитися майже кожен із них. Котрого ж вибрати?

Джейн саме простягала руку по свій напій, коли це раптом шкіра на її потилиці взялася сиротами, а крихітні волосинки на руках і внутрішніх боках стегон заворушилися й стали сторч. То було наелектризоване, лоскітливе відчуття, схоже на те, яке переживаєш, усвідомлюючи, що вгору твоєю ногою повзе багатоніжка. Наближався Ґал'яґанте.

Дівчина зачекала, поки він підійде майже впритул, а тоді розвернулася до нього так, як її вчили напутники з флірту: губи розтуляються, одна брова ледь помітно здіймається, а очі розширюються: глузливо й виклично водночас. Загалом її вираз ніби промовляв: «Погляньмо, на що ти здатний».

На Ґал'яґанте це не справило враження.

— Ти мала б бути серед гостей.

Береги штучного струмка були поцяцьковані смолоскипами. Їхнє полум'я за спиною Ґал'яґанте робило того схожим на одного з його свавільних лютих пращурів. Він немовби уособлював відгомін тих давніх часів, коли його родичів не можна було прикликати, не заплативши за це кривавої данини в тій чи тій формі. Джейн обіперлася спиною на балюстраду, старанно вдаючи безтурботність.

Ніколи не перепрошуй. Це було першим, чого її навчили.

— Я й так серед гостей. — Вона підняла свій келих і поглянула на Ґал'яґанте понад його вінцями. — Я весь час перебуваю в їхньому товаристві, спілкуюся й показую свій костюм. — Розвернувшись, Джейн сіла і, піднявши взуту в чобіт на високому підборі ногу, закинула її на перила, щоб з якнайкращого боку продемонструвати свої шкіряні штани. — І, мушу додати, що і я, і моє вбрання мали серед гостей неабиякий успіх.

Джейн нахилилася вперед, щоб блискавка її шкіряної куртки трохи розійшлася, відкриваючи очам справді приголомшливе декольте, яке значною мірою створило себе саме; бюстьє так підіймало й стискало її груди, що дівчина відчувала, ніби вони лежали на полиці. — Вам подобається те, що зробили з моєї ложки? — Дівчина, дражнячи, погойдала нею в повітрі, тримаючи за кінчик ланцюжка.

Ґал'яґанте узяв ложку й поглянув спочатку на один, а тоді на другий її бік. Дворфи-ремісники закрутили її держачок у формі складної спіралі, щоб зробити його алегоричне значення очевиднішим. Голівку ложки розклепали й оздобили з обох боків рельєфним зображенням Богині: спереду — суцільні цицьки й целюліт, а на звороті — суцільна дупа й таємничість[299].

— Ти — пародія. — Він відпустив ложку, і вона гойднулася назад до Джейн. — Ти докладаєш недосить зусиль.

— Я могла б продавати себе набагато ефективніше, якби достеменно знала, в якому пакованні ви збираєтеся мене збувати.

— Твій образ ще досі на стадії розроблення. Дрібні деталі не мають значення.

— Але ж я...

— Якщо не працюватимеш як слід, — суворо мовив Ґал'яґанте, — я поверну тебе туди, звідки ти прийшла. — Виразний наголос на останніх словах лише підкреслював, що вони були геть не випадковими. Ельф клацнув пальцями й кинув через плече: — Влаштуйте їй оглядини. Подбайте, щоб вона постійно була в товаристві гостей.

По цих словах він зник з очей, немов гора, що огорнулася туманом.

— Фато Джейн, — шанобливо мовив хтось.

Розмовляючи зі слугами, підборіддя слід тримати піднятим, щоб створити відчужений, але не пихатий вигляд. Слуги, дворфи й кредитори надто нікчемні створіння, щоб ставитися до них зневажливо. Твердо зустрічай їхні погляди. Відвертайся, перш ніж закінчиш до них говорити. Не поводься з ними, як з друзями, хіба що маєш на те якісь вагомі причини, щоб їх помучити.

Джейн обернулася. Її щелепа відвисла від подиву.

— Тхоре!

— Мадам мене пам'ятає, — сивочолий фейрі поважно всміхнувся й схилив голову. Із закритим ротом й опущеними очима він мав анітрохи не безпечніший вигляд. — Ви робите мені честь.

Джейн зустрічала Тхора лише єдиний раз, у крамниці La jettatura, коли той упіймав її на спробі крадіжки. Одначе дівчина пам'ятала того досить чітко, щоб його присутніть її тривожила.

— Що ви тут робите?

— Лорд Ґал'яґанте виявив бажання перевірити вашу особистість, для цього він і знайшов мене. Ґал'яґанте до вподоби розумні особи, тому він запропонував мені посаду на умовах, від яких я не міг відмовитися. Тож ось і я. — Тхір запропонував їй свою руку. — Ви вже познайомилися з фатою Інколоре?

— Ще ні. Вона — коханка Ґал'яґанте, адже так?

— О, значно більше, ніж просто коханка.

Дружньо балакаючи, він попідруку попровадив її в саме осереддя саду.

* * *

Фата Інколоре стояла поблизу неглибокого ставка, який виблискував, осяяний світлом, що лилося з розташованого на його дні величезного дахового вікна. Вона жваво дискутувала з трьома теґійськими інтелектуалами. Темні рибини снували понад мерехтливими постатями, які танцювали в бальній залі, що виднілася внизу. Водянисте світло ставка відтіняло вишукану трупну блідість фати Інколоре. Побачивши, в які пишні шати була вбрана вельможна ельфійка, Джейн відчула себе посміховиськом.

Тхір схилився до вуха Джейн і пробурмотів:

— Та, що в блакитному — то фата Джойссант[300], на прийдешніх виборах вона має блискучу нагоду стати кандидаткою на посаду сенаторки від Шляху лівої руки[301] й ще блискучішу нагоду здобути прихильність Ґал'яґанте та зайняти місце фати Інколоре. Невдовзі їй доведеться обирати. Вона не зможе отримати водночас і те, й інше. Поруч із нею — лорд Корво[302]. Він — архетипічний образ представника свого класу, стриманий і відчужений, однак, якщо викликати його невдоволення, легко спалахує гнівом. Смійтеся з усіх його жартів. Отой худорлявий у багряному вбранні й капелюсі з пір'їною — парвеню[303]. Ігноруйте його. — Тхір відпустив її руку й відступив у тінь.

Джейн наблизилася до гурту співрозмовників. Проте вони були зосереджені на своїй суперечці й навіть її не помітили.

— Але, фато Інколоре, певна річ...

— Проте ви маєте погодитися, що експерименти з химерами, яких піддавали тортурам, довели, що...

— Невже вам видається неможливим той факт, що...

Фата Інколоре нетерпляче похитала головою.

— Усякий, кому забагнеться, намагається змалювати якісь співвідношення між двома світами. Буцімто вони — долішній світ, а ми — горішній. Ми — човен, а вони — якір. Вони — реальність, а ми — сон. Але ж це просто сміховинно. Ці два світи є лише двома різними рівнями фізичного буття. Наш світ існує на вищих енергіях, аніж будь-яка з тих, яка є в їхньому світі, а їхній — на енергіях набагато нижчих, аніж ті, завдяки яким існує наш. Ми цілковито відділені одне від одного. Ніщо з нашого світу не може існувати в їхньому, і ніщо з їхнього — у нашому. Якщо сягнути рукою у долішній світ, вона вибухне зі страхітливо лютою силою, і кожний її атом миттєво перетвориться на енергію. Так, туди можна потрапити крізь Браму Сну, однак узяти щось до або з їхнього світу неможливо.

— Але завжди існувала торгівля дітьми, — мовила фата Джойссант. На обличчі парвеню засяяла самовдоволена посмішка, немовби він почув несподівано сказану соромітність. — Як на особу, яка не вірить у можливість комунікації між світами, ви вельми швидко здобули неабиякі статки на викраденні підмін.

Червоні пухкі губи Інколоре розквітли гнівом. Її брови зметнулися догори, немов язики чорного полум'я. Однак гнівні іскри, які танцювали в її очах, здавалися пронизаними похмурою втіхою, неначе Інколоре була хижою твариною, загнаною в кут ворогом, якого вона не надто поважала.

— Хай там як, а жодного фізичного переміщення між світами не існує. Решта не має значення. Підміни — то особливий випадок, якщо бажаєте, виняток, який... — Вона підвела погляд. — А, та це ж нова забавка нашого господаря.

Усі погляди обернулися до Джейн.

— О, прошу вас! — Джейн надала своєму обличчю удавано ображеного виразу, хоча насправді ельфійчина заувага її не обходила. Дівчину цікавила лише та розмова, яку вона щойно перервала своєю появою. — Не забавка. Скажімо, радше інвестиція.

— У чому ж відмінність? — запитав парвеню, звертаючись не так до неї, як до її цицьок, її чобіт, її стегон, прикрашених плутаниною ланцюжків, замків і ключів, які дзвеніли, звисаючи з її паска.

Скоса поглядаючи на фату Джойссант, Джейн відповіла:

— У моєму випадку це означає, що, перш ніж мене викинути, Ґал'яґанте добряче подумає.

Фата Інколоре пирхнула, а її суперниця, здавалося, ледь помітно зашарілася. Корво суворо прочистив горло й став між ними.

— Скажіть мені, — мовив він до Джейн, зобразивши на своєму сірому обличчі неправдоподібну подобу усмішки. — Чи правда те, що розповідають про вас і Ґал'яґанте?

— Він заскочив мене зненацька, коли я вже збиралася вшиватися з його оселі з цілим клунком його срібла, — визнала Джейн. — Я, звісно, була не в цьому вбранні — це лише вигадка й фантазія. Проте я таки справді була професійною злодійкою, еге ж. Саме так ми з Ґал'яґанте й познайомилися.

— Судячи з того, що я чув, Ґал'яґанте зараз працює над телешоу, в основі якого лежатимуть ваші подвиги.

— А я чув, що то буде серіал, — докинув парвеню.

— Мені здається, що насправді Ґал'яґанте міркує над тим, аби дати мені адреси кількох своїх друзів, а тоді поділити здобич.

Парвеню засміявся з цього дотепу так нестримно, що з його голови впав капелюх. Навіть Джейн довелося відвести від нього погляд.

У юрбі гостей снували офіціанти й діти-наймити, вбрані з нагоди вечірки в такі фантастичні костюми, як-от: сукні з квіткових пелюсток, туніки з джмелиного пушку, шалі з лисячого винограду та жолудеві шапочки. У декого через плечі були перекинуті стебла кульбаб з пухнастими білими голівками. Інші носили із собою гриби, досить великі, щоб правити їм за парасольки. Кілька дітлахів виконували суто декоративні функції; вони бігали підстрибом і кружляли, гротескно вдаючи дитинні веселощі. Більшість дітей були поважні й урочисті, наче психопомпи[304].

Повз гурт, до якого пристала Джейн, саме проходили дівчинка в спідничці з пелюсток стокротки й хлопчик у шпичастих брунатних рейтузах і дублеті та в капелюсі у формі голівки будяка. Вони несли срібний таріль, на якому лежала оббілована коняча голова.

Фата Інколоре, легенько змахнувши рукою, звеліла дітям подати їй конячу голову. Узявши ножа й виделку, вона вправно вийняла з голови очі. Одне вона поклала на маленьку білу тарілочку.

— Для вас.

Друге око вона взяла великим і вказівним пальцями й поклала собі до рота, і воно заповнило його, випинаючись під щокою. Джейн нажахано спостерігала, як фата Інколоре почала жувати. Тоді дівчина опустила погляд на тарілочку, яку тримала у своїй руці. Те огидне око сліпо витріщалося вгору. Дивлячись на нього, Джейн мимоволі пригадала Меланхтонову байку про мисливців та їхні приманки з місячного каменю. Те око полонило її, вона була неспроможна відвести від нього погляд.

— Дозвольте? — Корво дістав ножа й зі страхітливою статечністю почав різати око. На тарілочку вихлюпнулася водяниста волога[305]. Він відкраяв кружальце й наштрикнув його на кінчик ножа. — Як і більшість делікатесів, ця страва припаде до смаку, варто лише її розкуштувати. — Він націлив ножа в її бік. — Відкрийте-но рота.

Джейн почала була хитати головою, але, побачивши, якого виразу набрало обличчя Корво, хутко передумала й відкрила рота. Корво швидко просунув у нього шматочок ока.

— Непогано, га?

Воно було холодне й пругке, наче ґума, як дівчина собі це й уявляла. Проте вона не очікувала, що те око буде таким наперченим. Її очі засльозилися.

— Чудово, — відповіла вона, хапаючи ротом повітря.

— О, то вам подобається брати до рота щось новеньке. — Парвеню неабияк тішився власним дотепом. Фати явно нудьгували.

— Я не розумію, що ви маєте на увазі, — холодно мовила Джейн.

— Авжеж, розумієте.

— Даруйте. — Фата Джойссант відсторонила парвеню. — Це робиться не так.

Вона стягнула зі своєї руки рукавичку й делікатно притулила холодну пучку пальця до зап'ястка Джейн. Венами дівчини прокотився такий гарячий спалах жадання, що вона стрепенулася, неначе схарапуджений кінь. Її живіт напружився, а соски набубнявіли й затверділи.

Дівчина підвела очі й уважно поглянула на обличчя ельфійки. Джейн почувалася такою відкритою та вразливою, що це їй геть не подобалося. Проте вона була безпорадна. Якби Джойссант того забажала, вона тієї-таки миті могла б відвести її до свого будуару. І всі присутні це добре розуміли.

— Гаразд, — палко мовила Джейн. Низько опустивши руки, дівчина зігнула пальці, неначе вона була вуличним бійцем і жестами підбурювала фату напасти на неї. — Якщо ви цього хочете, вперед. Просто тут і зараз. На підлозі. Перед вашими друзями.

Джойссанте наїжачилася.

Мить ніхто не рухався, а тоді фата Інколоре засміялася, й закляття було зруйновано.

— Ну от, тепер ви звели рахунки, — мовила вона. А тоді не без доброти в голосі додала, звертаючись до Джейн: — Проте не намагайтеся вплутуватися в політику, моя маленька. Це — небезпечна гра, і, якщо не остерігатиметеся, вона може вас знищити.

Інколоре відвернулася. Гурт співрозмовників злегка змістився, і Джейн раптом побачила, що опинилися за його межами. Проте обіч неї, як і раніше, стояв парвеню.

Вона вислизнула геть.

Парвеню поквапився за Джейн, намагаючись йти з нею в ногу, не відстаючи.

— Це суспільство відкидає мене, ніби я — якийсь непотріб, — гірко мовив він. — Ви бачили, як ті дві лярви поводилися зі мною?

— Якщо вже геть чесно, — відказала Джейн, — то ні.

— То була публічна зневага! Та сука Джойссант перепинила мене, коли я говорив. Вона мене відсторонила — мене! — немов я ніхто. — А тоді довірливим тоном звернувся до її грудей: — Мій дім є давнім домом, хай яким новим є наше багатство. Не слухайте тих, що кажуть, ніби мій родовід лише вигадка. Ми тільки відновили наше давнє ім'я й перекували меч наших пращурів.

— Послухайте, — мовила Джейн. — Що саме я мушу сказати, аби спекатися вас?

— О, ви не мусите казати нічого такого. — Вишкіривши зуби в посмішці, він зірвав з голови свого капелюха й зобразив пародію на галантний уклін. — Моя найдорожча фато Джейн, я — ваш залицяльник, безтямно закоханий шанувальник, ваш відданий раб.

— Пане добродію, — на їхньому шляху із ґречним уклоном матеріалізувався Тхір. — Здається, я ще не мав утіхи з вами познайомитися?

Парвеню пихато витріщився на нього.

— Аполлідон, — урешті-решт мовив він.

— Дуже приємно. — Тхір узяв Джейн попід руку. — Упевнений, ви нам пробачите.

* * *

Сходи, що граційно вигиналися, вели з нічної темряви до яскравого світла. Джейн і Тхір спустилися ними. З висоти всі ці гульвіси, які розважалися на вечірці, нагадували квіткові пелюстки, що кружляли в струменях води. Упевнено й легенько ковзаючи, вони сходилися, утворюючи тимчасові союзи, спроквола оберталися одне навколо одного, а тоді, крутячись, розбігалися, гнані легенькими повівами вітерцю, що їх годі було виявити якось інакше.

Сходами поквапливо підіймалася ніксі, несучи тацю з напоями. Джейн необачно розлила свій напій, тож Тхір узяв з її руки келих, поставив його на тацю й підхопив з неї заміну, що рясніла бульбашками. Усе це він зробив так швидко, що дитині навіть не довелося сповільнювати ходи.

Того вечора ще жодна крапля алкоголю не торкнулася губ Джейн. Нумен[306] такої великої кількості високих ельфів, які зібралися разом в одному місці, змушував саме повітря іскритися запаморочливими чарами їхньої присутності; тож Джейн почувалася так, ніби плавала в шампанському. Якби в цьому п'янкому стані вона випила бодай ковточок алкоголю, то геть би втратила контроль над собою.

— До речі, ви доволі непогано трималися, — сказав Тхір.

— Мене принизили.

— Саме такого й слід очікувати, коли міряєшся силами з трьома владарями. Одначе ви таки розважили обох леді й спонукали Корво бодай позірно виявити своє заступництво. Усі троє — потенційні інвестори, і вам вдалося їх зацікавити.

— Сумніваюся, що Джойссант якось особливо розважилася.

— О, вона розважилася, та ще й як, будьте певні. Звісно, на свій лад. — Змінивши тему, Тхір мовив: — Чи вас вже відрекомендували Ракеті?

— Ні.

— Чудовий парубок. Не дайте його імені ввести вас в оману — він не лісовий фейрі-мішанець. Він — юнак шляхетного походження, кровний брат самої фати Інколоре. Якби він не був байстрюком, а на додачу ще й напівлюдиною, то міг би мати неабияку шану в Домі Інколоре. Проте навіть так він є особою, на яку варто зважати.

— Як так сталося, що фата Інколоре має брата-напівкровця?

— Він — драконячий пілот. — Тхір стишив голос. — Статки Дому Інколоре походять з торгівлі підмінами, тож в їхній родині це певна... спадкова слабкість. — Вони граційно просувалися крізь гурми бенкетарів, і Тхір бурмотів їй на вухо, називаючи тут ім'я, там — титул, але здебільшого відхиляючи гостей як таких, що не мали для неї жодного значення. Урешті-решт він сказав: — А ось і Ракета.

Драконячий пілот був вбраний у сині шати. Він стояв до них спиною, невимушено розмовляючи з трійцею нічим не прикметних нижчих ельфів. Ззаду він видався їй вельми принадним. Його зріст, сідниці й ширина плечей неабияк привабили Джейн. «Може, обрати його? — подумала вона. — Так, він цілком згодиться».

Уловивши якусь найтоншу зміну атмосфери, Ракета обернувся в її бік.

Їхні погляди зустрілися. Його очі були мінливої сіро-зеленої барви Гіперборейських[307] морів. То були проникливі очі, очі спритника, очі, які не віщували нічого, крім біди. Її шлунок щемко стиснувся. Вона його знала. Вони ніколи не зустрічалися раніше, проте вона знала його незгірш за вміст власної сумочки.

Це знову був Пак, це знову був Пітер, це знову був Когут. Зовнішній вигляд на позір відрізнявся: його волосся було коротшим, ніс — тоншим, риси обличчя — правильнішими, та й загалом він видавався дисциплінованішим за трьох її знайомих. Ракета був вищим і стрункішим, а постава виказувала в ньому воїна. Втім, усередині він не міг бути ніким іншим. Він палав перед її зором, як неонова вивіска. Вона б упізнала його будь-де.

«Тільки не викажи себе».

Переможеного дворфа виносили геть на тому самому срібному тарелі, на якому ще не так давно принесли оббіловану конячу голову. Щоб утримати дворфове тіло, шестеро дітлахів, які тягли той таріль, напружували всі свої сили. Навколо них тлумилися гульвіси, змагаючись одне з одним за право першим умочити в кров убитого гілочку падуба — на талан.

Дивно всміхаючись, Ракета нерішуче ступив в її бік.

— Щезніть, — сказала Джейн Тхорові. На мить зблиснули його зуби, крізь які вирвалося приголомшене сичання, але Джейн уже проштовхувалася крізь юрбу бенкетарів, торуючи собі шлях у тлумиші гарячих тіл. Вона прямувала на балкон.

Повітря було прохолодне й свіже; від нього голова Джейн навдивовижу швидко прояснилася. Двійко дворфів у лівреях дому Ґал'яґанте, які підмітали підлогу, уже саме викидали з балкона останні совки тирси. Вони забрали свої мітли, коротко кивнули й подалися геть.

Джейн уважно дивилася згори на Велике Сіре Місто. Його будівлі таємничо чорніли в темряві, а вогники їхніх вікон миготіли зашифрованим посланням мовою, якої вона ніколи не вчила, а тому й не могла розгадати той шифр. Джейн уже збиралася поставити свій келих на балюстраду, аж раптом піддалася імпульсу й пожбурила його за край. Падаючи додолу, келих обертався й виблискував, ніби тимчасова зірка.

Ракета вийшов на балкон, утіливши в реальність страхи та сподівання Джейн.

— Хто ви? — запитав він. — Я знаю вас. Але звідки?

Вона кинула на нього зневажливий погляд.

— Мабуть, ви забагато випили.

— Я знаю вас, — наполягав він. — Ваша доля якимось чином пов'язана з моєю. Якщо не в цьому житті, то в іншому.

— Ваші передчуття та фантазії анітрохи мене не обходять, пане. На добраніч.

— Я — драконячий пілот. Щодня маю справу з машинами, які вижеруть мою душу зсередини, якщо дати їм бодай найменшу нагоду. Запевняю вас, пані, я не є особою, схильною до примх уяви.

— Ах! — Джейн добре розчула хизування, що пролунало в його твердженні. Оце вже справа, гідна справжнього мачо — керувати драконами. Тримати ті велетенські чорні залізні машини в себе між ногами, а тоді відкривати дросельну заслінку. Авжеж, панянки коло нього так і в'ються. — То ви — один із тих джентльменів, які заробляють на життя, викрадаючи дітей та продаючи їх у рабство?

Ракета зашарівся.

— Моя робота не обмежується самим лише збиранням підмін, — заперечив він.

— Та невже? — Джейн почувалася легкою, як повітря, безсовісною й аморальною. — А як на мене, то й цього вже цілком досить.

Обличчя Ракети напружено застигло, проте він спромігся на цілком правдоподібну усмішку й вибачливо вклонився.

— Схоже, ми почали знайомство не найліпшим чином. Чи не подаруєте мені привілей розпочати знову? Мене звати Ракета. Я був би надзвичайно втішений, якби ви дозволили мені скласти вам товариство.

— Ви недоумкуватий? — Це було навдивовижу весело. — Можете йти, сер.

Драконячий пілот хотів був зробити крок в її бік, немовби спонукуваний якимсь сильним почуттям, але зрештою передумав. Скидалося на те, що він мусить негайно піти звідси, інакше не зможе стриматися й ударить її. Джейн холодно дивилася на нього, відчуваючи хворобливе збудження та нездоланно нерозсудливе бажання подивитися, як далеко вона зможе зайти, провокуючи його. Аж раптом, видавши здушений крик, Ракета широким кроком наблизився до неї й схопив її за підборіддя. Він грубо нахилив її голову назад і вбік.

— Присягаюся святим вовком, таж ви — підміна!

Крутнувши головою, Джейн скинула його руку.

— То оце так ви зазвичай поводитеся з леді? На добраніч, сер.

— Я сімнадцять разів проходив крізь Браму Сну. У цьому питанні я не можу помилитися.

— І що ви збираєтеся робити? — вимогливо запитала Джейн. — Здасте мене госпітальєрам? Я вже доволі доросла, щоб почати використовувати мене як плідницю, чи не так? Вони зможуть отримати з десяток, а то й з дванадцятеро байстрюків-напівкровців, яких я для них виплоджу, перш ніж моя матка лусне.

Навіть якби вона дала Ракеті замашного ляпаса, він не сполотнів би сильніше, ніж оце зараз. Пілот відступив від неї на крок, його руки стиснулися в кулаки, а очі люто палали. Він відкрив рота, аби щось сказати, а тоді знову закрив.

Однак він не йшов геть.

— А, ось де ти!

На балкон легкою ходою вийшов Ґал'яґанте. За ним слідом крокував його почет, променіючи чарами й іскрами.

— Ми вирушаємо вештатися нетрищами, — сказала Джойссанте, Інколоре пояснила: — Ми збираємо невеличкий гурт, щоб відвідати Гоблінський ринок. — А сам Ґал'яґанте байдуже запитав: — Чи не хочеш приєднатися до нас?

— Так, — сказала Джейн. Зрештою, чом би й ні? — Так, я з вами.

— Я теж піду, — похмуро мовив Ракета.

* * *

У компанії було семеро осіб: Ґал'яґанте, який, правлячи за центр хисткої рівноваги між двома суперницями, тримав попідруки Джойссант і Інколоре, Ракета, сама Джейн, а також двоє ельфів з менш знатних домів, Флорістан й Еспландіан, радше посіпаки, аніж гості. Слуги принесли їхні плащі. Джейн разом з іншими фатами натягнула на голову каптур так, що з-під нього виднівся лише тонкий овал обличчя. Усі начепили на себе білі маски.

Вони спустилися ліфтом на вулицю, а тоді посіпаки скоротили шлях, і вся компанія легко пройшла просто до Гоблінського ринку.

— Панове, панове, панове! — кричав гоблін-закликайло.

Зі старезних динаміків потоком лилася кепська музика в стилі диско — суцільне дзижчання й повторюване гупання басів. Підкоряючись жесту Ґал'яґанте, гоблін відступив убік, і вони ввійшли крізь двері до вестибюля із дзеркальними стінами.

Зашурхотіли й зітхнули банкноти. Товариство провели до невеличкої темної кінозали. Вкрита лінолеумом підлога на кожному кроці прилипала до підошов. На екрані показували збільшену в багато разів голову кобольда, яка голосно жувала з відкритим ротом. Вони стояли в задніх рядах, спостерігаючи за тим, як біфштекси, банани, устриці, шоколадні батончики та нескінченні миски гарячої вівсянки щезають у тій величезній пащеці або ж випадають із неї вологими грудками. На щільно притиснутих один до одного рядах сидінь було лише кілька глядачів.

І лише коли Джейн відчула, що її скроні почали пульсувати влад зі звуковим супроводом, Ґал'яґанте зненацька попрямував углиб зали і поштовхом відчинив двері пожежного виходу. Вони всі рушили за ним і пройшли спочатку коридором, просмерділим засобами дезінфекції, а тоді піднялися вузеньким прогоном сходів. Знову зашепотіли папірці, а тоді ще один гоблін відступив убік, і їхня компанія пройшла через турнікет.

Кімната, до якої вони потрапили, закінчувалася підковоподібним вигином, у якому було кілька дверей. В одні з них увійшов Ґал'яґанте. Джойссанте відчинила інші. Один із посіпак — Еспландіан? — висипав на долоню Джейн кілька жетонів. Вона вибрала двері й відчинила їх.

Усередині стояло крісло, й дівчина сіла в нього. Єдина тьмяна жарівка давала змогу розгледіти на стіні пристрій зі щілиною для жетонів. Джейн вкинула до неї їх усі.

Жалюзі, що закривали вікно, ковзнули вгору. За вікном Джейн побачила напівкруглу сцену. В її центрі стояла кушетка, на якій корчився троль. Він був голий, якщо не рахувати пари шкарпеток, туго зашнурованих черевиків і верхньої половини підгорнутої сірої майки. Його величезне волохате черево випиналося догори, наче континент, який здіймався з потворного моря плоті. Його заплющені повіки було зашито так давно, що їхня плоть зрослася докупи.

У вікні навпроти Джейн побачила Ракету. Його маска невідривно дивилася на неї.

Троль застогнав. У нього була навдивовижу потужна ерекція. Майже весь його прутень був яскраво-рожевий, як свіже садно, наче з нього стерли верхні шари шкіри, а на вершечку цей колір набував темнішого відтінку, стаючи пурпуровим, як синець. Дивлячись, як троль повільно вигинається на кушетці, Джейн спершу подумала, що він мастурбує. А тоді він повернувся на бік, і дівчина побачила обрубок на місці плеча й усвідомила, що троль не має рук, за допомогою яких це можна було б здійснити.

Коли жетони скінчилися, жалюзі знову опустилися на вікна, і її компанія, застукотівши дверима, вийшла зі своїх кабінок.

— Я хочу влаштувати приватну виставу, — сказав Ґал'яґанте гоблінові, над верхньою губою якого були вуса, схожі на тоненьку лінію мастила. Вони коротко переговорили, тоді гоблін повів їх за собою. Вони спустилися двома сходовими майданчиками, а тоді, пройшовши крізь складське приміщення з трубами, що протікали, вийшли до невеличкого театру.

Тут було видно кволу спробу оздобити залу, результатом якої став вражаючий несмак. Під низенькою сценою безладно скупчилися столики. З бумбокса лунав геві-метал, а дзеркальна куля, що вертілася під стелею театру, кидала навсібіч яскраві цяточки світла. Товариство всілося в крісла.

— Це має бути добре, — зауважила Джойссант.

— Ви дивитеся на мене, пане? — запитала Джейн.

Ракета похитав головою й похмуро втупився поглядом у маску, яку стискав у руках.

— Навряд чи такі видовища мені до смаку.

— Якщо ви прийшли сюди не для того, щоб розважатися, то навіщо ж тоді зголосилися приєднатися до нашого товариства?

Повз їхній столик пройшла майже оголена німфа.

— Фалернського[308], — сказав німфі Ґал'яґанте й запхав кілька банкнот у її трусики. Він зняв свою маску й поклав на стільницю поруч із попільничкою. У кімнаті було спекотно, й повітря було сперте, проте Джейн однаково вирішила не знімати своєї маски.

Невдовзі два дворфи вивели на сцену того самого троля, якого вони бачили допіру. З нього зняли халат, і виявилося, що він вбраний достоту так само, як і нещодавно: у майку, черевики й шкарпетки. Один із дворфів тримав у руках палицю й підганяв нею троля.

Троль упав на коліна посеред сцени.

Повернулася німфа й принесла до кожного столика вино й кошики зі срібними монетами. Гоблін з тонкими, як мастильні смужки, вусами вставив штекер мікрофона в гніздо бумбокса, і його голос перекрив музику.

— Па-а-ні та панове, — мовив він, і його невиразний голос із шипінням пробивався крізь динаміки, неначе шум прибою. — Лорди та фати, вельмишановні по-о-окровителі мистецтв...

— Довбограї та дворфи, — пробурмотів один із менших ельфів.

— Шукачі істини, — засміялася Інколоре.

— ...ласкаво просимо на нашу виставу. — Світло над столиками згасло. Троля поцяткували яскраві плями блакитих і червоних вогнів. — СЬОГОДНІ ми з гордістю презентуємо вам ди-и-ивовижного й цілковито безпрецедентного То-о-о-обі ВАПНЯКА!

Джейн разом із рештою присутніх привітали початок вистави чемними ріденькими оплесками.

Дворф палицею спонукав Тобі до дії, хльоснувши його нею по горлянці. Троль затремтів і високим, чистим голосом мовив:

— Холодна війна скінчилася. Ми стоїмо на порозі нового світового ладу. Однак попереду нас чекає невідомість і чимало небезпек. Нам доведеться видивлятися передвісників у чайному листі й дослухатися до всіх нюансів. Знаю, ми живемо в складні часи. Я в курсі подій. Проте я ніколи не почувався таким, як ото змальовував себе Родні Денджерфілд[309], розумієте? Крематорії тисяч променів світла. Це не якийсь там запізнілий злостивий напад. Я покладаю надії на американський народ і стелс-бомбардувальники. Розумні бомби креслять тонкі лінії на піску. Пророчі видіння. Я ладен потиснути руку кожному з тих шаленців. — Тобі звивався, ніби перетворився на водогін, яким струменіло божевілля. Слова булькотіли з нього дедалі швидше й швидше, а голос здіймався, переходячи в пронизливий крик. — Підсумовуючи все сказане, це — робочі місця[310]!

Перший дворф змусив його замовкнути, ще раз хльоснувши палицею по горлянці.

Другий дворф підійшов до Тобі ззаду, ухопив його за вуха й потягнув донизу. Троляче підборіддя задерлося догори, і той видав нерозбірливий булькітливий звук, який можна було сприйняти як заперечення. Перший дворф постукав троля кийком по губах, і той змушений був розтулити рота. Повільно й болісно троль відкривав рота дедалі ширше, допоки щелепні суглоби різко заскрипіли. Утім, Тобі не зупинявся, роззяплюючи те неможливе провалля ще сильніше, роблячи його більшим і круглішим, аж поки рот перетворився на величезну діру в голові, на неосяжну вирву, що вела в надра його горлянки. Щось голосно ляснуло. Гоблін із намальованими вусами зробив звук музики гучнішим.

Ґал'яґанте мляво сягнув рукою до кошика, а тоді замахнувся й шпурнув монету. Вона полетіла над сценою й поцілила просто в широко роззявлений тролячий рот.

— Браво! — скрикнула Джойссант. Вона теж пожбурила монету, і та зникла в пащеці Тобі. Інколоре швиргонула ще одну. Четверту монету кинула Джейн. Їй здалося, що вона схибила, проте Тобі, керований якимось примітивним чуттям, вивернув шию й упіймав монету.

Повітря сповнилося сріблом. Монети зорепадом летіли на кін, креслячи в напівмороці за собою білі смужки. Тобі Вапняк кумедно підплигував і кидався з боку в бік, відчайдушно намагаючись упіймати їх усі. Просто дивовижно, скільки монет тому нещасному створінню вдалося впіймати своїм ротом.

Джейн зупинилася й скоса поглянула на Ракету. Той сидів, барабанячи пальцями по стільниці. Лише він один з усього їхнього гурту ще нічого не кинув тролеві. Джейн зі стуком ляснула на стіл перед ним одну монету.

— Долучайтеся до забави, мосьє драконовершнику!

Ракета так рвучко відсунувся від столу, що мало його не перекинув. Крісло з гуркотом впало на підлогу.

Він сягнистим кроком вийшов з кімнати.

Джейн і сама не змогла б пояснити чому, однак її охопило таке сильне почуття образи, що вона зачерпнула жменю монет і пожбурила їх усі разом. Тобі на мить майже підвівся з колін, прагнучи їх перехопити. Йому вдалося заковтнути кілька монет, але більшість відскочила від його обличчя і тіла, залишивши на них маленькі червоні відбитки.

Сміючись, фата Джойссант поклала свою теплу долоню на плече Джейн.

— Як гадаєте, змогли б ви упіймати стільки монет, якби вам довелося це робити?

— О, я б ніколи не змогла так широко роззявити рота.

— Ви могли б стояти на голові й ловити їх своєю bel chose[311]. — Вона обернулася до Ґаляґанте. — Скільки ти за неї хочеш?

— Прямий продаж? — поміркував Ґаляґанте. — Щонайменше втричі більше за ту суму, яку я вже в неї інвестував. Проте наразі я ще не готовий її продати. Хочу спершу подивитися, чи матиме успіх моє телешоу. Воно може полегшити мені шлях на телебачення. Забагато моїх грошей пов'язано з торгівлею. Я хотів би їх дещо диверсифікувати[312].

Німфа принесла їм ще кошиків з монетами. Тобі Вапняк уже заповнився ними вщерть. Кожна нова монета видавала дзенькіт, влучаючи у ті, що вже лежали в його горлянці.

— Перепрошую, — сказала Джейн. Вона взяла свою сумочку й підвелася. Гоблін тицьнув великим пальцем собі за плече й попровадив її до жіночої вбиральні.

Там було брудно. Джейн, навіть не дивлячись, могла впевнено сказати, що деякі унітази забилися. Обійшовши калюжу застояної води, вона наблизилася до раковин і зняла свою маску. Її макіяж потік.

Двері до вбиральні відчинилися, і досередини зайшла фата Інколоре. Вона попрямувала до дзеркала, на ходу скидаючи із себе маску. Інколоре підняла губу й зішкребла щось зі свого ікла. Тоді дістала пудреницю.

— Нюхнемо? — запитала вона.

— Гаразд.

Інколоре поклала свою пудреницю на краєчок раковини й проклала на ній дві рівні доріжки. Тоді запропонувала Джейн згорнуту руркою банкноту. Джейн затулила одну ніздрю й схилилася над порошком.

Він майже одночасно вдарив їй у горло й у склепіння черепа. То було потужне штучне відчуття, і, коли воно її охопило, Джейн немовби перенеслася на чистий зелений моріжок. Це було так, ніби до кімнати, про існування якої вона й не здогадувалася, проникло лагідне сонячне проміння.

Інколоре вдихнула другу доріжку, а тоді зіжмакала банкноту й пожбурила її геть.

— Що відбувається між тобою та Ракетою? Схоже, ти таки підклала йому колючку під сідло.

— Та невже? — легковажно відповіла Джейн. — Певно, якесь із моїх слів зачепило його за живе.

— Гм-м, — рука Інколоре вхопила пудреницю й прибрала її в небуття. — Спершу — фата Джойссант, а тепер — мій брат. Скидається на те, що ти волієш перебувати у стані війни з усім світом.

— Навіть якщо й так, то це вже, безперечно, не ваша справа.

— Скажу навпростець. Ти неабияк зацікавила мого брата. І я маю власні причини для того, аби заохочувати цей зв'язок.

— Мрійте собі далі. — Дівчина потягнулася по свою маску.

Інколоре зупинила Джейн, торкнувшись її руки.

— Ґал'яґанте розкидається грішми над усяку міру. Цей його задум з інвестуванням у розважальні медіа... — вона знизала плечима — ...геть безнадійний. Таж він не може навіть вирішити, що саме йому з тобою робити. Розумієш, до чого я веду? Якщо його проєкт не окупиться, в нього не залишиться іншого вибору, крім як відшкодувати бодай якусь частину своїх інвестицій. І тоді він продасть тебе Джойссант. — Її очі були темні та серйозні. У них миготіли іскри гніву. — І я можу тобі гарантувати, що то буде угода, про яку ти ще не раз пошкодуєш.

— Я не продаюся, — відрізала Джейн. — Ґал'яґанте мною не володіє. Джойссант не може мене купити. А ви навіть не маєте з цією справою нічого спільного.

— Яке ж ти дивне створіння! — Інколоре провела долонею над своїм ротом, і в її губах з'явилася прикурена цигарка. Вона випустила дим через ніздрі. — Ось що я тобі скажу. Я не надто зацікавлена в тому, щоб фінансувати черговий безглуздий задум Ґал'яґанте. Проте я дам йому таку надію й поводжу за носа ще з тиждень, якщо ти дозволиш мені дещо тобі показати.

— Що саме?

— Гадаю, тобі це щось припаде до вподоби. — Пальцями вона зняла кінчик цигарки, що жеврів, і проковтнула його. Решту цигарки кинула на підлогу. — Зателефонуй моєму секретареві, і ми домовимося про дату.

* * *

Ґал'яґанте нетерпеливилося йти далі. Усе товариство попрямувало слідом за ним ще однією сліпою кишкою звивистих сходів. Прохід уперед загороджувала затиснута між стінами мітла, тож вони повернули вбік й опинилися в кімнаті зі скляними будками, в яких стояли гурії[313] в спокусливих рожевих бікіні й вкритій хромованими шипами шкіряній збруї та вабливими жестами надили до себе. Зненацька Джейн усвідомила, що Гоблінський ринок міг бути нескінченним. Під Містом цілком могло міститися безліч глухих кімнат і нір для оргій, кожна з яких духмяніла пахощами та відгонила аміаком, двигтіла від надміру гучної музики в стилі реп і яку відвідували незліченні покидьки суспільства, що шукали собі розваг, аби згаяти час. Джейн безнадійно загубилася в цих нетрищах, безнадійно втомилася та безнадійно знудьгувалася. Вона насилу стримала бажання позіхнути.

— Не схоже, що фата Джейн розважається, — мовив той, що, імовірно, був Флорістаном.

— Мені нормально.

— Либонь, наші втіхи для неї занадто витончені, — мовив можливо-Еспландіан.

— Чому б нам не піти туди, де Джейн сподобається?

— Якщо таке місце взагалі існує.

З очима, що презирливо сяяли з глибин їхніх масок, менші ельфи напосілися на Джейн. Позадкувавши від них, вона несподівано запанікувала, рвучко розвернулася й побачила, що стоїть перед аркою. Над оточеними миготливими вогниками скляними дверима була вивіска:

ПРОБІЖІТЬСЯ З ПЕКЕЛЬНИМИ МАВПАМИ

* Здійснені мрії * Наркотики, що викликають залежність *

* Огидні фантазії *

— Гадаю, — мовив Ґал'яґанте, — ми можемо дати Джейн те, чого вона хоче. — Він відчинив двері й притримав їх. — Сюди.

* * *

— Аякже, певна річ, пречудово, о так! — Вони сиділи в передпокої в оббитих пістрявим ситцем кріслах і слухали гладкого, лисого й старого гобліна, який завзято виголошував свою закличну промову. Він невпинно погойдував і кивав головою, потираючи долоні. — О, ми знаємо, — казав він. — Ми навіть ліпше за вас самих знаємо, чого ви бажаєте. Усі ті потаємні речі, особисті речі, відразливі речі, в яких ви ніколи б не зізналися перед іншими. Справжнє кохання, клізми, майже вісім метрів старого мережива, що з роками стало крихким і брунатним. Бажання вашого серця. — Він хитро поглянув на Ґал'яґанте. — Рибальські гачки й багато інших речей.

Ґал'яґанте дістав чималий стос банкнот.

— Обслужіть її.

Гоблін, простягаючи руки, підстрибом кинувся до нього. Однак Інколоре перехопила паку грошей. Вона відлічила половину, а решту згорнула й поклала назад до кишені піджака Ґал'яґанте.

— Якщо ми збираємося бути діловими партнерами, — мовила вона, — то мусимо насамперед запровадити певну фінансову відповідальність.

Ґал'яґанте поглянув на неї з новим інтересом.

— То ми збираємося бути діловими партнерами?

— Почекаймо й побачимо.

— Прошу сюди. — Ґоблін поклав свою долоню на непримітні з першого погляду двері. — Брудно, паскудно, пречудово, о так.

Джейн вагалася. Їй не хотілося туди заходити. Там усередині було щось страхітливе. Дівчина це відчувала. Вона розуміла, що, побачивши те, що ховається всередині, довіку шкодуватиме.

— Ви боїтеся? — запитала Джойссант.

Ці два слова виклично повисли в повітрі.

— Ні, звісно, ні. — Джейн пройшла у двері й щільно зачинила їх за собою. Фіг там вона дозволить іншим побачити те, що судилося побачити їй.

Джейн ступила до порожньої кімнати завбільшки з баскетбольний майданчик. Півдюжини дворфів сиділи на підлозі в кутку, збившись докупи перед портативним телевізором. Коли дівчина ввійшла, вони вимкнули його, кинулися навсібіч і зникли в кількох дверях. Невдовзі двоє з них повернулися, котячи старезний фонограф з ручкою для накручування. Третій поспішав за ними слідом, несучи восковий циліндр[314]. Він вставив його у фонограф, покрутив ручку й опустив голку на циліндр.

Залунав скрипливий вальс.

До стін із грюканням приставили драбини. Із запаморочливою швидкістю дворфи розтягнули над залою гірлянди зроблених із крепового паперу[315] дзвіночків. Сходами застукотіли кроки. Решта троє дворфів повернулися до зали.

Вони привели із собою Болдвіна.

На Болдвіні було формальне вечірнє вбрання. Класичний костюм старого ельфа був дорогий і поношений саме настільки, що одразу ставало зрозуміло — його не позичили. Його хода була квола й непевна. Руки кольору порцеляни, поцятковані брунатними плямами, нерухомо звисали вздовж тіла. Одначе голова повільно, неначе черепашача, оберталася з боку в бік. Його погляд був бентежно розфокусовиний, немовби ельф удивлявся в інший всесвіт.

«Я не боюся, — сказала Джейн сама до себе. — Я не боятимуся».

Болдвінова голова повернулася в її бік і зупинилася.

Він дивився просто на Джейн.

Дворфи, шкірячись, з'юрмилися навколо неї. Один зняв з неї маску. Другий узяв її плащ. Вони потягнули її вперед, поклавши ліву долоню на Болдвінове плече. В одну з його мертвотно-білих рук дорфи вклали праву долоню дівчини, а другу обвили навколо її талії.

Потім вони затанцювали, кружляючи спортивною залою під різке, металічне дзеленчання вальсу. Обоє, човгаючи підлогою, незграбно рухалися, скеровувані стусанами й штурханами обслуги. Недоладно переступаючи ногами, вони крутилися й крутилися, а деренчлива музика все лунала й лунала.

Спершу Джейн прикипіла поглядом до Болдвінових грудей. Проте згодом один із дворфів кинувся між танцюристами й ударом свого маленького кулака змусив Джейн підняти підборіддя. Вона поглянула в ельфові блідо-сірі очі.

На мить у Болдвінових очах щось замерехтіло. Його губи затремтіли, ніби він намагався пригадати, як за їхньою допомогою виконувати якесь давно забуте призначення. Вони смикнулися раз. Другий.

З третьої спроби в нього вийшло. Він повільно випнув губи, наче маленька дівчинка, яка просить, аби її поцілували. Тоді розслабив їх, видавши ледь чутне прицмокування.

Джейн рвучко похитала головою.

— Ні.

Болдвінові губи знову випнулися. Його обличчя нахилилося до Джейн. Вона відчула на собі його червиве й солодкаве дихання. До рук старого ельфа повернулося життя. Його пальці слабко смикнули дівчину до себе.

— Ні! — Джейн щосили штовхнула Болдвіна в груди. Однак вирватися не змогла. Цей хирлявий і немічний старець тримав її з неймовірною силою. Його руки були неначе металеві обручі. Їхня хватка повільно, невблаганно міцнішала, притискаючи Джейн до старезного ельфа. Його губи притислися до її губ. Дівчина спробувала відвернутися, та дворфи тримали її голову.

Болдвін висунув язика й заштовхнув його їй до рота. Він увійшов у неї, як ключ ковзає в замкову шпарину.

Вона розкрилася від його дотику.

Коли його язик увіткнувся до її рота, усе змінилося. Бальна зала, дворфи, навіть сам Болдвін — усе деформувалося й розчинилося, неначе віск у карболовій кислоті. Шлунок Джейн судомно стиснувся. Її охопило таке бентежне запаморочення, якого вона ще ніколи досі не відчувала. Це було так, немов її обертало в якомусь іншому вимірі, недоступному органам чуття. Кімната довкола неї поступово перетворилася на якесь інше приміщення.

* * *

— Джейн?

Дівчина не обернулася. Вона прикипіла поглядом до вікна, загіпнотизована побаченим у ньому жахливим видовищем. Шибки були помережані брудними патьоками, а на підвіконні лежали засохлі мертві мухи. Біла, наче крейда, фарба, що вкривала дерев'яні поверхні, потріскалась, і від неї відламувалися сухі лусочки, варто було лишень досить сильно натиснути на них великим пальцем. Їхні гострі пластівні впивалися в тіло доволі сильно, щоб спричинити біль, але не досить, аби виступила кров.

Проте ніщо з цього не було тим жахливим видовищем, яке поглинуло її увагу.

— Я принесла тобі смачних фруктів, — сказала Сильвія. — Яблук і бананів. А ще блок цигарок «Сейлем» з ментолом, цього разу довгих, як ти любиш. Я залишила їх медсестрі на посту. Якби ж ти якось могла мені сказати, скільки цигарок ти викурюєш насправді. Я впевнена, що та медсестра їх потроху цупить.

Небо низько нависло над землею, але не схоже було, що піде дощ. Скидалося радше на те, що воно назавжди залишиться сірим і вкритим хмарами. Краєвид був гидомирний, хоча й не мав би таким бути. Здавалося, ніби моріжок за вікном існував лише для того, щоб його скошували й підстригали мало не щодня. Та трава була підстрижена так коротко, що крізь поріділу стерню видніли латки голої землі. Вони боялися, припускала Джейн, щоб навіть найменша травинка змогла піднятися та вільно рости. Для Джейн цей моріжок був досконалим символом пригноблення. Але й не це було тим жахливим видовищем.

— Сядь-но на краєчку ліжка, і я дам лад твоєму волоссю.

І тоді Джейн обернулася до матері. Який виснажений вигляд мала Сильвія, якою нещасною й старою видавалася! На материному обличчі був той самий хоробрий вираз, якого воно набирало щоразу, коли вона заходила до Джейн, а на губах — та сама заспокійлива усмішка, що ніби промовляла: «Усе буде добре» та зводилася нанівець болісним стражданням, яке прозирало в її очах.

Джейн підійшла до ліжка й сіла. Вона відчувала, яке важке, безформне й незграбне її тіло. Це через її харчування, в якому було забагато борошна й крохмалю, через брак фізичних вправ, а надто через той факт, що вона насправді не мала жодної причини, щоб не занехаяти себе.

Сильвія сіла коло неї, взяла щітку для волосся й почала причісувати Джейн. Як вправно літали її руки! Споглядаючи за ними, дівчина уявляла, якою граційною була її мати замолоду, якою веселою й кокетливою — доки її не спіткала Джейн.

— А я оце днями бачила твою тітоньку Ліліан, — безтурботно мовила Сильвія. — Вона сказала, що молодий Альберт знову повертається до своєї дружини, можеш собі таке уявити? Це вже вкотре? Втретє? Щось не так із тими стосунками, якщо хочеш знати мою думку, щось там є таке, чого не видно на перший погляд. — Сильвія зупинилася, щоб закурити цигарку, й критично оглянула Джейн. — А як ти дивишся на те, щоб я заплела твоє волосся в дрібні кіски?

«Мамо, — намагалася сказати вона. — Я хочу повернутися додому».

Але не змогла вимовити ані слова.

Ніколи не могла.

Джейн злегка підвела голову й знову подивилася у вікно. І хоча під таким кутом того жахливого видовища не було видно, в її уяві воно поставало так само виразно, як і тієї миті, коли ввійшла її матір та відволікла Джейн від його споглядання. То було її власне відображення. Округле, одутле обличчя, недбало нанесений макіяж, темні очі, сповнені образи. Той вираз обличчя свідчив, що її увага була десь дуже далеко, за мільйон світлових років звідси.

І зненацька Джейн усвідомила — ніщо вже не зміниться на краще. Вона в пастці. Вона довіку скнітиме в цій лікарні, повільно старіючи й важчаючи. Крапля по краплі вона випиватиме життєві сили своєї матері, аж поки висотає їх усі дощенту. Тоді вже більше не буде жодних відвідин. Вона залишиться сама. Усе, що чекатиме на неї тоді — це занепад, дедалі нестерпніша німотна гіркота й поступове перетворення на ніщо.

Джейн заплакала.

Приголомшена, її мати випустила з руки щітку для волосся, і та з гучним звуком упала на підлогу.

* * *

Язик Болдвіна вислизнув із рота Джейн.

Його руки відпустили її.

У паніці Джейн рвучко розвернулася і, розкидаючи дворфів навсібіч, прожогом кинулася з кімнати. Дівчина кілька разів смикала на себе клямку, та двері лише здригалися, проте не відчинялися, допоки вона не подумала штовхнути їх від себе. Вони відчинилися в приймальню.

Покинувши кімнату, Джейн побачила, що її компанія зникла.

Лишився тільки гоблін. Він перевальцем підійшов до неї, завзято шкірячи зуби в посмішці, й простягнув їй маску та плащ.

— Добре й брудно — вам сподобалося, адже так? Саме те, чого ви хотіли. Огидно. Заходьте ще.

* * *

Усі ельфи схильні до різких змін настрою. Однієї миті вони можуть узяти вас до свого товариства, а наступної — покинути без жодної на те причини. Та, правду кажучи, не можна поставити це їм за провину; просто такою є їхня природа. Той, хто вирушає кудись у компанії ельфа, йде на ризик і завжди має бути готовий до того, що зненацька опиниться сам-один у темряві й стоятиме посеред калюжі з кишенями, повними сухого листя, полишений напризволяще.

Це був неспростовний факт. Джейн знову й знову нагадувала собі про це всю ту довгу й сповнену страху годину, коли вона добиралася назад до Каер-Ґвідіона. Чого вона зараз справді хотіла, то це згодувати всіх тих вельможних ельфів разом з усіма їхніми кузенами, кузинами та іншими родичами ненажерливій пащі Тейнду. Якби вона могла заштовхнути їх одне по одному до Пекельної Брами, то б залюбки це зробила.

Поки Джейн поверталася на вечірку, їй вдалося більш-менш оговтатися після зустрічі з Болдвіном. Утім, вона була втомлена, пригнічена й геть не мала настрою для чергових безтурботних веселощів. «Чому я тут?» — запитувала вона саму себе. Якби вона не пообіцяла Меланхтонові, що сьогодні вночі його погодує, то зараз уже могла б бути вдома.

Джейн зняла свою маску й віддала плащ слузі. У фоє матеріалізувався Аполлідон.

Він побачив Джейн і рішуче попрямував до її цицьок.

— Я тут порожнє місце, — поскаржився парвеню без жодної передмови. — Вони всі поводяться зі мною, наче з непотребом. Тут ніхто не поважає мене, а тим часом я — нащадок давнього роду.

— Ну, гадаю, вони доволі консервативні, — байдуже відказала Джейн. Парвеню досі витріщався на її вбрання. Вона могла піти додому, перевдягнутися у светр і джинси, і він нізащо б її не впізнав.

— Якби цієї ночі я зник і більше ніколи не з'явився, то ніхто б за мною не сумував. Певно, я — найогидніший для всіх індивід у цілому всесвіті.

— А й справді! — здивовано погодилася Джейн. Невже таке було можливе і відповідь цілу ніч була у неї просто перед очима?

Вона вирішила це з'ясувати.

Доторкнувшись до Аполлідонової руки, Джейн послала його нервовою системою хвилю бажання. Це був той самий фокус, який нещодавно продемонструвала на ній фата Джойссант. Джейн і вполовину не була така вправна, та, зрештою, вона вдавалася до цього викруту вперше. Хай там як, а, судячи з реакції парвеню, упоралася вона доволі непогано. Він затремтів і вперше поглянув їй просто у вічі. Їхні погляди зустрілися. Його зіниці розширилися від жаги.

А тоді Аполлідон усвідомив, що вона зробила, й зашарівся.

— Ти — чудовий, — запевнила його Джейн, перш ніж він устиг відвести погляд. — Ходімо до мене додому.

Розділ двадцять перший

Притулившись щокою до стегна Томмі Пішаниці, Джейн погойдувала його пеніс туди-сюди. «Який він кумедний та обвислий», — з ніжністю подумала вона. Їй загалом подобалися пеніси. Хай якими смішними й недоладними здавалися ці дармовиси, вони мали б однаково доречний вигляд і на блазенському ковпаку, і на володарському скіпетрі.

Лише в такі миті, одразу після сексу, Джейн почувалася як ніколи спокійно. Вона дуже цінувала це тихе відчуття вдоволення й прагнула розтягти його якомога надовше, загортаючись у цю мить, немов у ковдру, яка могла тимчасово відгородити її від потрясінь і прикрощів зовнішнього світу. Дівчина боялася тієї грубої миті, яка неминуче зруйнує її спокій.

— Гей, якщо вже ти там, унизу, то, може, принагідно зіграєш мені невеличку мелодію на ротовому органі?

Джейн відпустила його пеніс.

— У тому немає потреби. — Вона пошкребла нігтем вологу пляму на простирадлі, а тоді, тримаючи кінчик нігтя над його прутнем, прошепотіла замовляння:

— Устань, пане Бамбуло. Підіймися й стань більшим.

Другою рукою дівчина зобразила мудру[316] духовного зростання. І, оскільки вона знала ім'я його органа й володіла потрібними техніками, прутень Томмі набубнявів і піднявся для неї.

Час забав скінчився. Назад до роботи.

Джейн сіла на ліжку, розвернулася й схилилася над закляклою постаттю Томмі. Однією рукою вона спрямувала пана Бамбулу в Маленьку Джейн.

— Ти збираєшся знову зробити ту штуку з шарфом?

— Я збираюся зробити дещо навіть ліпше, — пообіцяла вона. — Проте, щоб це зробити, мені знадобиться твоє істинне ім'я.

— О ні, — пробубонів Томмі Пішаниця. — Мені справді не слід того робити.

— Ні? — Джейн ніжно ковзнула своїми грудьми обличчям Томмі, швидко прибравши їх від його спраглого рота, щоб той устиг лише побіжно відчути солодкий смак її соска, а тоді простягла руку та легенько провела нігтями по його яйцях. Йому перехопило дух.

— Але ж та забава з шарфом тобі сподобалася?

— Так, авжеж, проте...

— Це сподобається тобі набагато більше. Обіцяю.

* * *

Поруч із кухонькою, якою Джейн ніколи не користувалася, була комора. Дівчина відчинила двері й укинула досередини одяг Томмі Пішаниці. У коморі вже накопичилося чимало шовкових, бавовняних і шкіряних речей. Певно, Аполлідонів капелюх з пір'їною вже став геть пласким, причавлений шарами цього одягу. Джейн, грюкнувши, зачинила двері.

— Сьогодні Тхір ставив мені запитання, — сказала вона.

— Он як?

— «Он як?» І це все, що ти можеш сказати з цього приводу? Невже думка про те, що Тхір щось рознюхує, намагаючись вийти на твій слід, анітрохи тебе не турбує?

— Анітрохи.

— А мала б. Йому відомо, що з моїм минулим щось не так. Питання лише в тому, як швидко він довідається, що саме.

Від сердитого сичання пари задвигтіли стіни. Проте драконів голос був холодний і відчужений.

— То тебе переслідують? Це ж треба! О, з яким же кволим і жалюгідним безхатьком я пов'язав свою долю! Ти ані на йоту не порозумнішала. Нас переслідували весь цей час і деколи підходили ближче, ніж ти можеш собі уявити. І робили це сили, сама лише думка про які змусила б твою кров захолонути в жилах. Вісім разів нас мало не викрили, і це лише за минулий рік. Навіть зараз вони пильно стежать за усіма джерелами високооктанового палива. Вони знають, що я десь тут, і знають, скільки палива я забрав із собою. Вони впевнені, що рано чи пізно я спробую добути ще. І я б спробував, якби ми не винайшли цього альтернативного джерела енергії.

— Які сили? Назви їх!

— Їхні імена нічого тобі не скажуть. Окрім одного. Та й того ти, звісно, серйозно б недооцінила. Якби я сказав, що три ночі поспіль коридорами коло цих от апартаментів скрадався Болдвін, то ти б...

— О, Болдвін, — легковажно відказала Джейн. — Чи згадувала я, що ми з ним танцювали? Ти б ніколи не здогадався, що він намагався зробити.

— Не дозволяй йому тебе цілувати! — від раптового потрясіння драконів голос зірвався на рев, від якого сталевий каркас Термаґанта здригнувся до самих підвалин. Джейн поточилася. В обідній залі впала й розбилася миска для солодощів.

— Чому ні? — вимогливо запитала Джейн. — Що станеться, якщо я дозволю?

Її уваги не оминув той факт, що дракон знав — Болдвін хоче її поцілувати. І він чомусь вирішив, що старому ельфові не вдалося цього зробити. Що ж, це могло свідчити про те, що вона виявилася міцнішою, ніж гадав Меланхтон.

Він поринув у мовчання.

— Ти й досі мені, бляха, брешеш! Я ж тобі не брешу! Ми ж мали бути партнерами, правильно? Рівними в спільній справі. Коли вже ти, нарешті, облишиш оці свої дурні ігри розуму й спроби надуживання владою, щоб ми могли діяти спільно?

Та дракон і далі нічого не казав. Зачекавши трохи, Джейн пішла до ванної кімнати, щоб прийняти душ.

Коли за двадцять хвилин вона вийшла звідти, замотуючи голову рушником, дракона вже ніде не було. Меланхтон сховався за запоною ілюзії, заслонився маною білястих стін, задрапованих портьєрами вікон і підвісних кошиків з англійським плющем. Однак повітря навколо аж бриніло від напруги, тремтіло від його злостивого погляду.

— Ну? — роздратовано мовила Джейн.

Мовчання тривало ще якусь мить. Урешті-решт дракон неохоче озвався:

— Твоя правда. У нас лишилося обмаль часу. Ми мусимо якомога швидше завершити наші приготування.

— Я знаю, чого ти хочеш. Утім, можеш про це забути. Не сьогодні проти ночі.

— Сьогодні, — наполегливо мовив дракон. — Мені треба більше.

— Більше? Я вже, певно, дала тобі майже сотню імен. Скільки ще тобі, трясця, потрібно?

— Я дам тобі знати, коли буде досить.

Джейн мала ще проглянути сценарій та вивчити свою роль. Дівчина не спала три ночі поспіль, і це вже почало даватися взнаки на її зовнішності. Вона пообіцяла собі, що сьогодні рано вкладеться до ліжка з маскою для обличчя та якимось паскудним романчиком у паперовій обкладинці.

— Дай мені чистий спокій. Одну ніч ти вже якось зможеш перебути.

— Знищення, — мовив дракон, — лиш знищення я прагну. Твої крики були б для мене поживою й питвом, твої муки були б мені солодшими за кров невинних, а твоя повільна смерть видавалася б мені життям, сповненим насолоди. Тож не думай, що тільки ти одна пішла на жертви. То ти хочеш здолати Богиню чи ні? Упоратися з нею буде непросто, тож я не виступлю проти неї, поки не буду у повній силі. Якщо ти не бажаєш мені допомагати, так і скажи, тоді я опущу планку. Можливо, я ще не маю досить сил, щоб убити Пані, проте їх уже цілком стане, аби знищити це Місто і всіх, хто живе в ньому.

Сморід обурення й холодного заліза заповнив собою апартаменти.

Джейн зітхнула й глянула на годинник. У цих суперечках вона завжди програвала. Можливо, на якомусь підсвідомому рівні їй і хотілося програти. Можливо, живучи у сфері драконової аури, дівчина всотувала в себе його пристрасті, і її тіло тлумачило їх як власні бажання. У будь-якому разі Маленька Джейн завжди покірливо ставала на бік Меланхтона. А крім того, годі було заперечити, що ті обов'язки, які дівчина взяла на себе в цій фазі змови, виявилися не такими обтяжливими, як вона очікувала.

— У мене вранці фотосесія, — сказала вона. Її зверхникам потрібні публічні світлини, щоб оновити образ. Наскільки сама Джейн розуміла, її новий образ був точнісінько таким, як і старий, лише замість чорної шкіри була червона. Одначе заради нової серії глянсових світлин увесь робочий розклад було зміщено на два тижні. Проте, зрештою, під час сніданку вона завжди може закинутися амфетаміном. Головне, щоб це не перетворилося на звичку. — Гадаю, що зможу підчепити когось у барі.

— Моя маленька хвойдочка, — схвально мовив Меланхтон.

* * *

Коли фотознімання завершили і асистенти фотографа вже спаковували обладнання, до Джейн підійшов Коринд і, відставивши вбік свій ціпок, обійняв її за плечі. Коринд був найаноректичнішим ельфом з усіх, яких Джейн випадало бачити. Його вбрана в чорне постать була худа, мов тріска, а поведінка настільки сповнена манірності, що за нею неможливо було вгадати його справжньої особистості. Подейкували, ніби він узагалі не був ельфом, а якимось різновидом нічвида, якому вдалося вивищитися в суспільстві. Джейн і справді ніколи не бачила його в природному світлі. А втім, він завжди ставився до неї досить добре.

Елегантно узявши ціпок під пахву, Коринд сказав:

— Любонько, я маю це сказати. Я працював з найкращими — і, ти ж мене знаєш, я ніколи не вдаюся до лестощів, якщо можу цього уникнути, — з абсолютно найкращими, і за всі роки моєї праці ще ніколи не бачив нічого, навіть близько схожого на те, якою ти була сьогодні. А була ти просто жахливою!

— Мені шкода, я...

— Так, так, так. Секс-наркотики-та-гламур, усі ці речі. Думаєш, я того не розумію? Ти ходиш до всіх тих найліпших клубів, ідеш звідти з усіма тими гарненькими хлопчиками, ведеш їх до себе додому й робиш з ними все, що тобі заманеться. — Джейн намагалася не виказувати своїх почуттів. — Повір мені, солоденька, я це чудово розумію. Проте послухай мене. Твої багатство й слава... вони просто позичені з огляду на те, чого ти досягнеш у майбутньому. Утім, вони можуть зникнути, як роса на сонці. Ти їх ще не заслужила. Це — ніби мчати в авто, стрімко набираючи швидкість. — Він промовисто звів брови. — Певний час ти почуваєшся чудово. Ти сповнена сил і маєш дивовижний вигляд. Попереду в тебе ціле життя. Однак рано чи пізно ти розіб'єшся. І тоді тобі доведеться розплачуватися. І ти заплатиш рівно стільки, скільки встигла позичити. Розумієш, про що я?

— Так, я... гадаю, що так, — стиха відповіла Джейн.

— Добре. А зараз йди додому й трохи поспи.

— О, Коринде, я б так і зробила, справді. Але я пообіцяла фаті Інколоре...

Кориндові очі спалахнули. Він грюкнув кінчиком ціпка об підлогу, рвучко розвернувся на підборах і різко кинув через плече:

— Хто-небудь, скоротіть шлях для фати Джейн. Вона має важливу зустріч у горішній частині міста.

Хай яким колючим видавався Коринд ззовні, усередині він насправді був дуже милим. Джейн шкодувала, що образила його, й щиро сподівалася, що не потрапила до нього в неласку. Цією думкою вона переймалася всю дорогу до Русалій.

* * *

Дверний отвір, який вів до Дому Інколоре — чи радше до того фізичного прояву, що служив ланкою, за допомогою якої Дім Інколоре сполучався з цим місцем у просторі, — був сірий і скромний. Коли Джейн торкнулася дверей, вони відчинилися, а коли вона ввійшла досередини — тихо захряснулися за її спиною. Дівчина невпевнено пройшла крізь тьмяно освітлений нартекс[317].

Вона опинилася посеред величезного холу. Здавалося, ніби його висічено у вигнутих і склепінчастих тінях, які величними дугами здіймалися у височінь, гублячись у мороці десь далеко над головою. Сірі стіни, що видавалися гранітними на дотик, спиралися на стрункі білі колони, які ледь помітно світилися в сірому мареві. Спершу Джейн подумала, що ті колони — мармурові. Одначе, легенько провівши долонею по одній з них, вона відчула тепло й текстуру слонової кістки.

Дівчина знову здивовано поглянула вгору на високе склепіння, і в неї аж голова запаморочилося від раптового впізнання. Вона стояла всередині укріпленої контрфорсами грудної клітки якогось велетенського чудовиська, ребра й кістки якого були відполіровані й розташовані так, щоб правити цьому гранітному холу за опори. Проте як таке створіння могло підтримувати себе? Певно, його органи розчавилися б під власною вагою. Та й де воно могло брати досить їжі, щоб себе прогодувати? Мабуть, воно мало неймовірно повільний метаболізм. Либонь, його рухи були нестерпно повільними. На саму думку мали б піти сторіччя, а на те, щоб завершити якусь дію — цілі епохи.

— А ось і ти! — Фата Інколоре жваво прямувала холом, на ходу натягаючи рукавички. — То як, ходімо?

— Гм, аякже. Чом би й ні? — Джейн продовжувала допитливо роздивлятися кістяні колони. Вона нічого не могла із собою вдіяти. Інколоре простежила її погляд.

— Моя пращурка.

— О! — Джейн пішла за господинею до дисамбулаторію[318] за правим рядом колон. Вони зайшли до кабіни ліфта відкритого типу, деталі якого були невидимі в напівмороці, й піднялися на горішню галерею. Вузенький коридор занурювався в глибокі тіні. З кожним кроком вони дедалі більше віддалялися від входу.

— Я думала, що ми кудись підемо, — сказала Джейн.

— Авжеж. До того місця, яке ти погодилася побачити.

— Може, ви попросите когось скоротити шлях?

Інколоре мріла перед нею, наче вирізаний із сірого паперу силует, якому постійно загрожувала небезпека зблякнути та цілковито розчинитися в довколишній сутіні. Ельфійчині кроки були сягнистими, і Джейн доводилося поспішати, щоб не спустити її з ока.

— Немає потреби. У моєму домі є двері, які ведуть усюди, куди я забажаю. — Вона зупинилася, простягнула вперед одну руку, а тоді озирнулася через плече. Її очі жевріли двома іскрами хижацького спокою. — Сюди.

Джейн пройшла у двері — і її засліпило сонячне світло.

Коли до дівчини повернулася здатність бачити, перед нею постала лікарняна палата. Запах антисептичного засобу неможливо було з чимось переплутати, так само як і напівзаслонені лікарняними фіранками вікна, перед якими в навскісному світлі, густому й золотавому, наче мед, танцювали порошинки. А втім, Джейн знала напевне, що в радіусі кількох кілометрів від Русалій не було жодної лікарні.

У коридорі голосно зацокотіли підбори, і до палати ввійшла Інколоре й зачинила за собою двері. Знову запанувала тиша. За її спиною безслідно зник портал, крізь який вони щойно ввійшли. У центрі палати стояв штатив із крапельницею, у трубки якої мляво скрапував розчин, а поруч була скляна труна.

Усередині труни спала якась жінка.

Вона була худою, виснаженою й висхлою, а крізь ріденьке сиве волосся проглядала рожева шкіра голови. Її обличчя борознили глибокі зморшки. Спершу Джейн здалося, що та жінка стара, а тоді збагнула, що вона не так стара, як спрацьована. Уві сні вона знайшла щось на кшталт сумного спокою. Її чоло й шкіра коло кутиків очей були напружені, немовби жінка вдивлялася в далеку далечінь. Утім, вуста були розслаблені й безтурботні. Вираз її обличчя не був щасливим, на ньому радше вгадувалося умиротворення від здобутого довгою та важкою боротьбою звільнення від страждань.

— Вона смертна, — мовила Інколоре. — Підміна, як і ти.

— Не розумію, про що це ви... — почала було Джейн. А тоді, побачивши поблажливий вираз, що з'явився на обличчі фати Інколоре, запитала: — Як ви дізналися?

— Люба дитино, я займаюся торгівлею, пам'ятаєш? Свою природу ти можеш приховати від мене не ліпше, ніж від Ракети. — Вона коротко засміялася. — Не хвилюйся, я збережу твою таємницю. Зрештою, навіщо мені перейматися через крихітне скорочення обсягу товарних запасів, коли я маю такий повний інвентар?

Джейн вичекала певний час, перш ніж запитати:

— Що з нею таке?

— Хвороба сплячої красуні. — Фата Інколоре вкинула недопалок цигарки до склянки з водою й витрусила з пачки нову. — Ендемічне захворювання[319], поширене серед підмін певного віку. Адже їм, насправді, тут не місце. Цей світ їх відкидає або ж вони відкидають цей світ. У будь-якому разі те саме, урешті-решт, станеться й з тобою. Тебе це лякає?

— Так. — Джейн зачаровано вдивлялася в обличчя тієї жінки. Дівчина намагалася її збагнути, намагалася здогадатися, які чужинські сновидіння розігруються в театрі її сплячого мозку. — Ні. Не знаю. Хто вона?

— Її звати Елізабет.

— Елізабет. — Джейн вимовила це ім'я, смакуючи його екзотичними складами. Окрім себе самої, це була перша смертна з плоті й крові, з якою дівчина будь-коли зустрічалася. — Схоже, у неї було важке життя.

— Хіба могло бути інакше? — на невеличкому столику коло вікна стояла ваза з пожухлими квітами, склянка з водою, що правила Інколоре за попільничку, і малесенька сосна — покручене деревце бонсай у полив'яному керамічному горщику. Інколоре взяла зі стільниці горщик і підняла його на долоні. — Ось цьому деревцю вже понад сотню років. Чи знаєш ти, яким саме чином ці дерева роблять такими низькорослими й надають їм бажаної форми?

— Їхні стовбури обмотують дротом, правильно? Обмежують поливання й не додають їм ґрунту, потрібного для росту. А ще їх підрізають.

— Так. Звісно, це лише рослина. А щоб виплекати догідливого напівкровця, потрібно докласти значно більше зусиль. Одначе ми маємо вправних садівників. Свою роботу вони починають з того, що пересаджують хлопчиків-напівкровців і їхніх матерів до маленьких хатин в обгородженій стіною садибі, яку спеціально для цієї мети облаштовано на Південному острові вічного літа. То прегарна місцина; ти була б у захваті від неї. Життя там приємне, а тамтешні пагорби дзвенять радісним сміхом. Матерів заохочують до міцних зв'язків із своїми синами. Деякі відмовляються — таких ми викорінюємо й відправляємо назад на ті самі заводи, що поглинають їхніх доньок. Проте більшість... ну, що тут скажеш. Зрештою, Богиня не дала їм іншого вибору, крім як любити свою плоть і кров. Тож вони й дбають про своїх синів так добре, як лише можуть. А про майбутнє намагаються не думати.

У саду є слуги, оповідачі й інша обслуга, і кожне з них у свій хитромудрий спосіб нагадує дітям про шляхетну спадщину їхніх батьків. Коли вони стають досить дорослими, їх одягають у шовки й відводять на гостину до їхніх напівродичів. У батьківських маєтках усі потреби хлопчиків негайно задовольняють. Вони вперше в житті пізнають смак багатства. Їм ні в чому не відмовляють. Однак у поводженні з ними їхні величні родичі виявляють крайню поблажливість і погорду.

А тоді хлопчиків знов одягають у вовняне вбрання й повертають до хатин.

За допомогою таких засобів їм поступово надають потрібної форми. Амбіції заохочуються. Заздрощі є неминучими. Коли хлопці досягають статевої зрілості, їхні кузини вкладають їх до ліжка, навчають їх вишуканих манер, а на публіці ставляться до них зі зневагою. Їхні батьки недвозначно дають їм зрозуміти, що вони — зіпсута кров, байстрюки, яких ніколи не визнають. А їхнім смертним матерям тільки й лишається, що витирати синам сльози приниження. І яким, як ти гадаєш, є результат усього цього?

— Вони зневажають своїх матерів.

— Саме так. Пропустімо наступні кілька років — ти й сама досить добре можеш їх собі уявити — до того дня, коли наймайстерніше деформованих юних напівкровців запрошують до Академії. Нагода стати драконячим пілотом — це надзвичайна річ, яка перевершує будь-які їхні помірковані очікування й близька, дуже близька до їхніх найнерозсудливіших мрій. Вони й гадки не мають, що так було задумано ще до їхнього народження.

Посланець показує юнакам запрошення в далекому закутку садиби, у холодному лісі, коло брами, якої ті ще ніколи не бачили відчиненою. Адресант того запрошення мусить вирушати в дорогу негайно. Він повинен пройти крізь ту браму, не повертаючись додому ані по їжу, ані по плащ, ані задля того, щоб попрощатися. Знаючи, як його матір почуватиметься, юнак мусить залишити її без слова співчуття. Йому кажуть, що він уже ніколи не побачить її знову.

— Отже, він її зраджує, — сказала Джейн.

— Він її зраджує.

— Але який сенс у таких ретельно розроблених вправах?

— Відчуття провини, — мовила Інколоре. — Така рідкісна і водночас така коштовна якість. Зізнаюся, цього процесу я й сама достеменно не розумію, навіть попри те, що від нього залежать статки Дому Інколоре. Проте принцип його дії простий. Одного разу зрікшись своїх рідних, юні воїни на глибинному рівні розуміють, який біль відчуває той, кого зрадили. Тож їхня відданість тій частині родини, яка лишилася нескомпрометованою, така несамовита, що в це годі повірити. А відданість — найбажаніша риса для того, хто має справу з такими небезпечними створіннями, як дракони, і мусить щодня купатися в їхньому віроломстві.

Вона граційно поставила горщик з деревцем на місце.

Джейн уважно роздивлялася обличчя жінки в труні. Воно заступало їй увесь світ, неосяжне й таємниче, як новий континент. Дівчина мала бути обережною, щоб не загубитися в ньому.

— Куди вона дивиться?

— Ну...

Двері з гуркотом відчинилися.

До палати увійшов Ракета.

Побачивши Джейн, він зупинився й зашарівся. На згині руки він тримав букет квітів.

— Перепрошую, я не... — почав був він. А тоді спантеличено продовжив: — Що ви тут робите?

— Добрий вечір, братику, — мовила Інколоре.

— А-а-а-а-а, — його голос пролунав майже зітханням. — То он воно як!

Джейн насупила брови.

— Чи хтось потурбується сказати мені, що тут відбувається?

— Я приходжу сюди щотижня, щоб провідати свою матір. — Ракета відвернувся й поклав духмяний букет на стільницю. Тоді вийняв із вази зів'ялі квіти, змінив стару воду на свіжу й заходився впорядковувати новий букет. — Моїй напівсестрі це добре відомо. Поза всяким сумнівом, вона мала свої причини, щоб звести нас разом.

Коли Ракета знову розвернувся до Інколоре, його обличчя набуло напруженого й формального виразу. Злегка вклонившись, він вручив Джейн стокротку.

— Перепрошую за мою родину, мадам. Я усвідомлюю, що ви ненавмисно стали частиною цього фарсу.

Джейн опустила погляд на свої руки й на квітку, яку вони стискали.

— Ой, не будь таким занудою, — сказала йому Інколоре. — Джейн, зніми-но свою блузку та покажи моєму братові, які ти маєш гарні груди.

Джейн відчула, що її обличчя спаленіло, проте Ракета на те лише відказав:

— Лесю, не ображай дівчину. Тобі не вдасться викликати між нами взаємну прихильність, удаючись до таких дешевих трюків.

Холодно посміхаючись, Леся Інколоре склала руки на грудях. Довгі чорні нігті неприємно увіп'ялися в плоть її передпліч.

— Найбільше дратує, — мовила вона, — коли твої плани хтось руйнує.

Вираз обличчя Ракети оживив проблиск гумору.

— За визначенням.

— Ой, не присікуйся до слів. Ось ти, занурений у спомини про смерть і тлінність, а ось — Джейн, яка щойно якнайліпше пересвідчилася в тому, яку дурнувато віддану натуру ти маєш. Ви двоє завдали б мені значно менше клопоту, якби віддалися шаленій хоті.

Анітрохи не зважаючи на свою сестру, Ракета підійшов до труни й поклав долоню на віко. Трохи постояв біля неї, а тоді обернувся до Джейн та Інколоре.

— З твого дозволу, — сказав він, — я піду звідси тим самим шляхом, яким ви сюди прийшли. — Він навпомацки провів рукою в повітрі. Щось клацнуло, й відкрився портал, який вів у тіні. — Фато Джейн, — мовив він, твердо зустрівши її погляд. — Я залишаюся вашим відданим слугою.

— У нього стегна вкриті плямами, — сказала Інколоре. — Як у фавна.

Ракета з гуркотом пройшов крізь портал, лише повітря затремтіло за його спиною.

Інколоре зітхнула.

— Відданість систематично зраджуваного. Чи існує щось сумніше?

— Я могла б назвати кілька речей. — Джейн заклала стокротку за вухо й поправила кілька неслухняних волосин. — І що це, у біса, ви намагалися зробити?

Фата Інколоре сердито знизала плечима.

— Намагалася втрутитися в чужі справи, звісна річ. Лише це — й нічого більше. Я думала про те, що ви двоє маєте всі задатки для того, щоб надзвичайно ускладнити життя одне одному. Це могла б бути неабияка розвага.

— Розвага? І що це лайно має означати? Таж ви маєте таку владу, то невже не можете знайти собі ліпшого заняття?

— Для мене важливо вплутуватися у ваші ефемерні маленькі життя, аби переконати себе в тому, що вони мають значення, аби заякоритися у... — Інколоре затнулася — аби... — Її тілом пройшла судома. Одна рука неконтрольовано затремтіла.

Зненацька вона закричала. Світло полилося з її очей, бурхнуло полум'яним язиком з роззявленого рота. Це було так, ніби якийсь бог ухопив її за волосся й назовні вирвався вогонь ядерних пожеж, які вирували в неї всередині. Світло хлюпнуло на стіну, боляче різнувши Джейн по очах. Мружачись і викинувши вперед одну руку, щоб захистити очі від сліпучого сяйва, Джейн закричала:

— Що коїться? Що я маю робити?

— Я маю... піґулки, — вимовила Інколоре, хапаючи ротом повітря. — Вони там... там, у Домі Інкол... — Ельфійка судомно витискала із себе слова, раз у раз щосили заплющуючи очі й закриваючи рота. Коли вона знову розплющила очі, вогні, що палали в них, згасли, а її риси знову видавалися нормальними. Утім, то були інші риси, ніж ті, які вона мала якусь мить тому.

— Ґвен!

Упізнавши її, Ґвен усміхнулася, а тоді приклала палець до губ і підморгнула. Джейн хотіла запитати свою давню подругу, як тій вдалося пережити жертвопринесення на футбольному полі та як так сталося, що вона відродилася в Інколоре. Проте тієї миті обличчя Ґвен зменшилося й стало сірим, з її чола проросли роги. Коли дівчина схопила її за плечі, та засичала й наблизила до шиї Джейн свій рот із гострими, схожими на голки, зубами.

Джейн відсахнулася.

— Припини це негайно!

Створіння похитнулося й випросталося, а тоді почало тоншати й вищати. На якусь мить Джейн здалося, що воно перетворюється на змію. Проте тоді його обличчя усталилося й набуло виразно чоловічих рис.

— О, як незручно вийшло, — пробасив лорд Корво. — Перекажіть Інколоре, що коли вона не здатна бодай трохи себе контролювати, то... — він задихнувся, не доказавши фрази, а тоді нахилився вперед і став кимось іншим.

Джейн вимахувала рукою в повітрі туди-сюди, намагаючись навпомацки знайти портал, який вів назад до Дому Інколоре. Та хай де був той прохід і хай у який хитромудрий спосіб він відчинявся, знайти його дівчина не могла. Марно було й сподіватися, що вона подужає самотужки дотягти Інколоре додому.

А тим часом Інколоре зазнала останньої трансформації. Вона зігнутим пальцем підчепила підборіддя Джейн і змусила її подивитися на неї. Дівчину охопив жах, коли та впізнала гострий інтелект, який проглядав у тих нових рисах.

— Овва! — засміялася Джойссант. — Оце так нагода!

Вона торкнулася оксамитовими пучками пальців своїх досконалих губ.

— З чого ж почати? Може, мені відрізати від тебе кілька шматочків, трішки тут і трішки там? Що скажеш, любонько, чи сподобається тобі таке? — а коли Джейн несамовито відскочила назад, додала: — Тьху! Ну, звісно, тобі це сподобається, якщо я так захочу. Проте не марнуймо таку нагоду на подібні дрібнички. Ми мусимо зробити щось незабутнє, щось насправді дивовижне.

Зробивши несподіваний жест, фата Джойссант відкрила тіньовий портал.

Вона схопила Джейн попідруку й потягла її крізь двері, що відкрилися в мареві, назад, до Дому Інколоре.

* * *

Джойссант поволокла Джейн навпростець домом тіней, а тоді вгору, нескінченним звивистим хребтом сходинок.

— Усі ми — бульбашки землі, — мовила вона. — Чи ти таке знала?

— Будь ласка! — скрикнула Джейн. Дівчина відчайдушно й безмовно кликала Меланхтона на допомогу. Однак докликатися його не вдавалося. Вона сягнула в примітивні глибини свого мозку, де той зазвичай ховався, спокійно та сторожко вичікуючи.

Та дракона там не було. Він знов її покинув.

— Ти — алхімік і тому маєш розуміти, що все суще створене з тих самих частин. Відмінність між деревом і тролем полягає лише в їхній організації. — Над сходовим прогоном клубочилася холодна імла, лиш де-не-де освітлювана вогнями жаровень, які смугами сріблястого світла розтинали ці густі морські тумани, а в їхніх осердях, відкидаючи рожевувате мерехтіння та відгонячи розпеченим вугіллям, жарини змагалися з вологою. — Якби дерево достатньою мірою здобуло самоусвідомлення, то змогло б пердіти та їсти м'ясо.

— Навіщо ви мені це розповідаєте?

— Я думала, це доволі очевидно. — Сходові майданчики пролітали повз них один за одним. — Невже ти ніколи не задумувалася над тим, чому ми, владарі, такі схильні до гніву, бажання та заздрощів? Чому в нашому середовищі так часто трапляються всілякі кревні ворожнечі, інтриги й скандали? Ми самі їх вибираємо. Наше усвідомлення світу та самих себе є таким усеосяжним, що ми вже не бачимо виразної різниці між ними. Нам постійно загрожує небезпека цілком і повністю розчинитися. А Інколоре — навіть не сумнівайся — одна з найвеличніших з-поміж усіх нас. Подейкують навіть, буцімто... а втім, не зважай. Наші вади є зчепленням, яке не дає нам зісковзнути з поверхні буття.

Джейн упала, й ельфійка протягла її за собою дюжиною сходинок, немовби дівчина була лише ганчір'яною лялькою, яка намагалася пручатися. На наступному сходовому майданчику Джойссант зупинилася лише, щоб дати Джейн змогу підвестися на ноги, а тоді знову потягла сходами нагору. Ельфійчині підбори викресали іскри зі сходів.

— Але якщо... якщо... якщо ви — це насправді не ви... — За цих умов дівчині було складно міркувати розважливо. — ... Якщо ви насправді — фата Інколоре, тоді чому... чому ви поводитеся так, ніби?..

— Чи ти розумово відстала? — глузливо запитала Джойссант. — Чи я говорю сама до себе? Ідентичність — це лише вигадка. Навіть ти можеш це зрозуміти. Фати Інколоре й Джойссант — це просто ролі, що їх вибирає для себе матерія. Я — не більше Леся Інколоре, ніж ти.

Вони й досі спиналися сходами нагору. Скидалося на те, що життєві сили фати Джойссант були невичерпними. А Джейн вже геть захекалася, а її голова йшла обертом. На мить дівчині здалося, що навколо неї з'юрмилися примари її жертв: вони смикали її за волосся, щипали своїми тоненькими злими пальцями та безмовно вимагали повернути їм украдені імена. Джейн струснула головою, і примари пощезли.

— ...можеш спитати. Інколи стається так, що дитина народжується без істинного імені. Вона не має тонкого тіла — розумієш? Не має самості[320]. Дитина має очі, мозок, пальці та решту органів — усе на своїх місцях і в потрібній кількості. Проте вона безтямна. Вона нічого не розуміє. Ні на що не реагує.

«Поверни мені моє ім'я», — сказала Есмері.

Джейн озирнулася, але її там не було.

«Я хочу», — сказав Дрижак, сказав Аполлідон, сказав Ґандалак. «Віддай мені», — сказав Губань, «моє», — сказав Смерк, «життя», — сказав Гіпаллаг[321]. Їх було занадто багато, щоб простежити за всіма, та й не могло їх усіх тут бути. А Джойссант і далі говорила до неї:

— Коли таке стається, Держава заявляє свої права на цю дитину. Тоді дракона посилають крізь Браму Сну, щоб він здійснив наліт на долішній світ і зібрав урожай тонких тіл — там їх називають душами — смертних дітей. Звідти до горішнього світу неможливо забрати нічого матеріального. О, але душі!..

«Я не відчуваю провини за те, що зробила, — сказала Джейн фантомам. — Забирайтеся геть!»

Вони кружляли навколо неї, не такі матеріальні, як скелетовані рештки осіннього листя, тріпотливо й сердито б'ючись об неї з усію силою норовливої нетлі. Джейн приголомшувало, що ельфійка не бачила жодної з тих примар.

Джойссант зиркнула на неї через плече.

— Якщо ти не слухатимеш мене уважно, я буду змушена вичавити тобі очі.

— Будь ласка, не треба! — задихаючись, вимовила Джейн.

Нарешті вони дійшли до останнього сходового майданчика.

Вдячна за нагоду перевести подих, засапана й виснажена Джейн прочовгала ще кілька кроків і зупинилася. Джойссант розчахнула навстіж кістяні двері.

— Це — місце сили, пресбітерій[322] черепа.

Вони ступили досередини. Холодне біле світло змусило фантомів кинутися навсібіч і зникнути.

Попід стінами вишикувалися скрині зі слонової кістки, а на підлозі лежали білясті килимки. На низькій стелі кріпилися трекові світильники. Бліда стіна розділяла приміщення на дві кімнати так, що можна було бачити або одну, або другу, але не обидві водночас. У кожній кімнаті стояв один стілець з високою спинкою, поставлений перед кришталевим вікном, вправленим у велетенську очницю. Джойссант смикнула Джейн за руку й попровадила до кімнати ліворуч.

— Ми стоїмо всередині черепа першої Інколоре. Якщо дотримуватися тиші, то можна відчути, як глибоко всередині нього стугонить сила її особистості.

Якщо це справді так, то пращурка фати Інколоре була навіть дивнішим створінням, ніж можна було подумати, поглянувши на її рештки. Адже Джейн зусібіч проймало пульсаціями всеохопне відчуття граничної тонкості й непевності буття. Вона відчувала, що в цьому приміщенні ніщо насправді не хотіло залишатися самим собою. Секретеру з білого клена було однаково, чи міститиме він у собі листи, а чи моторну оливу, чи стоятиме нерухомо, а чи зариється в нору в землі, чи кричатиме під рясним дощем, охоплений жагою крові, а чи просто палатиме у вогні. Алебастровий крокодил тремтів, ладний будь-якої миті зірватися з місця й полетіти.

— Що... що ви збираєтеся зі мною зробити?

— Саме це я й намагалася тобі пояснити, мала недотепо. Я думаю знищити твоє вульгарне тіло й перевтілити тебе в плоть дрозда чи кропив'янки. Матимеш власну вербову клітку. — Вона почала копирсатися в сервантах. — Або, ще ліпше, у маленьку рожеву свинку. Інколоре могла б водити тебе на шнурку. — Джойссант на мить підвела погляд на Джейн. — От лишень не дивися на мене так! Тобі буде набагато приємніше жити в тілі свинки, аніж у кропив'янчиному. Насамперед тебе можна буде привчити користуватися туалетом. — Задзенькали й загуркотіли пляшки. — Сядь-но на той стілець, але у вікно не дивися. Тобі може не сподобатися те, що воно вирішить тобі показати.

Джейн не мала іншого вибору, крім як підкоритися, але таки ризикнула й кинула побіжний погляд на вікно. За ним була якась порожня кімната, посеред якої самотіла лише пара робочих черевиків, які відкидали бліду тінь. Один черевик лежав на боку, на підошву налипла багнюка, шнурівки були брудні. І хай як дівчина намагалася, проте не могла уявити, чому вікно фокусується на таких речах. А втім, її поневолювачка мала слушність. З якоїсь незбагненної причини те видовище сповнило Джейн ірраціональним жахом.

— У святилищі два вікна; в одному видно брехню, а в другому — правду. І навіть Леся Інколоре не знає, де з них яке. — Джойссант перекинула одну скриню на підлогу. Глянувши на її розсипаний вміст, вона ногою розкидала його всією кімнатою. — І тут також нема! Де ж, в ім'я Аргеї[323], він може бути?

Було щось таке в цьому кріслі, а може, у самому приміщенні, що навівало важку дрімоту. Дівчина немовби поринала в летаргійний сон. Неспроможна підвестися, вона нерухомим поглядом втупилася у свої складені на колінах руки.

— Ага! — Фата Джойссант переможно підняла бездротовий телефон. Набрала номер. Зачекала, а тоді мовила в слухавку: — Це фата Інколоре. Я б хотіла, щоб мені прислали свинку. Так. Ні, створіннячко має бути особливе. Миле, так. Для мене дуже важлива його вдача. Ні, це має бути самичка.

Слухаючи ці слова, Джейн розуміла, що вони мали б її гнітити. Проте чомусь їй було важко перейматися через власну долю. Апатія, яка прикувала її до крісла, уже ширилася всім тілом. Якщо вона не зробить чогось просто зараз, то вже ніколи нічого не вдіє.

Пальці Джейн немовби самі собою піднялися до голови, поблукали її волоссям і зняли з нього стокротку, яку нещодавно дав їй Ракета. Дівчина опустила погляд на квітку й стиснула її у своїх пальцях. Роздушила пелюстки.

— Як скоро ви мені її доставите? О, і ще принесіть атласну подушечку!

Дивлячись на свої руки, Джейн зосередилася на істинному імені Ракети й виконала прикликання. Дотепер дівчина ще ніколи не вдавалася до таких потужних заклинань, але їхній теоретичний бік знала досконало.

«Тетіґістусе, — прошепотіла вона в арктичному безгомінні глибин свого мозку. — Прийди до мене».

Джойссант рвучко розвернулася до неї, стискаючи в руці телефонну слухавку.

— Що ти зробила? — закричала вона. — Ти щось зробила! Що саме?

Джейн лише поглянула на неї знизу вгору й непевно всміхнулася. Прикликання випалило її силу волі до останку. Тепер дівчина була зовсім пасивна. Їй бракувало волі навіть на те, аби бодай щось сказати.

На сходах залунали кроки. Двері відчинилися — увійшов Ракета.

Йому вистачило одного погляду, щоб зрозуміти, що трапилося. Він діяв упевнено й не вагаючись. Швидким, майже непомітним кроком він наблизився до фати Джойссант і вибив телефон з її руки. Збентежено скрикнувши, вона кинулася на нього, дряпаючи йому обличчя своїми нігтями й намагаючись дотягнутися до очей. Однак той спритно схопив її за зап'ястки й викрутив руки за спину. Джойссант усім тілом подалася вперед, прагнучи дістати зубами його яремну вену. Та саме цього Ракета й чекав. На мить її вухо опинилося коло його рота.

— Куносура, — пробурмотів він їй на вухо так тихо, що за звичайних умов Джейн його б і не розчула. Проте вона знала його істинне ім'я і з його ж допомогою прикликала його сюди. Тому те слово, яке він прошепотів, хвилею пройшло крізь неї.

Куносура. Це означало «собачий хвіст[324]».

Це було істинне ім'я Лесі Інколоре.

Від звуку цього імені мана персони фати Джойссант полишила її обличчя, а риси геть розчинилися й почали перетворюватися на інші. Одні різкішали, другі м'якшали, інші гострішали й тоншали. Коли всі ці зміни завершилися, образ Інколоре усталився, і вона знову стала сама собою. Жінка заплющила очі, її кінцівки обм'якли. Ракета підхопив безвільне тіло на руки.

— Відчиніть оті двері, будь ласка, — сказав він, кивнувши на них підборіддям.

Коли фата Інколоре повернулася, та невідома сила, що тримала Джейн на місці й змушувала її бути пасивною, зникла. Дівчина скочила з крісла й відчинила невеликі двері, на які їй вказав Ракета.

Крізь них вони потрапили до кімнати, стіни якої було обвішано карнавальними масками. Вікон там не було. Ракета обережно поклав свою сестру на канапу.

— У тій шафі є скринька з ліками, — сказав він. — Коли з нею таке стається, ми даємо їй дві білі піґулки. Цього буде досить.

Джейн схилилася над фатою Інколоре, аби пересвідчитися, що їй зручно, а тоді випросталася.

Джейн з Ракетою сором'язливо поглянули одне на одного.

— Що ж, — зрештою мовив Ракета. — Вам поталанило, що я нагодився вчасно.

— Еге ж, — сказала Джейн, — поталанило.

— Перепрошую, що змусив вас удруге за день терпіти мою присутність, мадам. Я усвідомлюю, що вам не подобаюся.

— Послухайте, ви мені подобаєтеся, ясно? Дуже навіть подобаєтеся.

Ракета зробив крок уперед, а Джейн — крок назад. Він спантеличено зупинився.

— Тоді чому? Якщо я справді вам подобаюся, тоді чому ви так поводитеся? Чому ви так наполегливо намагаєтеся роздратувати мене?

— Я не хочу, щоб ви втрапили в усе це лайно, — відповіла Джейн. — Ото й усе. У моєму житті дещо відбувається, і я не хочу завдавати вам болю.

— Завдати мені болю? — Ракета видавався їй найнезграбнішим і найщирішим створінням з усіх, яких вона колись бачила. — Ви можете робити зі мною все, що забажаєте, за умови, що моя честь залишиться незаплямованою. Поводьтеся зі мною кепсько, якщо це робить вас щасливою. Будь-що буде ліпше за той біль, який я відчуваю, коли ви мною нехтуєте.

Це вже нікуди не годилося. Щоб узяти ситуацію під контроль, Джейн найхолоднішим тоном, на який лише змогла здобутися, мовила:

— Політичні ігри вашої сестри перейшли всі розумні межі, сер. Вона збиралася перетворити мене на свиню. — Раптом дівчина збагнула всю сміховинну природу цієї пригоди й збентежено засміялася. — На свиню!

— То була фата Джойссант, — нагадав їй Ракета. — Утім, ви маєте право сердитися, і, якщо я не зможу виправити її провини, то дозвольте принаймні все вам пояснити. — Він зітхнув і потер перенісся. — Очі цього святилища є надзвичайно тонкими механізмами. Будь-яке значне перетворення, здійснене під одним із них, неминуче... як би це ліпше сказати... викривить? ні, радше поглине всю увагу того ока, змушуючи його відмовитися дивитися на будь-що, крім самого акту перетворення, відтворюючи його знову й знову. Це незмірно зменшило б Лесину силу. Проте чимало не менш дивних діянь коїлося під знаменами кохання.

— Кохання! До кого?

— Таж до Лесі, звісна річ. Бідолашна Джойссант! Вона живе в страху, що настане той день, — а він уже наближається, — коли Леся підніметься до невидимої колегії й стане стражем. Прагнення стати стражем — це жахливий скандал, і тим більшою буде честь, коли це прагнення здійсниться. Перспектива того, що Леся може здійснити свій задум, викликає надмір емоцій у всіх, хто з нею пов'язаний. — Він знизав плечима. — Та навіть за найліпших обставин владарі грають у вельми брудні ігри, коли йдеться про кохання.

Запала тривала мовчанка, коли Джейн обмірковувала почуте. Урешті-решт вона запитала:

— Отже, ось хто такий Болдвін! Він — страж?

Усе тепло відринуло від Ракети, наче гнаний вітром туман.

— Звідки ви знаєте про Болдвіна? — вимогливо й суворо запитав він. — Він — один з Восьми. Ніхто не має знати про Болдвіна.

Джейн торкнулася Ракетиного дублета. Розстібнула два верхні ґудзики й ковзнула рукою досередини. Її пальці погладили його по грудях. Це збентежило Ракету, і він спантеличено замовк.

— Де ти живеш? — запитала вона. — Я маю на увазі, яка твоя повна адреса.

— Каер-Аріанрод[325]. Північний бік. Майданчик D. 9743-А.

Вона вдруге назвала його справжнє ім'я.

— Повертайся туди, — мовила Джейн. — Забудь усе, що сталося тут цього вечора.

Джейн неохоче прибрала свою руку.

І Ракета пішов геть.

Фата Інколоре здригнулася. Піґулки почали діяти, на її обличчя повернулися живі барви.

— Здається, я перед тобою завинила.

— Не потрібна мені ваша подяка!

— Авжеж, я так і думала, — довгими нігтями Інколоре постукувала по аптечці, неначе по маленькому барабану. — Якби я пообіцяла тобі, що можу влаштувати все так, щоб однієї з найближчих ночей певний доблесний юний драконячий пілот матеріалізувався у твоєму ліжку, оголений та охочий до співпраці, то й тоді, припускаю, ти знову б на мене гарикнула.

Джейн склала руки на грудях і нічого не відповіла.

— Ти справді навдивовижу вередлива істота. Я ще не зустрічала нікого настільки впертого, як оце ти. — Леся стиха засміялася. — Ну, то змінімо тему. Чи я вже показувала тобі свою колекцію? — Недбало махнувши рукою, вона вказала на маски, що висіли на стіні. Суворі обличчя дивилися на Джейн згори вниз — порожні, самовпевнені, принадно бездушні.

— Ні.

— Вони доволі цінні. До того ж вельми корисні. Та що мені насправді в них подобається, то це те, що, попри все чаклунство, використане для їхнього виготовлення, вони аж ніяк не є просто грубими зачарованими предметами. Вони є інструментами, дієвість яких залежить від підготовки й природного хисту того, хто їх надягає.

— Я вас не розумію.

— Візьмімо до прикладу оцю. — Інколоре зняла зі стіни оздоблену пір'їнами напівмаску. Від очей маски злітали вгору два крила. Вона закривала чоло й ніс, залишаючи рот відкритим. — Трьох волів принесли в жертву лише на те, щоб привести її в дію. А втім, більшість її сили залежить від уміння, з яким її застосовують.

Джейн мимоволі злегка похитала головою.

— Чари цієї маски доволі сильні, щоб тебе в ній ніхто не зміг упізнати, за тієї умови, що ти мовчатимеш. Така маска може бути застосована, — і її часто застосовують, — щоб вдаватися до випадкових сексуальних зв'язків, не зашкодивши своїй репутації. Проте її справжнє призначення — бути використаною для зустрічей з тим, хто для тебе заборонений, але кого ти сильно бажаєш.

Ти мусиш хотіти його надзвичайно сильно, так пристрасно, щоб, коли ви кохатиметеся, він бачив усю нестримність твоєї жаги. Ти мусиш бути безсоромною в серці своєму; мусиш робити речі, на які навіть в уяві своїй не могла наважитися раніше, і мусиш насолоджуватися ними. Ти мусиш прагнути приголомшити свого коханого. Ти мусиш довести його до краю витривалості — так, щоб на ранок, коли з першими кволими світанковими променями ти підведешся з його тіла, він був такий знеможений, що не здужав би навіть підняти руку, аби тебе зупинити, хоча й хотітиме, щоб ти лишилася з ним.

Увесь час, поки ви віддаватиметеся любощам, він вдивлятиметься у твої очі, кольору яких, завдяки силам маски, що унеможливлюють упізнання, потім так і не зможе пригадати, і бачитиме, як у них палає вогонь несамовитого кохання до нього. Твої очі стануть дзеркалами для внутрішньої сутності твого коханця, улесливими відображеннями його самості. У них він побачить себе таким, яким ще ніколи не бачив дотепер — немовби зітканим із полум'я.

Він захоче знати, хто ти — але ти мусиш мовчати. Коли він питатиме, чи ти його кохаєш, усміхайся й відводь очі. Він уважно вивчатиме колір і пропорції твоїх сосків і намагатиметься визначити розмір твоїх грудей за тим, як добре вони заповнюють його долоні й до якої межі кожна з них може поміститися в його роті. Він запам'ятовуватиме твої зітхання, стогони й лоскотатиме тебе, щоб дізнатися, як звучить музика твого сміху. Він збереже у своєму серці запах і смак кожної частинки твого тіла, ніжну западинку під твоєю шиєю, усі ті теплі потаємні місцинки на внутрішніх частинах стегон. Запам'ятає він і запахи, і смаки твоєї розкішниці, а також те, як вони змінюються на кожній стадії твого збудження.

Цілком природним є бажання дізнатися, хто ж та особа, яка настільки очевидно тебе кохає. Отже, твій суджений залишиться на ранок сам на сам із відчуттям, яке спершу може бути просто легкою цікавістю. Можливо, він матиме декілька припущень щодо того, ким ти можеш бути. І — спочатку мимохідь — він почне тебе шукати.

Звісна річ, єдиний певний доказ того, що ти — та сама жінка, він може здобути, лише кохаючись з тобою знову. Тебе не повинно бути серед тих численних полюбовниць, яких він вкладатиме у своє ліжко. Ти ревнуватимеш до них усіх і до кожної зокрема, ревнуватимеш нестерпно, але також і марно. Адже щоразу, лягаючи до ліжка з новою коханкою, він смакуватиме її піт, лизатиме ямки під її колінами та ніжну лінію, що веде від поясниці до ущелини між її сідницями, й думатиме: «Ні, це не вона».

Леся повісила маску на стіну. Її руки пурхали граційно, наче метелики.

— Те, що починалось як звичайна цікавість, невдовзі перетворюється на бурхливу пристрасть і виходить з-під контролю. Минають місяці. Він одержимий. Ті суперниці, яких ти небезпідставно боялася, одна по одній покидають твого обранця, ображені його поведінкою — адже яка жінка не здогадається, що чоловік, з яким вона ділить ліжко, думає про іншу? Ти залишаєшся невловимою. Твій коханий шаленіє, його поведінка стає дедалі нестримнішою. Ним керують лише кохання та жага.

І тоді ти робиш свій хід.

Година була вже пізня, а Джейн, якщо вона збиралася повернути собі Кориндову прихильність, на ранок мала бути свіжою й виспаною. Дівчина охоче пішла б додому, однак Інколоре ще й досі була під впливом своїх пігулок і не могла так просто вгамуватися, тож розмовами затримала Джейн іще на годину. Вони обговорили клопіт, який лорд Корво має зі своїми коханками, й шанси фати Джойссант на сенаторську мантію. Поговорили про війну. Посперечалися щодо переваг горностаєвих нутрощів як каталізатора для заклять, які зволожують шкіру, й щодо того, чи зростання продуктивності праці виправдовує додаткові видатки.

Кінець кінцем Джейн підвелася, щоб піти. Коло дверей вона зупинилася і, немов їй щойно сяйнула несподівана думка, сказала:

— Та маска — чи можна її позичити?

— Люба моя! А навіщо, як ти гадаєш, я її показала?

* * *

Джейн збиралася одразу піти додому. Проте ноги чомусь повели її в протилежний від Термаґанта, до Каер-Аріанрода.

«Я до нього не заходитиму, — думала вона, підіймаючись ліфтом до майданчика D. — Я лише дістануся до його поверху, а тоді одразу поїду вниз. — Двері ліфта відчинилися, і Джейн ступила на килимову доріжку. — Я просто пройду повз його двері. Я не стукатиму».

Джейн постукала. Маска фати Інколоре досі звисала на зав'язці з її руки. Дівчина нетерпляче запхала її до сумочки.

Ракета відчинив двері.

— Джейн, — безвиразно вимовив він.

— Можна мені ввійти?

Розділ двадцять другий

Джейн прокинулася на світанку, тихенько виплутавшись з простирадел й обіймів Ракети.

Вона швидко вдяглася, заховавши своє спіднє у сумочку, підібрала маску Інколоре, яка так їй і не знадобилася. Ракета тихенько похропував. Джейн поглянула на його обличчя — він спав, відкривши рота, і це надавало юнакові вигляду неотеси та майже невідпорної привабливості. Вона б його поцілувала, якби не боялася розбудити, — їй хотілося вислизнути тихцем.

Вулиці були майже порожніми, а повітря свіжим і прохолодним. Світло раннього ранку омивало Місто. Джейн простувала швидкою ходою, майже бігла, на ходу розмахуючи руками, щоб зігрітися. Невдовзі вона почала наспівувати давню популярну пісеньку:

Чи вже скучила? Поцілуй мене.
На синці мої не зважай...

Дівчина-скопа почула її спів і, засміявшись, знялася в небо й полинула у височінь, зникнувши в сліпучо-золотавому сяйві світанку, що відбивалося від мільйона вікон з листового скла. Джейн струснула головою й заспівала гучніше:

Обійми мене, поцілуй мене,
Соки ти мої поглинай[326]...

Її голос відлунював від скляних поверхонь хмарочосів і цегляних стін, що світилися теплими барвами. О, як добре вона почувалася!

То був чудовий ранок, ідеальний ранок. Цей піднесений настрій не полишав Джейн усю дорогу додому, до самого Термаґанта.

* * *

Чорний дим валував з горішніх поверхів будівлі. Стіни хмарочоса вкривали величезні смуги кіптяви. Вулицю вщерть переповнили юрби евакуйованих з Термаґанта. Ніксі, ореади й теґійські правники повільно кружляли в стривоженому вирі, а фотомоделі, паврі[327] та лісовики сперечалися одне з одним і, несамовито жестикулюючи, показували руками вгору. Три кендімени[328] принесли великий дзвін і повільно, розмірено били на сполох.

Дівчина заціпеніло стояла на місці й дивилася. Аж раптом ген угорі спалахнуло світло, а слідом пролунав далекий гуркіт, неначе гримнув грім. Джейн почувалася так, ніби хтось ударив її ногою в живіт. Уся радість усередині неї миттєво згасла. Усьому настав кінець.

Під'їхав зеленомундирник, відтісняючи юрбу металевими грудьми свого бойового коня.

— Відійдіть назад! — скомандував він Джейн.

— Але ж я маю потрапити досередини!

— Досередини нікому не можна. Це — справа поліції! — Він підняв свого списа, загородивши їй шлях. Дівчина була змушена відступити. Тим часом до місця подій продовжували прибувати нові зеленомундирники, оточуючи будівлю щільним кордоном.

Щось заворушилося в тому темному закутку її мозку, який дракон полишив напередодні ввечері. Меланхтон повернувся. Дівчина знову відчула його безсловесну, одначе переконливу присутність. Джейн пройняло холодом відчуття нагальної потреби перетнути поліційний кордон і потрапити до будівлі. Вона витягла із сумочки маску Інколоре й критично оглянула її внутрішній бік. Загалом основні принципи дії цієї зачарованої маски були їй зрозумілі. Вона була певна, що зможе нашвидкуруч додати до них ще й закляття невидимості, якщо лише зможе дістати трохи хлориду амонію, червону тинктуру[329] та листок бузини. Та маска згорить за п'ять хвилин, але й п'яти хвилин їй буде досить.

На розі вулиці була аптека. Джейн кинулася туди.

* * *

Усі пасажирські ліфти позліталися до охоплених полум'ям поверхів, наче нетлі на вогник свічки. Проте вантажні ліфти були простішими створіннями, ними можна було керувати вручну. Джейн реквізувала один із них.

Поки вона підіймалася на сімдесят третій поверх, тричі лунали вибухи. Почувши їх, Джейн щоразу зупиняла кабіну й трохи чекала, аби впевнитися, що вибухом не пошкодило машини чи не деформувало шахти ліфта. Джейн боялася, що полум'я може заблокувати шлях до її поверху, та, прибувши на місце, побачила там лише легенький серпанок диму. На поверсі було навдивовижу тихо. Вона відчула в роті присмак обгорілого пластику й обвугленого дерева.

Джейн ступила в перехняблений коридор. Маска стала нестерпно гаряча, і дівчина зірвала її з обличчя. Беручись пухирями, маска із хрускотом упала на підлогу й зайнялася полум'ям. Залишивши її догоряти, Джейн пішла далі.

Двері до квартири номер 7332 впали, щойно Джейн до них торкнулася.

Апартаменти було потрощено вщент. Уся внутрішня обстанова перетворилася на друзки. Не залишилося жодної міжкімнатної стіни. Зі стелі тут і там звисали шматки обрешітки. Дракон, не криючись, чекав на видноті, височіючи посеред цього румовища, неначе скеля чорного заліза.

У центрі кімнати лежав Тхір, а коло нього — короткий двосічний меч. Це був атальм[330] — Джейн одразу впізнала його за чорним руків'ям і ледь відчутним тяжінням намагніченого клинка.

Тхір був мертвий.

Підлогу вкривав шар крихітних тіл, почорнілих і зморщених. Попід стінами вони лежали цілими кучугурами. Меріони помирали тут тисячами. Тепер їхня нація врешті-решт вимерла. І хай якими огидними маленькими фашистами вони були, цілковите винищення меріонів справило на Джейн жахливе враження.

Вона несвідомо опустилася на коліна коло Тхорового тіла й погладила його коротке сріблясте волосся. Воно було м'яким, таким м'яким. У смерті його обличчя було відкритим, простодушним, невинним. Надто пізно Джейн пошкодувала, що ніколи не плекала їхніх взаємин. Яким другом він міг би бути! Але тепер його не стало.

— Хто б міг подумати, що в ньому було стільки сили? — пробурмотіла вона.

— Не всю цю руйнацію спричинив він, — прогарчав Меланхтон. — Менше половини.

Джейн поглянула на нього.

— Твій Тхір був дурнем. Він хотів мати втіху взяти мене самотужки. Одначе він не був аж таким несосвітенним дурнем, аби не залишити якогось повідомлення. Його слідами прийдуть інші, і вони вже геть не будуть дурнями. Я волів би витратити на приготування ще один місяць, однак і зараз ми маємо більш ніж досить потужності для досягнення нашої мети. Тепер ми маємо залишити це місце. Час уже нам пролетіти крізь Пекельну Браму й взяти штурмом Спіральний Замок.

Джейн підвела голову.

Вона мала б почуватися спустошеною. Тхір був мертвий, меріони були мертві, і, поза всяким сумнівом, багато хто загинув, знесений течією битви Меланхтона й Тхора. А коли вони з драконом вирвуться на свободу, проклавши собі шлях крізь стіни Термаґанта, будівля обвалиться й усіх, хто зібрався на вулицях навколо хмарочоса, накриє її уламками. І це буде лише початком тієї всезагальної бійні, що її вони вчинять. Вони ладналися в дорогу, щоб сіяти смерть та виступити проти найвеличнішої Ворогині, щоб померти й своєю смертю знищити саму історію. Це був кінець усього.

Вона почувалася пречудово.

— Чи вистачить нам потужності? — запитала Джейн. Вона вже прожогом бігла крізь понищену кімнату, а наступної миті лізла вгору щаблями до кабіни. Тоді викинула до вітальні свою легку вітрівку й блузку та з гуркотом захряснула люк. Пілотська куртка чекала на неї. Дівчина надягла її та застібнула на ній блискавку.

— Має вистачити. — Меланхтонові слова пролунали тихо, проте його голос був упевнений та самовдоволений. Дракон явно був свідомий своєї сили та руйнівного потенціалу. Один за одним вмикалися його двигуни. Від їхньої вібрації двигтіли стіни й мерехтіло м'яке зелене світло панелі приладів. У кабіні був шолом — Джейн надягла його та заправила під нього волосся. Кабіна пахла шкірою й мастилом. Дівчина припасувала до рота кисневу маску.

Зручно вмостившись у пілотському кріслі, Джейн ухопилася руками за ґумові руків'я та рвучко їх обернула. Голки глибоко увіп'ялися в її плоть. Окуляри доповненої реальності зімкнулися навколо її голови. Вона знов опинилася в теплому осерді драконового сенсоріуму.

З трьох боків Термаґант оточувало надто багато хмарочосів, щоб між ними можна було безпечно прокласти курс. Вони мали летіти на схід, назустріч сонцю, що сходило. Шматки карниза й цегляного мурування вже відпадали додолу, зрушені з місця вібраціями драконових двигунів. Джейн викликала системи озброєння, і панелі керування розгорнулися перед нею трьома рядами, неначе клавіші того великого органа, що на ньому колись давно зіграла Пані, знаменуючи настання найпершого з усіх світанків.

Усе було на своїх місцях.

— Ти готовий? — запитала Джейн.

— Я ще не існував, а вже був готовий.

— Тоді зробімо це!

* * *

Вони вирвалися на свободу, стерши на порох три поверхи. Джейн встигла побачити мигцем, як пірамідоподібна секція, що увінчувала верхівку Термаґанта, повільно розлітається навсібіч сірою хмарою, а обриси будівлі м'якшають відповідно до того, як обвалюються стіни. У кількох кварталах навкруги вибило всі шибки, й крихітні друзки скла сповнили повітря блискотливим кришталевим туманом, який пломенів червоною загравою, відбиваючи сяйво драконових реактивних двигунів. А тоді вони з драконом полетіли. Велике Сіре Місто, що розпростерлося під ними, ставало дедалі меншим, перетворюючись на мереживо вулиць і будівель, яке поступово переходило в передмістя.

Над Дроковим Пустищем вони опустилися так низько, що це можна було б назвати летом на рівні верхівок дерев, якби там були бодай якісь дерева. Під ними миготіли прибережні відмілини й індустріальні парки, злиденні халупи, нафтоналивні резервуари та звалища хімічних відходів. Світло вранішнього сонця сріблило ставки й річки та вигравало веселками на плямах нафти, що вкривали їхні плеса. Вузенькі дороги звивалися, неначе змії.

— Угору! Угору! — закричала Джейн, і дракон піднявся в небо, пролетівши лише за кілька сантиметрів над високовольтною лінією. Дроти несамовито загойдалися в повітряному потоці, що полинув за ним. — Бляха, таж ми мало в них не впилялися! Чому б тобі не набрати висоти, га?

— Ми йдемо під їхнім радаром, — прогарчав Меланхтон. — Ти, сподіваюся, чула про радари?

Драконобудівельний завод темною смугою виднівся на небокраї.

Джейн вивела дві гармати й викликала бортові прицільні системи. Перед її очима з'явився сонячний хрест[331], що злегка плавав угору та вниз, поки вони летіли, тримаючись низько над землею.

— Перший обліт, — сказала Джейн. — Знесімо передню браму й Часоміра та розтрощімо камінь Богині на дрібні скалки. — Дівчина почувалася шаленою, вільною, мстивою, свавільною — уже ніщо не могло її зупинити. — Хай та Сука знає, що ми вже летимо по неї. — Вона розуміла, що Богині не існує, що це лише метафора на позначення всього того, що було незбагненним і що годі було описати якось інакше, розуміла, що сили, проти яких вони повстали, були водночас неосягненні та безособові. Проте так дівчина діставала більше втіхи.

— Це не приверне її уваги, — пробурчав дракон. Він охоче їй підіграв; на чому він справді добре знався, то це на механіці ненависті. — Її увагу можна привернути, хіба що поціливши ракетою з тепловою голівкою самонаведення просто їй у сраку.

Джейн трохи відкоригувала положення дракона в повітрі й навела сонячний хрест на заводські стіни.

— Саме це ми й збираємося зробити.

І ось вони вже низько й важко, наче грозова хмара, сунули понад передньою брамою, а позаду них розквітали подвійні плями полум'я. Тоді Меланхтон повернув праворуч, і вони пролетіли над сортувальною станцією, скидаючи на неї пекельний вогонь й ельфійську згубу.

Вони залишали за собою драконів, які палали у вогні й звивалися в агонії, але, навіть конаючи, волали про помсту, а їхні крики розлягалися на всіх частотах електромагнітного спектра. Один із них якимось чином спромігся здійнятися в повітря, а тоді його паливний резервуар прорвався та вибухнув, а дракон полетів шкереберть й увігнався у стіну кузні.

Меланхтон зайшовся сміхом, і Джейн разом із ним. Дівчина радісно кричала й щось вигукувала, коли вони з драконом розверталися, заходячи на друге коло. З усіх будівель повисипали чорні цятки. Над кузнею здіймалися язики полум'я. Радіохвилями, пробиваючись крізь божевільні драконові крики, полинули викривлені статичними завадами голоси, що вимагали в нападників назватися, викликали допомогу, застерігали, наказували винищувачам піднятись у повітря.

Турбулентність підкинула їх угору, й несамовитий гарматний вогонь ковзнув стіною монтажного цеху, висадивши в повітря більшу частину будівлі. А вже невдовзі системи наведення знайшли свою ціль і гармати перетворили на друзки те, що ще лишалося від передньої брами. Джейн здалося, що вона мигцем побачила, як з руїн вискочили крихітні, менші за мурах, фігурки, прожогом кинулися вперед і зникли серед клубів диму. Намагаються врятуватися втечею. «Ну ж бо, вперед!» — подумала Джейн. Вони блискавично промайнули понад сортувальною станцією, пересвідчуючись у тому, що перший обліт зробив свою справу. Унизу вирувало пекло. Крізь дим вона розгледіла двох драконів, які наосліп зійшлися у двобої, навіть у свої останні миті охоплені несамовитою люттю. Інші дракони досі корчилися в хімічному полум'ї. Жоден із них уже не становив небезпеки.

Джейн почала розвертати дракона, заходячи на третє коло. Більшу частину стіни було зруйновано.

— Вони наближаються, — вигукнув Меланхтон. Його радар показував три мерехтливі точки, що здіймалися над видноколом.

— Ще раз.

І вони втретє й востаннє облетіли територію заводу. Одначе цього разу Джейн вимкнула системи озброєння. Вона силкувалася розгледіти Будівлю №5, в якій був її дорміторій. Дівчині здалося, що вона її помітила, та роздивитися ту будівлю як слід їй не вдалося — вони вже залишили її позаду. Будівля промайнула внизу як видиво, побачене в спалахах блискавки. «Біжіть! — подумки веліла дітям Джейн. — Тікайте, не озирайтеся!» Якщо Будячина з Рядниною були ще живі, то їм вдасться врятуватися — у цьому вона була впевнена. Ті двоє могли скористатися з будь-якої нагоди. Проте деякі з дітлахів...

— Свою частину угоди я виконав, — мовив Меланхтон. — Подивімося, чи виконаєш ти свою. Тримай прямо, а коли я тобі скажу — зроби віраж праворуч. На такій швидкості в них буде просто величезний радіус повороту. Ми зможемо з цього скористатися й відгризти добрячий шмат скраю.

— Зрозуміло.

Їхні переслідувачі виднілися позаду, схожі на дивовижні мініатюри, не більші за піщинки. Джейн чула по радіо голоси холоднокровних і зухвалих юних технократів та їхніх лютих машин.

— Маємо візуальне підтвердження. Яструбе, тримай прямо. Хтось вже ідентифікував утікача?

— Роджер[332]. Коригую курс. Це наш негідник, як і слід було сподіватися.

— Вирвімо їхні довбані кишки!

— Злостивцю, ти занадто відхиляєшся від курсу.

— Дозволь мені вгатити снаряд у дупу того вилупка!

— Яструбе, Злостивцю, приготуйте свої РПП[333]. Тримайте їх напоготові.

Джейн похолола. Вона впізнала той голос! То був Ракета! Якусь запаморочливу мить це здавалося їй неможливим — вона ж бо залишила його сплячого, за багато миль від будь-якої бази перехоплювачів. А втім, він має доступ до Дому Інколоре, чиї незліченні двері, як казала Леся, відчинялися будь-куди. Скільки часу йому було потрібно, щоб дістатися до бази, коли його викликали? Геть небагато.

— Зараз! — вигукнув Меланхтон. Джейн різко розвернула дракона праворуч. Перехоплювачі на шаленій швидкості розминулися зі своєю ціллю. Вони зменшувалися, стрімко віддаляючись від утікачів, і поквапливо вмикали аеродинамічні гальма. Тепер Меланхтон прямував точно на північ. Джейн відкрила дросельну заслінку.

— Повний вперед! — скомандував дракон, переходячи на максимальну швидкість. — Годі ходити околяса. Рушаймо просто до Пекельної Брами.

— Але де вона? — Навігаційні системи не допомагали. — Вона не позначена! Я ніде не можу її знайти.

— Де вона? Дурепо! Пекельна Брама — це не місце, це — стан.

Дослухавшись до його настанов, Джейн підняла Меланхтонового носа прямовисно вгору. І, перш ніж він устиг зупинитися, дівчина рвучко ввімкнула форсаж. Перевантаження різким поштовхом втиснуло її тіло в сидіння, розплескало обличчя й звузило поле зору — усе стрибало перед очима; вона не наважувалася роззиратися й дивилася лише вперед. Дракон перехопив контроль над її автономними функціями і накачав кров до голови дівчини, аби та не знепритомніла.

Стовпи диму, що здіймалися над ними, зменшилися, а потім і геть зникли.

— Виходимо на позицію. Подивіться лишень, як стрімко вони набирають висоту.

— Зажди, Злостивцю.

— Гадаю, я вже міг би їх поцілити.

— Зажди.

На екранах її окулярів спалахували й згасали крихітні, наче цятки мушиного посліду, абетково-цифрові коди, виводячи зміст розмови ворожих драконів і позначаючи їхні ідентифікатори.

2928-й: «Ходи-но до нас, солоденький. Ми хочемо дати тобі невеличкий урок з експериментальної ентелехії[334]».

6613-й: «Ха-ха!»

8607-й: «Твій пілот нас слухає? Я маю для нього повідомлення: „Розсовуй сідниці, дурачок, та готуйся отримати заряд онтології[335] в дії“».

Відчувши огиду, Джейн активувала маскувальну функцію, заглушивши драконів і залишивши лише тихі розмови їхніх пілотів.

— Яструбе, чи можеш ти налаштувати радар, аби слідувати за ними в автоматичному режимі?

— Ні, не можу, Ракето.

— Та це, в біса, найбожевільніша тактика, яку мені доводилося бачити. Що ти про це думаєш?

— Як на мене, вони виконують підготовчий маневр для проходу крізь БС[336].

— От і я так думаю. Злостивцю, встанови точку перехоплення. Яструбе, виконай те саме з лівого флангу. Я сяду йому на хвіст і нажену його просто на вас.

— Роджер.

— Підтверджую.

Їхні переслідувачі швидко набирали висоту. Поки Джейн намагалася піднятися вище, відстань між ними зменшилася вдвічі.

— Самовдоволені вилупки, — сказав Меланхтон. — Думають, ніби вже нас упіймали. Виводь-но хвостові гармати. Якщо вони наблизяться, влупи по них. Просто, щоб їх відігнати.

— Д-добре. — Джейн шарпало й кидало з боку в бік, як гральну кістку, що її струшував у чаші якийсь велет. Їй лишалося тільки виконувати драконові накази. Вогники на панелі інструментів замерехтіли, коли Меланхтон увімкнув два великі, завбільшки з бочку, блоки надпровідників, розташовані під його черевними люками. — Я ніколи не розуміла, для чого ті штуки.

— Дивись і вчись.

Меланхтон вивів на екрани її окулярів розширену панораму, яка охоплювала 350 градусів, щоб докладно показати дівчині, що відбувалося назовні. І Джейн побачила, як із його залізного тіла струменіють електромагнітні поля, розгортаючись у просторі, неначе величезні крила. А там, де ці поля вступали у взаємодію з повітрям, іонізованим внаслідок проходження дракона крізь його шари, палахкотіло блакитне актинійне світло.

— Ну ось, точно за графіком. Отепер я достобіса впевнений — це маневр для проходу крізь БС.

— Не розумію, навіщо їм знадобилося проходити крізь Браму Сну, проте жодне інше пояснення взагалі не має сенсу. Злостивцю, тримай позицію. Зробимо все за правилами.

— Як скажеш, Ракето.

Вони вже вирвалися за межі атмосфери, і Меланхтон вимкнув реактивне прискорення. Блакитні спалахи енергії потьмянішали й стали легкими брижами в структурі космосу. Якийсь час вони рухалися вперед за інерцією, як снаряд, випущений у ціль. Після нищівної сили перевантаження несподіваний перехід до невагомості мало не вивернув назовні вміст шлунка Джейн. Сковтнувши, дівчина пересилила раптовий блювотний позив і швидко перевірила всі системи. Усе було гаразд.

— Чи можеш ти встановити електронний зв'язок із нашими переслідувачами? Я хочу особисто перемовитися кількома словами з їхнім ланковим.

— Я задіяв засоби радіоелектронного придушення[337], щойно вони з'явилися на горизонті, — презирливо відказав Меланхтон. — Та вже гаразд, ось тобі віртуальний зв'язок, можеш обмінятися люб'язнощами зі своїм коханцем.

На екранах її окулярів з'явилося обличчя Ракети.

— Джейн! — приголомшено скрикнув він. — Що ти тут робиш?

Вона не здобулася на відповідь.

— Тебе викрали, — безживним голосом промовив він.

— Ой, заткнися! — роздратовано відказала вона. — Я знаю, що роблю. — Вона чула невиразне бурмотіння драконів, не досить придушене фільтрами. Їхні голоси бриніли гнівом, сила якого була переконливішою за будь-які слова. Джейн не могла на них не зважати. Це було так, немов її кістки, кишки та всі внутрішні органи набули голосу й промовляли до неї зсередини. — Для мене немає майбутнього. Усе життя мене вплутували в нечесну гру. Проти мене грали кістьми, залитими свинцем[338], і я була проголошена невдахою ще до початку гри. Це — не просто слова! Чи мені колись давали якийсь вибір? Маю тільки цей, просто тут і зараз. Усе, що мені лишається — це або покірно проковтнути поразку, або підкинути гральну дошку в повітря й розтрощити все на шматки. Я від найпершого дня була приречена на невдачу — але не маю анінайменшого наміру скоритися без ремства!

— Ти не можеш повернутися назад крізь Браму Сну, — напружено мовив Ракета. — Байдуже, що сказав тобі твій дракон, це — брехня. Дракони брешуть. Ти не знаєш, що чекає на тебе по той бік. Якщо ти перейдеш туди, то вже... — Його зображення зненацька зникло. Проте Джейн знала Меланхтонові електросхеми надто добре, щоб цей фокус міг йому вдатися. Вона відхилила драконові команди. Ракета знову з'явився на екранах. — ... назавжди. Твоє земне тіло залишилося в долішньому світі, й воно досі живе. Подібне притягує подібне. Тебе захопить і притягне просто до нього.

Потоки електромагнітних ліній попереду Меланхтона несамовито тріпотіли, неначе борючись із непіддатливим середовищем.

— Авжеж, авжеж.

— Ти не зможеш знову стати з ним одним цілим. — Дракон Ракети сказав йому щось через навушники, і пілот нетерпляче труснув головою. — Ти потрапиш в пастку свого старого тіла. Не матимеш ані мови, ані реакцій, ані жодного зв'язку з навколишнім світом. Можливо, навіть кишки свої не контролюватимеш.

— Припини поводитися, мов недоумок, сволото ти така! — Джейн не збиралася говорити з ним так різко, але бурмотіння ворожих драконів неабияк її відволікало. Три потоки їхньої люті зливалися з Меланхтоновим, швидким і тремким акордом бриніли в її крові, провокуючи в Джейн підвищення сприйнятливості. — Я лише хотіла сказати — прощавай. Я лише хотіла сказати — не тримай на мене зла. Ото й усе. А ти тільки те й робиш, що базікаєш і базікаєш!

— Я хочу змусити тебе дослухатися до моїх слів. Ти не знаєш...

— Я знаю все, — урвала вона його. — Я знаю найгірше. Ти вже не можеш сказати мені нічого, страшнішого за те, що я дізналася — мене поцілував Болдвін.

Меланхтон заревів, і в тому реві чулися страх і полегша. Ось що дракон хотів від неї приховати. Якщо їхній задум увінчається успіхом, то її шанси повернутися у своє справжнє тіло будуть п'ятдесят на п'ятдесят. Якщо ж їм не вдасться дощенту знищити весь всесвіт, їй доведеться доживати віку бранкою власного, проте чужого, тіла. Утім, Джейн було однаково. Вона вже давно все це збагнула й зважилася на такий крок. Її воля була така сама тверда й непохитна, як і драконова.

— Я намагаюся допомогти тобі, дурепо! — розізлився Ракета. — Ти припускаєшся жахливої помилки.

— Допомогти мені? Що ти маєш на увазі? Якщо я зараз поверну назад, то зможу просто піти, й ніхто мене не затримуватиме? Ніхто не ображатиметься? Я зможу продовжити свою кар'єру з того місця, на якому її залишила? Чи, може, ти плануєш одружитися зі мною й забрати мене до чистенького біло-мармурового міста посеред порослих травою та відритих усім вітрам долин Маґ Мел[339]. Так?

Ракета прикусив губу. Його очі перетворилися на дві жарини.

Несподівано електромагнітні поля стабілізувалися, злилися й стиснулися, перетворюючись на дедалі вужчий спис, а тоді щезли зовсім.

— Маємо нашу браму, — повідомив дракон.

Пекельна Брама розквітла на дальній межі видимості — мінлива розпливчаста пляма чорноти на тлі всіяної зорями чаші космосу. Коло неї видніли дві яскраві цятки — то бойові побратими Ракети підлітали, щоб зайняти позиції там, де очікували побачити відкриття зовсім іншої брами.

Не вірячи своїм очам, Ракета підвищив голос:

— Що це ти, блядь, робиш? Там усе перебуває у нестабільному стані — одна хибна дія може стерти заразом і горішній, і долішній світ. Ти не зможеш пройти крізь Пекельну Браму.

Ракета мав такий блідий і втомлений вигляд, що Джейн хотілося його обійняти. «Я кохаю тебе, — подумала вона. — Я хочу бути з тобою». Та щось потужне й вперте всередині неї хотіло не втішати, а дратувати й провокувати його. Вона зовсім не розуміла цієї спонуки, але була проти неї безпорадна. Меланхтон з огидою закихкотів.

— А ти стеж за мною, то й побачиш, зможу я чи ні.

— Я — захисник, — здушеним голосом мовив Ракета. Його обличчя почервоніло, він уже ледве стримував свої емоції. — Не зловживай моїми почуттями, пані. Я не зганьблю свою честь заради тебе — я цього не зроблю!

— Та ніхто тебе про це й не просить.

Витиснута з нічогості, Пекельна Брама зяяла в порожнечі мерехтливим лінзоподібним отвором. Два пілоти, що летіли попереду, очікували на зовсім інше, тому не могли закласти досить крутий віраж, аби встигнути влетіти до неї слідом за Джейн та її драконом. Вони відхилилися від курсу й полетіли геть, а їхні дракони гарчали від непогамованої жаги битви. Проте дракон Ракети й далі тримався в них на хвості. Він затято переслідував їх, охоплений відчайдушним прагненням зійтися з ними у двобої й знищити.

— Застерігаю тебе востаннє!

— Застерігай донесхочу — лише марно витратиш сили. Мені до того байдужісінько.

— Джейн!

Пекельна Брама вибухнула їй в обличчя.

* * *

Вони летіли високо над бурхливим білим океаном, поверхня якого клекотіла й пінилася, час до часу викидаючи вгору подовгасті шпичаки, що здіймалися на понад вісімсот метрів і були такими яскравими, що сліпили очі, неначе потужні жарівки. Один із них несподівано шугонув угору просто під ними, і Джейн заледве встигла його обминути. І коли вже здавалося, що той шпичак ось-ось обвалиться під своєю вагою, він зненацька втягнувся назад і розчинився в океані.

— Що це, бляха, було? — запитала Джейн.

— Квантова невизначеність — хаос — несформована матерія — первинна речовина світобудови, — неуважно мовив Меланхтон. — Цьому не існує відповідної назви. Та й кого це, в біса, обходить? Просто подбай, щоб жодна з тих штук нас не зачепила.

А ген попереду в невиразних небесах повільно перекидалася біла морська мушля, яку Джейн могла закрити своїм великим пальцем. Спіральний замок!

Ракета випустив у них снаряд класу «повітря — повітря».

Він полетів у бік Меланхтона з цілеспрямованою люттю. Драконові прилади стеження переклали його мисливську пісню, перетворивши її на дедалі пронизливіший електронний виск. А коли той звук досяг свого піку, Джейн рвучко повернула дракона ліворуч. Реактивний снаряд ковзнув повз одне з драконових крил. Під ними здійнявся шпичак первинного океану, й Джейн знову кинулася праворуч.

— Цер-блядь-нунне! Чому ми не можемо піднятися над цим гівном?

— Місцеві умови. Це — найбільша можлива висота. Не зважай. Подумай ліпше про те, що твій літун підібрався занадто близько. Віджени його подалі.

Джейн запізніло згадала про хвостові гармати й ударила по ньому залпом. Дракон Ракети ковзнув убік, а тоді повернувся назад, майже не втративши швидкості. Джейн облетіла навколо стовпа[340], що зринув з океану, і встигла мигцем побачити, як Ракета, майже не відстаючи від них, проскочив низько під шпичаком первинної матерії, що обвалився й падав, перетворившись на низхідну петлю. Він був першокласним пілотом, це годі було заперечити.

Два чорні вибухи розквітли в просторі вдалині від Ракети. Його бойові побратими летіли за ним слідом.

— Агов, друзяко, сумував за нами?

— Сподіваюся, ти й для нас щось залишив.

Вони вишикувалися клином, і тепер усі троє ставали навпереміну то видимі, то невидимі, маневруючи між мацаками світла, які звивалися, здіймалися та опадали. Зненацька в навушниках Джейн пролунав гучний, чистий і навдивовижу високий голос Ракети. Він співав:

Я плачу за пані своєю — бо мертва вона!
О, плачте ж за пані моєю — хоч усі наші сльози
Не звільнять від оков морозу найдорожчого чола!

Просто перед нею стався ще один виплеск зоретворчої матерії, і Джейн ледве встигла розминутися з черговим хистким стовпом.

— Він збожеволів! — вигукнула вона. — Що це він, у біса, робить?

— Співає тобі похоронну пісню, — у Меланхтоновому голосі прозвучала якась дивна модуляція, майже схожа на жаль. — Це — військова традиція. Не бери в голову.

Голос Ракети доповнював нижчий за будь-який бас рокіт 8607-го. Голоси Яструба і його 2928-го та Злостивця і його 6613-го приєдналися до них і злилися в один потужний спів:

О, Матір всемогутня, де була ти, коли вона полягла,
Донька твоя полягла, пронизана стрілою тою,
Що у пітьмі летить[341]?

Була в тій пісні якась дивна, несьогосвітня краса. В уяві Джейн промайнуло тремке швидкоплинне видіння того, як усе могло бути, якби Меланхтон служив їй, корився її волі, якби його сила та розум лишилися незмінними, але вдача стала поступливішою.

— Боягузи! — проревів Меланхтон. — Якби ви мали хоча б краплину самоповаги, то вже катапультували б до біса тих паразитів і приєдналися до мене. Прутнесмоки! Раби!

Проте спів тривав без упину. На мить густий ліс хаотичних водяних смерчів заступив їхніх переслідувачів, одначе відстань між ними поступово, але невпинно скорочувалася.

— Я ще не вмерла! — крикнула їм Джейн.

Анітрохи не зважаючи на її крик, переслідувачі доспівали похоронну пісню. Спів не відволік їх від справи, ба навіть допоміг на ній зосередитися. Коли пісня відлунала, вони були ближчими до Джейн і її дракона, ніж на її початку.

— Ракето, відлети-но вбік, — протяжно мовив Яструб, — і я випущу в них РПП.

— Ні.

— Гей, довірся мені, я впораюся. Я вже близько до цілі.

— Ні!

— Ми наближаємося до поворотної точки, — сказав Злостивець. — Маємо пального ще на дві-три хвилини, якщо збираємося неушкодженими дістатися назад на базу. Дай нам нашу ціль!

— Ні, я сам з цим упораюсь. — Дракон Ракети дражливо висів над сліпою зоною Джейн: то з'являвся на межі її периферійного зору, то знову зникав. І хай як іронічно це було, але близькість Ракети заслоняла їх від снарядів його побратимів.

— Ракето, з'їбися з дороги!

— Наводимо всі втрьох і даємо залп по цілі, командире. Зробімо так, як нас учили.

— Кажу ж вам, я сам її візьму.

Ракета повільно наближався, підходячи майже впритул до зони, з якої його неможливо було витіснити жодним ухильним маневром. Навіть якби дракон Ракети не був молодший, сильніший та прудкіший, — а Джейн не мала жодних підстав, щоб у цьому сумніватися, — сама вона не була пілотом. Вона не мала навіть дещиці тих бойових умінь, якими володів Ракета.

Спіральний Замок наближався, але повільно, занадто повільно.

— Ось і настає момент істини, — пробурмотів Меланхтон. На навігаційних приладах Джейн бачила чотири крихітні, неначе дірочки від шпильки, світляні точки, що рухалися обабіч кривої помаранчевої лінії, яка позначала межу далекобійності драконового озброєння. Ніхто не міг сподіватися перетнути її та повернутися додому живим.

Яструб і Злостивець уже зупиняли своїх засмучених драконів, яким так і не вдалося вгамувати жагу битви, коло самої помаранчевої лінії, та змінювали напрямок. Побачивши, що їхній ланковий за ними не летить, вони почали його гукати, і їхні голоси несподівано сповнилися страхом:

— Ракето, стережися!

— Агов, друже! Повертай назад.

— Ракето!

Джейн приглушила їхні вже й так дедалі тихіші голоси. За допомогою віртуального зв'язку вона бачила на екранах окулярів обличчя Ракети, очі якого були прикуті до її власного віртуального зображення. На моніторі перед Ракетою мерехтіло хибно забарвлене відображення зовнішнього середовища, і Джейн розрізняла на ньому криву смугу власного інверсійного сліду, видимого в надвисоких ультрафіолетових і наднизьких інфрачервоних частотах — перегрітий іонний слід сотні істинних імен, які були так старанно зібрані, щоб витратити їх на цей тривалий та нерозсудливий вибух швидкості. Дракон Ракети вже майже сягнув помаранчевої лінії.

— Тепер я застерігаю тебе востаннє — повертай назад!

— Дідька лисого, — похмуро відказав він. — Ми загинемо разом.

— Не дочекаєшся! — крикнула вона.

На екранах Ракета скидався на молодого бога. Його обличчя осявало люте полум'я битви. Джейн майже чула, як той вогонь тріскотить у тісному просторі кабіни. Певно, тікаючи, бойові побратими щось йому сказали, бо обличчя Ракети зненацька скривила гримаса.

— Вона моя! — заволав він. — Я сам її дістану! Тільки я, і ніхто інший!

— То наздожени мене, любий! — глузливо мовила Джейн. — Що впіймаєш, те твоє!

Дракон Ракети перетнув лінію.

— Лайно, — пробурмотів Меланхтон таким похмурим тоном, що розбив на друзки радісне піднесення Джейн.

— «Лайно»? Що ти маєш на увазі?

— А ти сама здогадайся.

8607-й був просто в сліпій зоні Джейн, обіч Меланхтонового сопла. Він тримався поза зоною ураження її гармат, але мав змогу вразити її своїми снарядами. Джейн рвучко кинула дракона праворуч, ліворуч, знову праворуч. Ракета граційно тримався за нею, майже не докладаючи зусиль. А до Спірального Замку ще й досі було дуже, дуже далеко.

— Ми не зможемо його випередити! — крикнула Джейн, яку раптово охопив розпач. — Ми не зможемо від нього відірватися.

— Тоді назви мені істинне ім'я цього напівкровця.

— Що?

— Його істинне ім'я, — прогарчав Меланхтон. — Я маю на такий випадок спеціальну програму й знаю, як її застосовувати. Назви мені його ім'я, і я зможу наказати йому знищити свого дракона під собою.

— Ні!

— Я знаю, що воно тобі відоме. Воно палає у твоєму мозку, неначе провідна зоря. — Дракон запустив у її свідомість свої темні чіпкі вусики. Джейн могла завиграшки відгородитися від нього, просто швидко вимкнувши й знов увімкнувши його електричні системи. Проте на такій швидкості вони не могли дозволити собі ані на мить втратити пильності. Це могло б убити їх обох.

— Ракето! — закричала вона. — Повертай назад! Повертай!

Дотик Меланхтона був умисно брудний, підкреслено грубий та карикатурний, немовби рукою, перемащеною в чорній мелясі[342], квацяли по переду білої бавовняної блузки. Швидко, наче мокрий щур по садовій стіні, він чкурнув у сховище її спогадів.

Джейн знала, що бажання приховати те ім'я є суто ірраціональним, адже не було жодного безпечного місця, куди Меланхтон не зміг би дістатися.

— Ти мусиш мене послухати! — гукнула Джейн до Ракети й почула, як той засміявся. То був низький і неприємний звук, у якому в рівних частинах змішувалися бажання й сльози. — Ракето!

Прилади стеження донесли до неї виск другого снаряда класу «повітря — повітря». Тоді пролунав пронизливий писк — снаряд шукав свою мішень за допомогою радару. Потім — радісний скрик, коли він її знайшов.

— Його ім'я!

Дракон Ракети вже наближався до своєї здобичі. Джейн пручалася, підкидаючи Меланхтонові випадкові уривчасті образи-спогади: Щуролуп стоїть із прутнем у руці й глузливо посміхається до неї. Ґвен приміряє нове намисто. Дещиця сидить у тіні за ящиком з металобрухтом і гірко плаче, а Когут із огидою за нею спостерігає. Ось її саму тягнуть угору звивистим хребтом Дому Інкол... Меланхтон жадібно вхопився за те, що там побачив.

— Куносура! — закричав дракон тієї самої миті, коли Ракета випустив у них реактивний снаряд.

На мить Джейн побачила сферичну ударну хвилю, що віддалялася від них, долаючи звуковий бар'єр. Певно, істинне ім'я напівсестри Ракети створило якийсь поверховий вплив, оскільки від доторку тієї хвилі реактивний снаряд різко змінив напрямок і, вертячись і перекидаючись, полетів униз, у сяйливий океан. З його поверхні здійнявся купол пухирчастої білини, торкнувся снаряда, і той, не переходячи в жодний проміжний стан, одразу згинув, розчинився, повернувшись до свого потенційного стану. Лесине істинне ім'я також розпалося на свої склади й припинило існувати.

8607-й вивів третій снаряд. Джейн чула в навушниках його голос, а разом із ним — і голос Ракети. Він тихенько наспівував собі під носа, і слова його линули схибленою амальгамою люті, хіті та відчаю.

— Ну ж бо, крихітко. Трохи ближче. Так. Так, отепер я вже тебе дістав. Дістав тебе, солодка паскуднице. — Він уперто тримався зі своїм 8607-м у неї на хвості, перебуваючи поза зоною досяжності її гармат. Навівшись на ціль, снаряд запищав. — О-о-о, так, тепер ти — моя.

— Невже твоє слово нічого не варте? — вимогливо запитав Меланхтон. — Увесь цей час ти брехала сама собі, фантазуючи, що зможеш спровокувати свого коханця-напівкровця, аби він зупинив тебе, вибив кинджала з руки, урятував тебе від наслідків твоїх дій, підхопив на руки й відніс на рожеве, тепле, встелене атласними простирадлами ліжко, в якому вам би довіку було безпечно та затишно, неначе двом личинкам в осерді жолудя. Маячня! Його почуття й бажання не мають значення. Усе, що він може зробити зараз — це вбити тебе. Всесвіт знову загнав тебе в кут — ти можеш або вбити, або померти. Іншого вибору ти не маєш. Невже це не змушує тебе гніватися? Невже це не пробуджує в тобі бажання помсти? Чи, може, ти знову збираєшся плазувати перед Пані Долею, дозволиш себе розчавити й, хтозна, може відродишся, щоб знову й знову бігти цим лабіринтом муки? Бодай раз повстань супроти кривди!

Третій снаряд радісно скрикнув, помітивши ціль.

— Його ім'я!

Цього було не уникнути. Вона вже нічим не могла зарадити.

— Тетіґістус, — пробурмотіла Джейн.

Меланхтон переможно заревів, і реактивний снаряд, заскочений у мить запуску, вибухнув просто перед 8607-м. Дракон Ракети розпався на частини.

Джейн не могла на це дивитися. Вона плакала від люті.

«Убити Суку», — розпачливо подумала вона. Навколо неї несамовито зринали шпичаки первинної матерії, цілі сотні шпичаків, що крутилися у вирі, неначе торнадо. «Якщо мені судилося померти, хай це будуть мої останні слова, моя остання думка. Убити довбану Суку, — її серце шалено калатало в грудях. — Убити Суку, убити Суку, убити Суку, убити Суку!» В її свідомості ці слова зливалися в одне, перетворювалися на крик, на мантру, на істеричну молитву, на останнє неохоче визнання могутності Богині.

Спіральний Замок ставав дедалі більшим і більшим, його крейдяно-білі стіни заповнювали собою все поле її зору. Джейн почувалася, наче комар, який хоче взяти штурмом цілий континент. Меланхтон сміявся — сміявся! — і вони летіли до своєї мети, гатячи з усіх гармат, наче чисте втілення шаленства і нищення. Драконове залізне тіло судомно здригалося щоразу, коли з його гармат попарно запускалися реактивні снаряди. «Я — камінь, пожбурений з нищівною силою, — подумала Джейн. — Я — стріла, що летить у ціль». Це була її власна думка, одначе смакувала вона достоту як драконова. Кабіна дедалі сильніше нагрівалася, піт лоскітливою цівкою стікав її обличчям, струменів з-під пахв і збігав додолу боками, усе тіло вже було слизьке й свербіло. Однак їй було до того байдуже. Просто зараз відбувалося те, заради чого вона народилася, заради чого була створена, те, що вона планувала всі ці виснажливі роки. Колись її вигнали з небес, але зараз вона збиралася здобути їх силою.

Це була смерть усього сущого.

* * *

Проте, поки Спіральний Замок збільшувався, заповнюючи собою весь всесвіт, а океан під ними ставав навдивовижу спокійним, з драконом щось почало відбуватися.

Це почалося як брак чутливості в кінчиках Меланхтонових крил, а тоді стрімко поширилося всім його тілом. Колонки абетково-цифрових даних тепер показували самі лише нулі. Драконові кінцівки оніміли, а шкіра повністю втратила чутливість. Численні криві лінії статусних даних перетворилися на прямі. Клапті білого туману почали заслоняти собою квантовий океан. Тепер вони летіли крізь густу молочну білину. Вона була теплувата й виявилася потужним окисником. Драконовою обшивкою розповзалися плями корозії, а його шкіра почала вкриватися дірами.

Атмосфера роз'їдала Меланхтона.

— Що коїться? — закричала Джейн. — Що коїться?

Системи керування не реагували.

— Мерзота й пекельні муки! — вив дракон. — Прокляття, смерть і кривава агонія! До сраки тих ельфів, кажу я тобі, до сраки теґів, до сраки дворфів, кобольдів, шустриків[343] і ґримів[344]. До сраки їх усіх, незалежно від рангів і чинів. Я звертаю на них око смерті. Я прикликаю на них слово гніву. Я проклинаю їх криком провини. Хай будуть прокляті вони всі, разом з усіма їхніми лордами, владарями, панами та матріархинями!

— Що я можу зробити? Скажи мені, що я маю робити!

Білий туман відривав від дракона величезні кусні. Джейн оглушили огидні скреготливі звуки — це метал рвало на шматки. Вибухнув і випав назовні двигун. Дівчину кидало то в один, то в інший бік. Більша частина дракона вже була знищена, а те, що лишалося, плавилося та щезало, але Меланхтон і досі гнівився, лютував проти Богині, проти життя, проти самого факту буття.

— Скажи мені!

Меланхтонів голос здійнявся, перетворившись на безсловесне виття, а сам він перетворювався на ніщо.

— Мені шкода, — стиха мовила Джейн. — Мені шкода, що все це закінчилося ось так.

У дракона більше не лишилося слів. Його мовні системи було знищено. Однак емпатія між ним і Джейн була досить великою, щоб дівчина змогла розшифрувати Меланхтонові емоції, які сповнювали модуляціями його смертний крик: це була втіха від того, що вона також помре, й жаль через те, що її смерть буде швидкою.

Від дракона лишився лише крик, і той дедалі слабшав, аж раптом перетворився на жалісне квиління, а потім настала тиша.

Його більше не було.

Ще якусь коротку мить Джейн продовжувала рухатися вже без свого дракона. Сила його інерції з незмінною швидкістю несла її вперед крізь літеплу білину. Їхня ціль і далі нескінченно зростала, не стаючи, утім, анітрохи ближчою; дівчина могла летіти цілу вічність, але так ніколи й не досягти мети. Джейн саме вистачило часу на те, щоб усвідомити, що насправді вони з Меланхтоном ніколи не мали жодного шансу й що за самою своєю природою Спіральний Замок був відпорний проти найвідчайдушніших зусиль жінок і драконів.

А тоді вона померла.

Розділ двадцять третій

Сильвія в заплямованому білому лабораторному халаті схилилася над електронним мікроскопом.

— Мамо? — зачудовано мовила Джейн.

— Ш-ш-ш, — не підводячи погляду, Сильвія встромила цигарку в кутик рота. — Прикури-но її для мене, добре, люба?

Джейн виконала її прохання.

— От же ж малі паскудники! — Мати глибоко затягнулася, а тоді випустила дим крізь ніздрі. — Вони справді стараються, але так складно змусити цих недоумкуватих істот зрозуміти, чого я від них хочу.

Лабораторія мала приголомшливо пересічний вигляд: пофарбовані в невиразний бежевий колір шлакоблокові стіни, лабораторні столи зі стільницями з чорного ебенового дерева, жодного вікна. Це було незбагненно. Останнє, що Джейн пам'ятала — це Меланхтон, який розпадається на частини в білому тумані над квантовим океаном. А тепер — ось це. У голові гуло. Вона почувалася дивно й була мов очманіла. Таке саме відчуття завжди з'являлося в неї десь за годину після того, як вона закидалася «кислотою», перш ніж речовина починала діяти на повну.

— Де я? — видихнула вона.

— Ви — у Спіральному Замку, — мовив чоловічий голос.

Дівчина рвучко розвернулася.

Новоприбулий був убраний у смугастий костюм з немодними вузькими лацканами, а на його голові сидів франтуватий чорний котелок, криси якого загиналися вгору двома короткими ріжками. І хоч обличчя незнайомця було зморшкувате й висохле, глибоко в його очах світилася жвава радість. Він усміхнувся.

— Міс Джейн, — сказав Болдвін. — Для мене неабияка втіха знову вас бачити.

Джейн витріщилася на нього, роззявивши рота.

— Якщо ви дозволите. — Він узяв її попід руку. — Для мене честь бути вашим чичероне.

— Моїм чим?

— Вашим провідником. — Він привітався із Сильвією, ґречно піднявши капелюха, й попровадив Джейн до дверей. — Спіральний Замок такий великий, і в ньому є місця, куди ви не захотіли б помилково забрести.

Болдвін пішов широким та рішучим кроком, і Джейн довелося поквапитися, щоб не відстати від нього.

* * *

— Коли я був молодий, то мав «транс-ем[345]», — Болдвінів голос був теплий і довірливий, але не надто сильний. Щоб як слід його чути, Джейн довелося йти, нахиливши голову. В її вухах відлунювала порожня тиша, яка запанувала одразу, щойно захряснулися звуконепроникні двері. Проте вона ніяк не могла пригадати, чи чула, як ті двері зачинилися.

— То був вельми серйозний маслкар[346], і я вклав у нього багацько праці. Тоді я працював зварювальником на корабельні військово-морських сил, і щоразу, коли випадало кілька вільних від роботи тижнів, ми з приятелем застрибували до автівки й мчали автошляхом США І[347] до Форт-Лодердейла[348]. За кермо ми сідали по черзі, а на додачу мали з собою термос чорної кави й повнісіньку кишеню амфетаміну, аби бути бадьорими та заощадити час і гроші, не зупиняючись у мотелях[349]. Ми врубали радіо на повну гучність і слухали, ox, Queen, Т. Rex, либонь, ще дещо з раннього Спрінґстіна — усю ту музику, що її ставили місцеві діджеї. Отак і гнали, як той вітер, а потоки електронів доносили до нас співи просто з іоносфери, немовби самі механізми ночі набули голосу. Коли ідеш уже доволі довго, шосе ніби вливається в тебе через очі й на тебе накочується своєрідне відчуття дзену. Тебе огортає цілковитий спокій, рухаються лише твої руки й кермо в них, а під тобою пропливає світ.

Джейн насупила брови, щосили намагаючись не загубити нитки Болдвінової розповіді в плутанині незнайомої термінології. Під ногою хруснула гілка — дівчина опустила погляд і побачила, що вони крокують стежкою крізь темний ліс. Голе гілля дерев закінчувалося не галузками, а частинами людських тіл. Найближча з гілок була суціль усіяна долонями, що завмерли в безвітряному повітрі. Якась прозора рідина збиралася під їхніми нігтями, утворювала краплини на пучках пальців і, зрештою, з сумним хлюпанням скрапувала на суглинистий ґрунт.

— Якось, проїжджаючи крізь Кароліни[350], десь так уже між другою й третьою ночі, ми з Джеррі-Ді зустріли білий «лотус», у якому сиділи дві білявки. Ми посигналили й помахали їм рукою. Ті показали нам середнього пальця й натисли педаль газу. Звісно, я зробив так само, але, навіть маючи подвійні карбюратори, нам годі було сподіватися з ними змагатися. Ми мали маслкар, однак у них була справжня секс-машина. Тож ті білявки змусили нас ковтати куряву з-під їхніх шин.

Земля обабіч стежки здіймалася вгору. Джейн глянула на похилі дерева вдалині, але не побачила небосхилу. Вона підіймала погляд дедалі вище й вище, аж поки побачила, що ліс, утворюючи замкнену петлю, підноситься високо над головою й опускається по інший бік. Вони простували крізь величезну трубу чи тунель, який запаморочливо вигинався, немов артерія, що відходить від темного серця якогось неймовірно велетенського тіла. Їх зусібіч обступив ліс тих химерних, напівлюдських дерев.

— Проїхали ми ще кілометрів з п'ятнадцять-двадцять і побачили той «лотус» на паркувальному майданчику Роя Роджерса. Ми зупинилися, щоб купити бургерів у дорогу, зустріли тих двох білявок і розговорилися з ними. Коли вже рушили, Джеррі-Ді поїхав разом із водійкою «лотуса», а її подруга — зі мною.

— Це було не в нашому світі, адже так? — Джейн лише з великими труднощами спромоглася поставити це запитання. Коли Болдвін говорив, його слова немовби силоміць захоплювали її й відносили за собою. Джейн без зусиль стежила за ходом його оповіді, але, коли та уривалася, їй ставало складно зосередитися на щойно почутому. — Я маю на увазі — не у горішньому світі. Певно, це відбувалося в долішньому світі.

— О, невже ви вважаєте, що є якась суттєва відмінність між цими двома світами? Отож, сиджу я за кермом, а білявочка у звабливих рожевих шортах треться об мене. Моя нога втискає педаль газу в підлогу, язик білявки — у моєму вусі, а рука — у штанях. Тоді вже я вільною рукою задер її топ догори й стиснув їй груди. Повітря навколо замерехтіло в передчутті одкровення. По радіо Літл Річард[351] співав «Тутті-Фрутті[352]», і чомусь мені видавалося надзвичайно важливим, що пісня, яку я саме чув, була закодована як електромагнітний сигнал, передана як модульоване випромінювання, відтворена радіоприймачем як звук і лише переосмислена як музика десь у темних закамарках моєї голови. І тоді я відчув, що весь світ є лише ілюзією, до того ж доволі кепською — просто зображенням, спроєктованим на найтоншу перетинку, яка завиграшки може прорватися, й осягнув, що, просто натиснувши на неї як слід, я можу цілковито вийти за межі цього світу.

Я розстібнув ґудзики на її шортах. Вона трохи покрутила дупцею, щоб мені допомогти. Моя рука ковзнула їй до трусиків. Я саме замислився про те, що все у світі є інформацією, коли це раптом усвідомив, що хапаюся рукою за збуджений пеніс.

Я рвучко озирнувся. Білявка, несамовито шкірячись, дивилася мені просто в обличчя. Моя рука мимоволі стиснулася навколо її прутня. Її рука стиснула мій. Наші руки могли бути однією рукою. Ми могли бути однією, розділеною й возз'єднаною, особою. Моя автівка мчала на швидкості близько ста шістдесяти кілометрів на годину. Я навіть не дивився, куди ми їдемо. Мені було однаково.

І саме тієї миті я досяг просвітлення[353].

Щось ворухнулося під її ногою. Джейн спіткнулася і, озирнувшись, побачила, що з коренів поближнього дерева виросла рука й схопила її за черевик.

Джейн судомно вхопила ротом повітря й відсмикнула ногу.

Черевик злетів з її ноги. Рука запхала його до рота, що саме відкрився в стовбурі дерева, і той почав гризти свою здобич. Джейн не намагалася повернути собі черевик, а просто пошкутильгала слідом за незворушним Болдвіном.

— Я зробив усе, на що був спроможний, аби не дати вам потрапити сюди, — зауважив він. — Спіральний Замок може бути особливо небезпечним для тих, хто прибуває до нього занадто рано.

— Я не розумію! — скрикнула вона. — Що означає ваша історія? Скажіть мені, що вона означає?

— Пояснити такі речі може лише сама Богиня, — добродушним, хоча й дещо спантеличеним тоном відказав Болдвін. — Зрештою, хто я такий, щоб говорити за Богиню? Я — лише її консорт, і, запевняю вас, далеко не єдиний. Ви зможете поставити їй будь-які запитання, коли зустрінетеся віч-на-віч.

— Я гадала, що Богині не існує. Я гадала, що вона — лише метафора.

— Богиня, безперечно, існує, і просто зараз я веду вас до неї.

По щоці Джейн легенько ковзнув пагінець, укритий кетягами холодних дитячих пальчиків. Вона відсахнулася, і її пройняв дрож. Стежина дедалі вужчала, і дерева та кущі дедалі щільніше підступали до неї. Якісь темні постаті оточили й штовхали Джейн, вона раз у раз билася об їхні руки й плечі. У повітрі повіяло дизельним вихлопом, потім усі ті постаті, що юрмилися навколо, а з ними й Болдвін, хлинули вниз кількома прогонами сходів. Джейн безпорадно дозволила юрбі віднести її у тому потоці.

Усі навколо рухалися стрімко, мовчки, опустивши голови. Ніхто не заговорював одне до одного. Єдиними звуками, що їх вона чула, спускаючись сходами, були поквапливе цокотіння підборів і човгання підошов. Графіті на брудних кам'яних стінах мали якусь дивну форму, і прочитати їх Джейн не могла. На неї зусібіч тиснули пальта й наплічники.

Сходи повернули й понесли їх далі, крізь ряди хромованих турнікетів, які розділяли юрмища на тонші пасма, як чесалка розділяє вовну. Звіддалік, з горлянок темних коридорів долинав рев, немовби там рухалися якісь велетенські машини або бурхливі річкові потоки падали з висоти в бездонні провалля. За наступним майданчиком сходи привели її до тьмяно освітленого конкорсу[354]. Юрба розпорошилася, щоб заповнити більший простір, але не вповільнилася. Усі навколо були мовчазні, метушливі, заглиблені в себе.

— Тепер уже недалеко, — сказав Болдвін.

Джейн кивнула.

Вона побачила попереду пляму світла, яку потік юрби обтікав, вируючи, проте не сповільнюючись. Підійшовши ближче, Джейн побачила, що насправді те сяйво було дитиною — дівчинкою з червоними трояндами у волоссі. Шкіра дівчинки була блідішою за мармур, білою та безкровною. Вона мала витончені риси, делікатні, але без жодного натяку на слабкість. Вона підвела на Джейн свої очі. Вони були такого самого різкого білого кольору, як її шкіра, сукня та волосся.

— Ти! — скрикнула вона.

— Я? — Джейн збентежено зупинилася. Більше ніхто не приділяв жодної уваги цьому надзвичайному створінню. Юрмища просто квапилися далі повз цю дивовижну дитину.

— Яка ж ти дурна! — сказала маленька дівчинка. — Як ти можеш бути такою дурною?

— Я...

— Ти так нічого й не втямила, правда? — Вона вчепилася в пілотську куртку Джейн і почала нишпорити в її кишенях. — Яка ж ти ідіотка, яка недолуга невдаха! Це через тебе Когута скалічили — ну навіщо ти згаяла стільки часу в Блаґґовому кабінеті? Ти зіпсувала життя Пітерові й Ґвен, а я ж хотіла, щоб ти була для них розрадою. Ти так ніколи й не лягла в ліжко з Паком! Ти... ет, я не маю часу, аби перелічити всі твої невдачі й зради. Де ті речі, які я тобі позичила?

— Які речі? — Джейн відсахнулася, та дівчинка кинулася на неї, як маленька фурія. Її годі було зупинити. Вона розхристала блузку Джейн, тоді сягнула рукою їй у груди та витягла звідти невеличку шкіряну торбинку-оберіг, про існування якої Джейн навіть не підозрювала. Дівчинка висипала вміст торбинки собі на долоню. Там був якийсь муміфікований предмет, удвічі довший і товстіший за кролячу лапку, а ще — тоненький, яскравий полиск світла.

Джейн прикипіла до них поглядом. Її серце шалено калатало. Хоча досі вона їх ніколи не бачила, ці два предмети видавалися їй найкоштовнішими речами у всьому світі.

— Ти їх змарнувала! — затиснувши полиск світла між великим і вказівним пальцями, дівчинка підняла його так, щоб Джейн могла побачити, чим він насправді був — голкою. Дівчинка вкинула ту голку до торбинки, потім узяла більший предмет. Він був вкритий короткою, цупкою, наче дріт, шерстю: відтятий собачий хвіст. Клацнули сердиті зуби.

— Ладна закластися, ти навіть не знаєш, для чого вони призначалися!

Дівчинка поклала собачий хвіст до голки. Страхітливо білі пальці зімкнулися навколо торбинки, стиснувши кулак.

— Ти слабка, нікчемна істота! Дурепа! Пихата, егоцентрична зануда!

З кожним новим образливим ім'ям дівчинка била Джейн кулачком у груди. З кожним ударом криваво-червоні троянди в її волоссі підстрибували. Нарешті, зневажливо посміхаючись, дитина розвернулася до неї спиною. Юрмища зімкнулися навколо дівчинки, а коли вони знову розступилися, її вже не було.

Джейн кліпнула. Вона обсмикнула й застібнула на блузці ґудзики. Тоді засмикнула блискавку на куртці. Вона стояла на роздоріжжі. Конкорс простягався в неозору далечінь у всіх напрямках.

У раптовому нападі паніки вона усвідомила, що Болдвіна ніде не видно.

Її супровідник зник.

Оповита сірим серпанком розпачу, Джейн блукала повз вивіски з написами «Телятина барбекю», «Вітаміни зі знижкою», «Смаковиті сандвічі», «Ремонт взуття», «Долар експре$» і «Китайські страви щойно з вока».

«Отже, ось як воно буде, — думала вона. — Безцільне блукання крізь вічність». Винятково одноманітна доля, а втім, вона чомусь видалася дівчині цілком прийнятною.

Одначе, щойно Джейн про це подумала, як випадково зазирнула у вікно однієї забігайлівки й побачила Болдвіна, який, сидячи за стійкою, їв посипаного цукровою пудрою пундика. Дівчина ввійшла досередини.

Коли Джейн наблизилася, він поклав свій пундик на тарілку. Кілька разів торкнувся своїх тонких губ серветкою, ввічливо усміхаючись.

— Ось де ви є!

— Так, — сказала вона. — Але де я?

— Там само, де й завжди; просто ваше сприйняття цього місця змінилося. — Болдвін підвівся. — Ходіть-но за мною.

Він провів її за стійку й відчинив те, що спочатку здалося дівчині дверима до комори з мітлами. Вони пройшли у двері.

* * *

Джейн припустила, що вони опинилися в якійсь кімнаті, або в якомусь іншому просторі, чи, можливо, жодного простору взагалі не було. Неможливо було сказати щось напевне, адже всю її увагу одразу привабило й поглинуло те, що було перед нею.

Вона стояла перед Чорним Каменем.

Він був велетенський, щонайменше втричі вищий за неї. Та оскільки тут не було нічого, з чим можна було порівняти розміри каменя, визначити його величінь було неможливо. Камінь міг бути більшим за світи, величнішим за зорі. Його поверхня була гладенька й нерівна, місцями майже склоподібна, подлубана віспинами та вкрита вигинами, що нагадували рельєф метеорита. А втім, здебільшого камінь був чорний, твердий та справжній. Хай там як, а Джейн не мала жодного сумніву, що перед нею — втілення Богині.

— Можете запитати про все, що хочете дізнатися, — мовив Болдвін і пішов.

Джейн підвела погляд на Чорний Камінь. Вона довго мовчала, а тоді прочистила горло й спитала:

— Чому?

Жодної відповіді не було.

— Чому? — запитала вона знову. — Чому життя таке огидне? Навіщо існує біль? Чому цей біль так сильно ранить? Невже ти не могла впорядкувати все якось інакше? Чи, може, ти мала не більше вибору, ніж ми? Чи такої речі, як вибір, узагалі не існує? Чи ми є лише автоматами? Навіщо існує любов? Невже ти створила нас лише, щоб мати змогу нас карати? За що ти нас караєш? У чому наш гріх? Як може мати поводитися так із власними дітьми? Ти нас не любиш? Ти нас ненавидиш? Чи ми є лише іпостасями тебе самої? Чи ти така спрагла відчуттів, що втілюєш якусь дещицю себе в нас, аби пережити невігластво, страх і біль? Невже всевідання таке нестерпне? Що є смерть? Що стається з нами після смерті? Чи ми просто перестаємо існувати? Чи смертні мають лише одне життя? Чи були в нас інші життя до цього? Чи ми скоїли в них щось непростиме? Це тому ти нас ненавидиш? Чи будуть у нас наступні життя? Чи будуть вони гіршими за це? Чи навіть ти можеш померти? Якщо ти так сильно нас ненавидиш, навіщо тоді існує краса? Чи вона лише посилює наші страждання? Чи були б ми щасливіші без краси? Навіщо існує радість? Чого саме ти від нас хочеш?

Жодної відповіді.

Джейн нерухомо стояла перед Чорним Каменем. Час спливав. Могли минути години, дні, епохи, перш ніж вона, зрештою, відвернулася від нього. Обіч неї матеріалізувався Болдвін і, узявши за лікоть, попровадив її геть.

* * *

Тепер у темному лісі більше не чаїлося жодних жахіть, які могли б її налякати. На поближньому дереві несподівано розплющилися сімнадцять пар очей. То були лише очі. Пругкі, наче ґума, руки намагалися її схопити. То були просто руки.

— Тепер ви почуваєтеся ліпше? — запитав Болдвін.

— Так.

— Богиня розпорядилася, щоб я дав вам усе, чого забажаєте.

— О!

— Чого ви бажаєте?

— Я бажаю бути покараною, — сказала Джейн. Вона не контролювала своїх слів. Вони мимоволі злетіли з її вуст, і, почувши їх, дівчина сама була неабияк вражена. Проте зрікатися їх вона не хотіла. Джейн зрозуміла, що це була правда.

Болдвін довго мовчав. Урешті-решт він мовив:

— Чи служитимете ви Богині тепер, сповнені знання й любові, у солодкій покорі й смиренному визнанні всього того, чим вона є?

— Ні! — Джейн виплюнула це слово, наче воно було гладеньким камінцем, який лежав у неї в роті. — Ані зараз, ані завтра, ані за мільйон років. Ніколи.

Болдвін зупинився й узяв її руку у свою.

— Люба дитино, — мовив він. — Я боявся, що для вас нема надії.

* * *

Вона знов опинилася в лабораторії. Джейн струснула головою й зіскочила з дзиґлика, на якому сиділа.

Її мати підвела погляд від регуляторів мікроманіпулятора.

— О, ти повернулася, — сказала вона. — Сподобалися відвідини?

Джейн не здобулася на відповідь. Вона побрела до лабораторного столу й заходилася перебирати неохайну купу паперів, що громадилася на ньому. Усі вони були фотокопіями однієї колової генетичної карти. Кожну з них всіювали карлючки, що позначали послідовності генів, які були вилучені й заміщені, випробувані й відкинуті. І хоча тут лежали сотні аркушів, опрацьовано було лише маленьку частинку всіх можливих комбінацій.

— Чималий шмат роботи, — знічев'я сказала Джейн.

— І вся вона виявилася марною, — її матір скривила кутик рота в подобі сумної усмішки. — Часом так і кортить ухопити цих малих вилупків за барки й добряче їх струснути. Такі вже вони всі нетямущі, що просто нема ради. Кажу тобі, часом мені хочеться вкинути всю цю братію до автоклава[355], а тоді почати все спочатку в якійсь геть іншій царині. Тримати власний бар або, може, торгувати вживаними автівками.

Зненацька Джейн здалося, що її мати говорить зовсім не про послідовності генів, а про щось, що було й набагато величнішим, і набагато особистішим. Певно, та раптова тривога далася взнаки, адже Сильвія підійшла до Джейн і легенько її обійняла.

— Ой, ну не дивися так на мене — це лише миттєва примха. У мене повсякчас виникають отакі забаганки, але майже завжди, рано чи пізно, самі собою минають. — Вона випустила Джейн з обіймів. — Вони ж насправді у тому не винні, правда?

— Ні, не винні.

— Просто такими вони створені.

— Так.

Сильвія загасила цигарку. Із нетерплячості, що відчувалася в її поведінці, Джейн зрозуміла, що матері кортить якнайшвидше повернутися до електронного мікроскопа.

— Ну, дитино, було дуже приємно побачити тебе тут. Але просто зараз я справді маю братися до роботи. Дякую, що заскочила, серденько.

— Авжеж, — сказала Джейн. — Гаразд. Бережи себе, добре?

І вона вже розвернулася, щоб піти.

— Зажди-но, — сказала мати. — На тобі щось сидить.

Сильвія простягнула руку й зірвала з коміра Джейн якесь маленьке чорне створіння, схоже на багатоніжку. Воно шалено звивалося й крутилося на її долоні, безсило жалячи її знову й знову.

На коротку мить створіння розпростерло чорні крила. Джейн стрепенулася та уважніше придивилася до тієї комашки й побачила, що то був № 7332, дракон Меланхтон, з роду Мелхесіаха, з роду Молоха.

— Гадаю, це тобі більше не знадобиться, — мовила матір і спокійно розчавила його між великим і вказівним пальцями.

Джейн приголомшено поглянула просто в материні очі й побачила, що глибоко в них сміється щось неосяжне та чужинське. Тієї миті дівчина усвідомила, що Сильвія була лише маскою чогось неймовірно великого, й відчула жах, сильнішого за який ніколи навіть уявити собі не могла. А тоді чиясь рука схопила Джейн за шкірку, підняла її й опустила кудись-інде.

Розділ двадцять четвертий

Холодного лютневого пополудня Джейн виписали з лікарні. Її матір узяла вихідний і відвезла доньку додому на своїй старенькій «субару» з розладнаним обігрівачем. Всю дорогу вони курили й майже не розмовляли.

Джейн влаштувалася на роботу до торговельного центру. Удень вона працювала продавчинею, а після роботи відвідувала вечірні курси й уже за рік отримала свідоцтво про загальну середню освіту. Вона читала усі книжки з хімії, які потрапляли їй до рук. Наступного вересня її прийняли до місцевого коледжу[356]. Навчаючись у ньому, Джейн заощаджувала гроші на житлі, адже мешкала у домі своєї матері. На той час дівчина вже позбулася зайвої ваги, займалася тенісом і була на півдорозі до гарної форми.

Це було непросто. Траплялися дні, коли Джейн було важко навіть підвестися з ліжка, а перспективи нормального життя були вкрай примарними. Її часто мучили нічні жахіття, в яких вона знову стояла перед Чорним Каменем і вимагала собі покари. У тінях юрмилися й хихотіли якісь чужинські, недоброзичливі розуми, і цього разу значення страшної мовчанки Пані було їй зрозумілим. Проте щоразу, коли наставав світанок, дівчина пригадувала той вираз, що з'явився на обличчі Богині останньої миті їхньої зустрічі, одразу перед тим, як вона усвідомила, що знову жива й повернулася до свого тіла й свого світу. І Джейн знала, що на тому обличчі був вираз любові.

А отже, це життя, поза сумнівом, дано їй не як кара.

За два роки Джейн зуміла всотати всі знання, які факультет міг їй дати. Наприкінці січня, після тривалої співбесіди, доктор Сарнофф почав здійснювати телефонні дзвінки від її імені щодо стипендії. До квітня йому вдалося виклопотати для неї робочу стипендію у Карнеґі-Меллон[357]. Саме туди вона насправді хотіла потрапити. На її честь влаштували невеличку прощальну вечірку. Усі пили з колб Ерленмеєра[358] рожеве вино зі штату Нью-Йорк, і Джейн плакала від самої думки про те, що їй доведеться покинути всіх своїх нових друзів. Проте вона їх усе-таки залишила.

А тоді справи пішли на лад.

Завдяки прискореній університетській програмі навчання для обдарованих студентів Джейн одразу після завершення бакалаврату отримала науковий ступінь магістра. А от науковий ступінь доктора здобути виявилося набагато складніше, оскільки її наукова керівниця вважала, що хай яким хорошим є студент, він завжди може стати ще ліпшим. «Удовольняючись хорошим результатом, — полюбляла казати Марта Райлі, — ми лише жертвуємо нагодою досягти блискучого результату. Проте, вдовольняючись блискучим результатом, ми не в змозі стати першокласним хіміком!» Райлі була тиранкою, але своїми прискіпуваннями змусила Джейн працювати наполегливіше, ніж та сама від себе сподівалася. А втім, Джейн почала дедалі частіше помічати, що впирається головою у стіну нерозуміння. Вона відчувала, що пропустила повз увагу щось засадниче, оскільки на цій стадії навчання хімічні процеси та її інтуїтивне розуміння того, як саме ці процеси мають працювати, затято не бажали складатися докупи.

Аби трохи прояснити свої думки, вона занотувала кілька засновків. Коли ж Марта Райлі побачила ті нотатки, то запропонувала Джейн узяти їх за основу дисертації. Так дівчина й зробила.

Райлі п'ять разів змушувала Джейн переписувати все наново.

Наступного дня після усного захисту дисертації до Джейн зайшла Даєн і сказала, що у Сквірел-гілл[359] невдовзі відбудеться вечірка, яку її знайомий, молодий викладач фізики, влаштовує на честь завершення навчального року. А ще там будуть студенти з Пітта[360] й Четема[361], тож, окрім звичного товариства, можна буде зустріти й нових людей. Джейн погодилася, що ліпшої нагоди напитися та побешкетувати може вже й не випасти. Тож вона швиденько переодяглася в чисту спідницю та схопила сумочку.

Вільне місце, щоб припаркувати свою «міату»[362], Даєн пощастило знайти лише трохи ближче до Шенлі-парку[363], ніж до району, де мала відбутися вечірка. Коли вони вийшли з автівки, пахощі жимолості змусили Джейн на мить зупинитися. «Весна, — зачудовано подумала вона. — Ні, уже літо. Як швидко промайнув час». Вона зачинила за собою дверцята машини, але ґудзик замикача вискочив угору. Джейн спробувала ще раз.

— З механізмом щось не так, — сказала Даєн. — Треба замкнути їх ззовні. Ось, лови!

Джейн спробувала впіймати ключі правою рукою, але лише збила їх на землю. Тепер вона була шульгою і часом про це забувала.

— І як твоя мама це сприйняла? — дорогою запитала Даєн.

— Ну, спочатку це було щось на кшталт: «Не розумію, як ти можеш навіть обмірковувати те, щоб працювати на таких свиней, як „Дюпон“[364]». Однак зараз, коли я вирішила відмовитися від їхньої пропозиції й натомість обрала академічний шлях, то чую від неї: «Джейн, не можна так! Там такі гроші!» — Джейн знизала плечима. — Та насправді Сильвія — молодець. Часом у нас бувають розбіжності в думках, але, зрештою, у кого їх немає? І взагалі, де те місце, куди ми йдемо?

— Ще три квартали.

Вони простували хідником повз ряди брунатних вікторіанських кам'яниць, над дверима яких виднілися викладені кольоровим склом номери будинків, а на вікнах — аспарагуси.

Джейн поглянула вгору й побачила Місячну Пані, яка пливла високо в небесах. Зненацька дівчину огорнула безпричинна журба, і вона здригнулася.

— У цьому світі я почуваюся дитиною, — стиха мовила Джейн.

— Тихенько! Такі настрої — то твій квиток назад до лікарні. А чи я вже розповідала тобі, яку штуку Роджер намагався втнути минулого четверга? — легко й невимушено теревенячи, Даєн потягла подругу вулицею. Допоки вони дісталися місця призначення, меланхолія Джейн вже минулася. — Ось ми й прийшли! — вигукнула Даєн і, повернувшись до попередньої теми, продовжила: — Це геть знеохочує. Ну чому так складно знайти хорошого чоловіка?

— Гадаєш, це складно? А спробуй-но кинути курити.

— Ой, припини!

І вони, сміючись, поцокотіли сходами вгору, звідки на них хлинула злива голосів.

— Навіть якщо це — не та вечірка, гадаю, нам вона наразі цілком підійде, — сказала Даєн і постукала калаталом у двері. Їм відчинив п'яний як чіп студент із зачіскою адепта вільних мистецтв.

— Напої — он там, — одразу сказав він.

Вони ввійшли досередини.

У кімнатах, як і очікувалося, було просто чарівно. Звичне й зручне планування доповнювала зі смаком підібрана обстава, в якій змішалися оригінальні світильники з твердих порід дерева та постмодерністські полотна на стінах. І весь цей простір ущерть заповнили студенти. На горішньому поверсі дівчата застали господаря будинку в товаристві занадто юної дівулі нордичної зовнішності із заплетеним у коси волоссям. Дівчата помахали йому рукою й узяли собі по пляшці пива. Даєн легенько штовхнула Джейн ліктем і горлечком своєї пляшки вказала їй на гравюру в дорогій рамі, що висіла на одній зі стін. Робота Піранезі[365]. Тихенько, кутиком рота, Даєн спитала:

— Як гадаєш — оригінал?

Джейн пройняв дрож.

— Боже мій! — Вона так сильно стиснула руку Даєн, що подруга, сміючись, запротестувала. Джейн показала їй на чоловіка, який стояв в іншому кінці кімнати. — Хто він? Ти маєш мені сказати.

Випадково, а може, почувши зауваження когось, хто стояв із ним поруч, він підвів очі на Джейн. Їхні погляди зустрілися. Джейн розуміла, що її поведінка, певно, видається Даєн дурнуватою, але їй було однаково, їй було однаково, їй було однаково.

— Його ім'я! — вигукнула вона. — Я маю знати його ім'я.

Про автора

Майкл Свонвік /1950 р. н./ — відомий американський письменник, що працює на перетині багатьох жанрів, зокрема постмодерного фентезі, кіберпанку, альтернативної історії та наукової фантастики.

Творча манера Свонвіка самобутня і неординарна, тож порівнювати його з іншими — марна справа. Про що б він не брався розповідати — про звичайне і нудне чиновницьке відрядження на іншу планету чи про дорослішання викраденої фейрі дівчинки, — його оповідь зробить не один жанровий та ідейно-концептуальний кульбіт, а фінал обов'язково буде несподіваним.

Серед нагород Майкла Свонвіка такі престижні галузеві премії, як «Г'юго», «Небьюла», «Локус», «Всесвітня премія фентезі» та інші. З-поміж десятка романів і понад вісімдесяти оповідань найвідоміші — романи трилогії «Залізні дракони», перший з яких «Донька залізного дракона» — сюжетно завершений, дивовижний та оригінальний зразок філософського постмодерного фентезі, який досі лишається еталоном жанру.

Інформація про видання

Редагування

Марина Хомич, Леся Пішко

Відповідальний редактор

Олексій Жупанський

Перекладено за виданням:

"The Iron Dragons Daughter" by Michael Swanwick, AvoNova /

William Morrow & Co, 1994

© Copyright © 1994 by Michael Swanwick

© Видавництво Жупанського;

  Є. Онуфрієнко, переклад; В. Аренєв, передмова;

  К. Пархоменко, ілюстрація на суперобкладинці;

  О. Баратинська, дизайн серії, художнє оформлення, 2022.

Літературно-художнє видання

Серія «Ad astra»

Майкл Свонвік

ДОНЬКА ЗАЛІЗНОГО ДРАКОНА

Роман

З англійської переклав Євген Онуфрієнко

Редактори М. Хомич, Л. Пішко

Відповідальний редактор О. Жупанський

Дизайн і верстка О. Баратинська

Формат 60x90 1/16

Наклад 2000 пр.

Підписано до друку 3.02.2022

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру суб'єкта видавничої справи №2770. Серія ДК

ФОП Жупанський

Україна, 08293, Буча, вул. Тарасівська, 7а,

тел.: (096) 350-61-05;

E-mail: zhupansky-publisher@ukr.net

Книжки

за видавничими цінами

http://publisher.in.ua

Свонвік, Майкл.

С25 Донька залізного дракона / Майкл Свонвік; з англ. пер. Є. Онуфрієнко. Батько залізних драконів: післямова / В. Аренєв. — К.: Вид-во Жупанського, 2022. — (Ad Astra) — 488 с.

ISBN 978-617-7585-46-5

УДК 821.111(73)4)6-322.9

notes

Примітки

1

І тут ми дозволимо собі єдину, але справді важливу примітку. Фантастикою літературознавці називають усю сукупність творів цього мета-жанру, написаних у будь-якій з конвенцій. Себто наукова фантастика, фентезі, антиутопія, фантастика соціальна, містика, альтернативна історія — все це позначається отим загальним «фантастика». Коли ж йтиметься про фантастику наукову, ми будемо називати її двома словами або абревіатурою НФ.

2

Підміна, або підмінок, відміна, обміна, обмінок, відмінна, підмінна (англ. changeling) — у міфології багатьох народів — нечисте дитя, яке потойбічні істоти підкидають людям замість викраденої дитини. У цьому тексті вжито на позначення такої викраденої дитини (тут і далі — примітки перекладача).

3

Дорміторій (від лат. dormire — спати) — назва, якою первісно називали спільну спочивальню ченців у католицьких монастирях. Згодом цим терміном стали позначати спільну спальню взагалі, зокрема при навчальних закладах.

4

Вагранка (від назви місцевості Ваграйн в Австрії) — піч шахтного типу, яку використовують для виплавлення чавуну, випалювання руди тощо.

5

Стуканець (англ. knocker, або knacker; амер. Tommyknocker) — міфічна істота в корнвольському, валлійському й девонському фольклорі. Стуканці — гірські духи, що мешкали в копальнях і стукотом своїх молотків попереджали шахтарів про небезпеку обвалу, однак могли й шкодити, наприклад, викрадати залишені без нагляду інструменти та їжу, закидати шахтарів камінням тощо.

6

Жужіль, або жужелиця — залишки від згоряння твердого палива, а також відходи, що залишаються після виплавки металу.

7

Ходуличник (англ. stilt) — птах, знаний також під назвою кулик-довгоніг. Це великий кулик з непропорційно довгими ногами й довгим прямим гострим дзьобом.

8

Фейрі, феї, або крихітний народ (англ. fairy, fay, fae, fair folk) — загальна назва різноманітних надприродних істот у фольклорі європейських країн, насамперед у кельтському й германському. Найпоширеніший образ фейрі у фольклорі валлійців, ірландців і шотландців. Описують фейрі як маленьких людиноподібних істот, наділених магічними силами й схильних до всіляких хитрощів і пустощів. У різні часи до фейрі зараховували різних істот — від ельфів і піксі до гоблінів. Тут слід зазначити, що образ «феї» як крихітної привабливої жінки з крильцями сформувався пізніше — уже в добу розквіту романтизму (XVIII—XIX ст.) і поширився у вікторіанську (1837—1901 рр.). Тож загалом під словом «фейрі» розуміють найрізноманітніших споріднених міфічних істот, які незрідка можуть кардинально відрізнятися одна від одної.

9

Walpurgisnacht (нім.) — Вальпуржина ніч, або ж ніч святої Вальпургії — ніч з 30 квітня на 1 травня, коли за поганських часів святкували настання весни. У друїдській традиції цієї ночі святкували Бельтайн — свято Сонця й відродження природи. Ці святкування проводили в неприступних місцях, зокрема в горах. Такі дійства супроводжували запалюванням вогнищ, танцями й ритуальними зляганнями, що, за тодішніми уявленнями, мало сприяти родючості землі. Християнство ставилося до цього свята несхвально, пов'язувало його зі спалахами активності відьом і нечистої сили та жорстоко переслідувало людей, які продовжували дотримуватися давніх традицій. 1 травня святкують день пам'яті святої Вальпурги, яка й дала християнізовану назву цьому прадавньому святу.

10

Блаґґ (англ. Blugg) — сленгове слово, що вживають на позначення розчарування, пригніченого або змученого стану.

11

В оригіналі — crone's blood. Англійське crone перекладають українською як «стара карга» або «відьма», проте це слово має дещо глибший сенс. У британському фольклорі його вживають на позначення старої жінки, зазвичай злостивої та лиховісної, наділеної магічними чи надприродними здібностями. Крім того, crone — це уособлений архетипічний образ Мудрої Жінки, і в цьому сенсі вона наділена позитивними рисами. Тут і далі перекладач вживає для передачі англійського слова crone українське слово «відунка».

12

Котурни (лат. cothurni; англ. buskins) — різновид взуття, високі закриті черевики доби Античності, які лишались у вжитку ще якийсь час у Ранньому Середньовіччі в театральному мистецтві. Характерні тим, що мали високі підбори, які інколи були такі високі, що нагадували ходулі.

13

Дівочий Місяць, Місячна Пані, Місяць Матрони — іпостасі Троїстої Богині, яку вшановують у багатьох неопоганських релігіях і духовних традиціях. Це божество розглядають як єдність трьох виразних аспектів-іпостасей, які часто описують як Діву, Матір і Каргу (або Матрону) і кожна з яких символізує водночас окрему стадію жіночого життєвого циклу й окрему фазу місяця. У віруваннях вікканців чоловічим супутником Богині є Рогатий Бог. Загалом, образ триєдиної Богині поширений у багатьох культурах архетип, прикладами такого троїстого божества є богиня Діана в давніх римлян, Геката — у давніх греків, а також давньогрецькі мойри та еринії; норни — у скандинавів, Морріґан — в ірландців тощо.

14

Колюча стрічка (англ. razor wire) — винайдений у Німеччині в часи Першої світової війни різновид нерозривних інженерних загороджень, призначений для стримування сил супротивника в умовах війни. Також використовують для утримання ув'язнених у межах території в'язниці. Якщо порівняти з колючим дротом, то завдає серйозніших ран (може спричинити смерть унаслідок великої втрати крові від порізів). Її складніше подолати без інструментів.

15

3елений пісок (англ. green sand) — пісок, який використовують як ливарну форму. Прикметник «зелений» у цій назві означає не колір, а стан, адже таку виливницю з піску вважають «не готовою», допоки не заповниться розплавленим металом і не застигне, формуючи готовий виливок.

16

Шлам (англ. silt) — порошкоподібна проміжна речовина металургійного виробництва, яка містить домішки благородних металів, що їх потім із неї видобувають.

17

В оригіналі — ...oldlake hag. Англійське слово hag у перекладі українською означає «стара карга» або «відьма», однак воно має глибший сенс. У фольклорі й казках його вживають на позначення зморшкуватої старої жінки, яку зазвичай змальовують як лиху відьму. Загалом за своєю суттю hag не є ані цілковито лихою, ані цілком прихильною до людини. Тут і надалі перекладач уживає для передачі англійського слова hag українське слово «карга».

18

Англійське слово fata означає «фея». Зокрема, фата Морґана — це фея, що, за переказами, живе на морському дні й примарними видивами вводить в оману мореплавців. У цій книжці слово «фата» вжито як шанобливу форму звертання до ельфійок.

19

Дворф (англ. dwarf) — у германській міфології — низькоросла людиноподібна істота, що мешкає в горах і надрах землі. Вона асоціюється з мудрістю, ковальством, гірничою справою і ремісництвом. Дворфів зазвичай зображують бородатими, кремезними й міцними істотами, що можуть взаємодіяти з людьми, вести з ними торгівлю тощо. У різних культурах вони мали різні назви: дворфи, дверґи та цверґи — у германських народів, краснолюди, або краснолюдки — у слов'янських. Дворфів часто помилково ототожнюють з гномами.

20

Гіпогриф — міфічне створіння з тілом коня, головою й крилами грифа.

21

Савинь, або Совань, хибно Самайн (ірл. Samhain) — кельтське свято закінчення сільськогосподарських робіт — повернення стад худоби з літніх пасовиськ і завершення збирання урожаю. Савинь знаменував собою кінець річного циклу й початок нового. Після прийняття кельтами християнства на початок цього свята припав День усіх святих. Святкують у ніч з 31 жовтня на 1 листопада.

22

Виверна, або виверн — міфічна істота, крилатий дволапий дракон із тілом змія й гострим хвостом. Згадки про виверна часто трапляються в середньовічних бестіаріях.

23

Гримуар (фр. grimoire) — книга, в якій описано магічні ритуали й заклинання для прикликання духів, демонів. Також у гримуарі часто записували чаклунські рецепти.

24

Нумінозний (від лат. numen — «божество», «божественна присутність», «божественна воля») — термін, поширений німецьким лютеранським теологом і філософом Рудольфом Отто (1869-1937). Цей мислитель використовував термін «нумінозний» на позначення релігійного досвіду, якому властиві тенденція викликати страх і трепет але водночас і тенденція притягувати, зачаровувати та підкоряти. Прикметником «нумінозний» він описує містичний стан, який пробуджує духовні чи релігійні відчуття, викликає благоговійний трем.

25

Післяобраз — феномен зорового сприйняття, який полягає в тому, що після тривалої зорової фіксації на якомусь об'єкті (наприклад, на джерелі яскравого світла) або після яскравого спалаху людина певний час продовжує бачити слід зображення, навіть якщо сам об'єкт уже зник з поля зору.

26

Спріґґани (від корн. spyrysyon — «духи») — чарівні істоти в корнвольській міфології. У переказах спріґґанів змальовують маленькими людьми, а також «духами велетів», адже їм приписувано велетенську силу. Вони схильні до всіляких бешкетів і заподіяння шкоди своїм кривдникам. Попри це спріґґанів вважали охоронцями копалень, у яких допомагали стуканцям, стоячи на сторожі.

27

«Літаймо в дружніх небесах» (англ. Fly the friendly sky) — гасло, яке впродовж 1965-1996 років використовувала американська авіакомпанія United Airlines, один із найстарших і найбільших авіаперевізників у світі.

28

«Долучись до покоління Пепсі» (англ. Join the Pepsi generation) — гасло компанії PepsiCo. Створене для рекламної кампанії 1960 року, коли пепсі-колу позиціювали як напій «для тих, хто почувається молодим». До 1964 року ця ідея набула класичного вигляду: «Ви — покоління Пепсі».

29

«Дві котлети з яловичини, особливий соус, салат, сир, солоні огірочки та цибуля — на булочці з кунжутом» — гасло, яке компанія «Макдоналдс» від 1974 року використовує для реклами гамбургерів «Біґмак».

30

Аламбік (фр. alambic від араб, al-ambiq) — мідний перегінний куб особливої конструкції, призначений для дистиляції. Прийшов до Європи з Єгипту, де з його допомогою переганяли різноманітні цілющі й косметичні олії. Широко використовували в алхімії, згодом — для дистиляції спирту. Конструктивно складається з конденсатора, шолома, труби для відведення пари й безпосередньо перегінного куба.

31

Фрамуга — верхня частина віконної рами, що, зазвичай, відчиняється.

32

Срібний пенні — дрібна монета США номіналом один цент, що карбували в 1943—1944 роках. Насправді ці монети виготовляли зі сталі. Вони були єдиними центовими монетами в США, виготовленими не з міді чи бронзи.

33

Дросельна заслінка (англ. Throttle, нім. Drosselklappe) — механічний пристрій для регулювання тиску рідини, пари або газу. Дросельна заслінка завдяки обмеженню регулює кількість паливно-повітряної суміші, що утворюється в карбюраторі й надходить у циліндри двигуна внутрішнього згоряння. Тут автор, імовірно, вдається до гри слів, адже англійський іменник throttle, окрім дросельної заслінки, означає ще й горлянку, себто йдеться про те, що Джейн уявляє, як вона й у суто технічному, і в переносному значенні підкорює дракона своїй волі.

34

Глосолалія (від давньогрец. Υλωσσα — «мова» та λαλεω — «говорю») — безладне мовлення, що, зберігаючи деякі ознаки осмисленої мови (темп, ритм, структуру складу тощо), містить загалом безглузді слова й словосполуки. Властиве людям у стані трансу, марення, а також під час сну й деяких психічних захворюваннях.

35

Рядок з «Маніфесту комуністичної партії», що опублікували 1884 року Карл Маркс (1818-1883) і Фрідріх Енгельс (1820-1895).

36

«Лакі Страйк» — означає чудовий тютюн (англ. Lucky Strike means fine tobacco) — гасло марки німецьких цигарок Lucky Strike, яким фірма послуговується починаючи від 1945 року. Позначають на пачках цигарок абревіатурою «L.S. М. F.T.».

37

Ідеться про гриби, що утворюють собою так зване «відьмине кільце». Розростаючись, плодові тіла грибниці таких грибів утворюють доволі рівномірне коло діаметром до 10 метрів. В англійській мові такі кола грибів називають «кільцями фей», або ж «кільцями ельфів».

38

Гульдра (норв. huldra, англ. hulder, huldra) — персонаж скандинавського фольклору, міфічна істота, яка має вигляд молодої, вродливої та звабливої дівчини з довгим волоссям і коров'ячим хвостом, який вона ретельно приховує. Назва «гульдра» походить від давньонорвезького слова hylja, що означає «прихована», «потайна», «таємнича». Є чимало переказів про зустрічі людей з гульдрами, особливо це стосується вуглярів, які працювали в лісі. У багатьох таких історіях гульдри допомагали вуглярам і мисливцям та незрідка ставали їхніми дружинами.

39

Люцифер (від лат. lucifer — «світлоносний», «той, що приносить світло») — первісно — назва товарного знаку, яким позначали сірники, що, починаючи з 1830 року, виробляв Семюель Джонс. Вони були надзвичайно популярні у XIX столітті, попри те, що містили фосфор, випари якого спричиняли некроз кісткових тканин нижньої щелепи, і жінки, які працювали на виробництві сірників, ставали каліками. Згодом назва «люцифер» стала загальною для будь-яких самозапалювальних сірників.

40

Ідеться про баладу Йоганна Вольфґанґа фон Ґете (1749-1832) «Вільшаний король» (нім. Der Erlkönig) (1782), у якій описано смерть хлопчика, що разом з батьком їде верхи на коні через ліс, від рук надприродної істоти — вільшаного короля. Зміст балади можна трактувати як буквально, себто як смерть від втручання потойбічних сил, або ж як марення хворого хлопчика, який помирає. Мотив твору запозичено з данської легенди ЕІІerkonge, що переклав німецькою мовою Йоганн-Ґотфрід Гердер (1744-1803), у версії якого злого духа називають вільшаним королем, Королем вільхи, або ж Королем ельфів. У німецькій мові вільха (нім. die Erie) й ельф (нім. die Elfe) схожі за написанням, у зв'язку з чим і могла виникнути помилка. У будь-якому разі в англійському перекладі назва балади звучить як Elven King, себто «Ельфійський король». У данському і німецькому фольклорі фігура короля Ельфів асоціюється зі смертю. Вважають, що ця істота приходить до людей, які помирають. У 1816 році австрійський композитор Франц Петер Шуберт (1797-1808) поклав баладу на музику. Ця пісня стала всесвітньо відомою.

41

Перфокарта, або перфорована карта (від лат. perforo — «пробиваю» і лат. charta — «папір») — носій інформації, призначений для використання в системах автоматичної обробки даних. Зроблена з тонкого картону, вона містить інформацію, що передається наявністю або відсутністю отворів у певних позиціях карти. Найчастіше перфокарти застосовували для контролю робочого часу працівників, які мусили пробивати свої карти на початку й в кінці зміни. Крім того, перфокарти використовували в перших комп'ютерних системах для введення програм і даних.

42

У кельтській міфології рай змальовують не як місце на небі, а як щасливі землі на острові чи групі островів, що лежать в океані на захід від Ірландії, причому дістатися туди могли не лише ті, хто помер, але й живі звитяжці та шукачі пригод.

43

Авен (англ. awen) — слово, що вживають у валлійській, корнській та бретонській мовах на позначення джерела поетичного натхнення. В уявленнях давніх кельтів авен — це божественне натхнення, якого прагнули досягти барди (поети), філіди (провидці) та друїди (жерці). Слово «авен» походить від праіндоєвропейського кореня -иеі, який означав «текти», і трактують його як «плин натхнення». Авен замальовують як змінений стан свідомості, своєрідний транс, поринувши в який, людина набуває здатності перевтілюватися в інших живих істот і предмети матеріального світу, переживає видіння та здатна пророкувати. Авен символічно зображують у формі знака, що має три промені, які йдуть від трьох точок, і все це разом обрамлено трьома колами, що символізують три світи існування: Землю — середній світ, Море — світ померлих і духів та Небо — світ богів.

44

Ідеться про громадський рух у США 1974 року під назвою Whip inflation now, метою якого було заохочення людей до заощадження грошей та до зменшення споживання, щоб подолати інфляцію в країні. Ініціатором такої кампанії був тодішній президент США Джеральд Форд (1913-2006), а сама кампанія згодом стала вважатися найбільшим фіаско, якого будь-коли зазнавав уряд у зв'язках з громадськістю.

45

Троль — у скандинавській міфології — надприродна істота, велетень, зазвичай ворожий до людей. Тролі харчуються м'ясом і часто пожирають людей. За переказами, народжуються зі скелі та перетворюються в камінь на сонці. Живуть у печерах, лісах або під мостами.

46

Пак, або Робін Ґудфеллоу — бешкетний лісовий і хатній дух у фольклорі саксів, фризів та скандинавів. Йому приписували звичку залякувати подорожніх і збивати їх на манівці, щоб ті заблукали в лісі. Якщо людині вдавалося задобрити його частуванням, Пак міг виконувати для неї хатню роботу й не завдавати шкоди своїми капостями. Деякі джерела трактують Пака як духа природи або ж навіть лихого духа чи демона. Змальовували Пака як подібну на фавна істоту з рогами, волохатими ногами, великим фалосом та роздвоєними копитами.

47

Принципова електрична схема (англ. wiring diagram) — вид електричної схеми певного пристрою, що дає найповніше уявлення про склад і принцип його роботи; спрощене графічне зображення електричного кола.

48

Мандала (санскр. mandala — «коло», «диск») — сакральний символ, що використовують у буддизмі для зосередження уваги під час медитації. Це геометричний символ складної структури, що тлумачать як модель Всесвіту, «малу космосу», візуальне вираження всього сущого. Типова форма мандали — зовнішнє коло з вписаним у нього квадратом, куди поміщено внутрішнє коло.

49

Цернунн (також Кернунн) — рогатий бог у кельтському політеїзмі, який, імовірно був пов'язаний з культом родючості, життям, тваринами, багатством і підземним світом. Переважно зображують як людину з оленячими рогами на голові, яка сидить, схрестивши ноги й тримаючи в одній руці змію, а в другій — гривну. Часом поруч із ним відтворюють образи тварин. Постать Цернунноса знайшла своє відображення в неопоганських вікканських віруваннях, де центральне місце займають культи Рогатого Бога і Триєдиної Богині, яких вважають частинами вищого Божества. Рогатому Богові приписують сексуальність, агресію, несамовитість, пристрасть до полювання. Його називають різними іменами, серед них: Цернуннос, Пан, Ато та Карнайна.

50

Ідеться про гру, що зветься jacks and a ball, суть якої полягає в тому, що, висипавши на ігрову поверхню кості, гравець підкидає м'ячик однією рукою і тією ж рукою мусить підхопити певну кількість кісточок і сам м'ячик, перш ніж той впаде на землю. Первісно в цю гру грали таранними кістками тварин — астрагалами, у сучасному варіанті за гральні кості правлять своєрідні пластикові чи металеві «їжачки» — фігурки, що складаються з кількох перехрещених шпичок, кожна з яких закінчується кулястим навершям.

51

Дредноут (англ. Dreadnought — «безстрашний», походить від назви першого корабля цього класу) — покоління артилерійських військових кораблів, яке з'явилося на початку XX століття. Характерною прикметою дредноутів, яка відрізняла їх від попередників, було те, що ці кораблі оснащували тільки гарматами великого калібру.

52

Тумблер (від англ. tumble — гойдатися, хитатися) — загальна назва склянок із товстим дном, призначених для алкогольних напоїв. Традиційно з тумблерів п'ють віскі. Назва походить від склянок із випуклим дном, які було неможливо поставити на пласку поверхню.

53

Королева Меб (англ. Queen Mab) — королева ельфів у британських легендах. Цей образ походить з кельтської міфології, де королеву Меб називали «повитухою фейрі». Ця назва має два тлумачення. Згідно з першим вона допомагала «народжуватися» снам заснулих людей, а згідно з другим — викрадала людських дітей, залишаючи замість них підмінків.

54

Лайонесс (англ. Lyonesse) — країна, що згадують у циклі легенд про короля Артура. За переказами, Лайонесс лежала між південно-західним узбережжям півострова Корнвол й островами Сіллі, що в протоці Ла-Манш, одначе за часів Середньовіччя занурилася під воду.

55

Ламінарний потік, або ламінарна течія (англ. laminar flow) — упорядкований рух рідини або газу, за якого вони рухаються шарами, паралельними до напрямку течії. Одночасно сусідні шари рідини не перемішуються. Під час збільшення швидкості потоку ламінарна течія може перетворюватися на турбулентну (вихрову).

56

Технологія зниження помітності (англ. stealth technology) — комплекс методів зниження помітності бойових машин у радіолокаційному, інфрачервоному та інших ділянках спектра, застосувавши які можна різко зменшити потужність сигналу, відбитого в напрямку приладів спостереження. Тут — також у значенні маскувальної технології, що допомагає драконові змінювати зовнішній вигляд, залишаючись непомітним.

57

Тілвіт теґ (середньоваллійськ. Tylwyth Teg — «прекрасна родина») — у валлійській міфології — чарівні істоти, різновид фейрі, подібний до англійського «народу фейрі» й ірландських «ші». У пізніших переказах тілвіт теґів описували як світловолосих фейрі, які викрадали людських дітей, залишаючи натомість відмін. У цій книжці тілвіт теґи й ельфи є назагал тотожними, їх змальовують як представників аристократії світу фейрі, однак у наведеній автором ієрархії ельфи займають чільне місце, а тілвіт теґи перебувають на дещо нижчому щаблі.

58

За народними повір'ями, фейрі бояться холодного заліза, яке може залишати на їхній шкірі опіки.

59

Переступень, або бріонія (лат. bryonia) — витка трав'яниста рослина з родини гарбузових. Також відома під назвами вовчі ягоди, перелитень, переступ. Має дрібні кулясті ягоди, надзвичайно отруйні. Застосовується у медицині для лікування хвороб рухового апарату — ревматизму, остеохондрозу та пухлин суглобів.

60

Гоґманей (шотл., англ. hogmanay) — традиційне шотландське свято на честь останнього дня року. Святкування тривають два дні поспіль, супроводжувані смолоскипною ходою, спалюванням вогняних куль, плетених опудал і дерев'яних човнів.

61

Суміш для підмітання (англ. sweeping compound) — суміш, що складається переважно з висушеної та подрібненої дерев'яної стружки, просоченої олією чи воском, що ефективно прибирає з підлоги пил, бруд і дрібне сміття.

62

Оґр (фр. ogre) — у кельтській міфології — потворний і злий велетень-людожер. Подібний на троля, але мешкає переважно в лісах і на болотах, відрізняється фізичною силою. Іноді оґрів описують як сильніший та інтелектуально розвиненіший різновид тролів.

63

Піллівіґґін (англ. Pilliwiggin) — у валлійському й англійському фольклорі — крихітні фейрі квіткових полів, охоронці рослин. Змальовують їх як крихітних істот з крилами метелика чи бабки, які уособлюють «божественну сутність рослин».

64

Ґлам — персонаж давньоісландської «Саги про Ґреттіра». Ґлам був чоловіком велетенського зросту й за життя служив пастухом у заможного чоловіка на ймення Торгалль, а по смерті перетворився на драуґра (ожилого мерця) та став з'являтися на обійсті колишнього господаря й чинити шкоду — «їздити верхи» на дахах, сідаючи на їхні гребені й руйнуючи їх своїми черевиками, а згодом почав вбивати худобу та людей. Був переможений у двобої з героєм ісландських саг Ґреттіром, сином Асмунда.

65

Рука слави (фр. Main de Gloire, англ. Hand of Glory) — муміфікована кисть руки повішеної людини. Іноді наголошують, що це саме ліва, «зловісна» рука, або рука людини, повішеної за вбивство. У середньовічній Європі цьому предметові приписували магічні властивості. Вважали, що зроблена з жиру злочинця свічка, поміщена в руку слави й запалена, може знерухомити кожного, хто побачить її світло. Руці слави також приписували здатність відмикати будь-які двері: як реальні, так і потойбічні.

66

Промовисте ім'я. Гоб, або Гобґоблін — у британській міфології — маленький хатній дух, який живе у домі чи на обійсті та може допомагати господареві, проте може й шкодити, якщо його образити чи не задобрити.

67

Ґоллівоґ (англ. golliwog) — персонаж серії дитячих книжок, якого створила американська карикатуристка Флоренс Кейт Аптон (1873-1922). Чорна ганчір'яна лялька з білими очима й широким блазенським ротом, що гротескно зображувала негреня.

68

Кобольд — у німецькій та скандинавській міфології — добродушний хатній дух.

69

Корріґан — у бретонському фольклорі — міфічна істота, різновид дворфів. Назва «корріґан» бретонською дослівно означає «маленький дворф».

70

Спанкі — в англійському й шотландському фольклорі — дрібні злі духи, які за допомогою облудних вогнів зводили на манівці мандрівників, що подорожували затемна, заводили їх до урвищ або в трясовину. У Шотландії спанкі часто звинувачували в кораблетрощах, адже вони імітували світло маяка й заманювали кораблі на скелі.

71

Донтери — в англійському й шотландському фольклорі — міфічні істоти, що мешкали в старих сторожових вежах на англійсько-шотландському прикордонні. За повір'ями, донтери постійно видавали такий шум, ніби терли жорнами насіння льону, і, коли ці звуки гучнішали, це сприймали як передвістя чиєїсь смерті.

72

Актинійне світло — світло, що складається з фіолетових й ультрафіолетових променів. Воно здатне викликати фотохімічні та фотобіологічні реакції.

73

Поліхлорбіфеноли (ПХБ) (англ. polichlorobifenyls, або PCBs) — синтетичні продукти хлорування біфенілу, що широко використовували як діелектричні (такі, що не проводять електричний струм) рідини в трансформаторах і конденсаторах. ПХБ є токсичними та стійкими органічними забрудниками й нині заборонені в більшості країн світу.

74

Спіральний Замок (валлійськ. Caer Sidi, або Caer Sidhi) — потойбічна фортеця, згадана, зокрема, у середньовічному валлійському рукописі — Книзі Тальєсина. Назву тлумачать також як Замок Ші, себто замок, що належить маленькому народові — фейрі. Спіральний Замок у кельтській міфології є символом смерті й потойбічного світу, оселею ші/фейрі. За переказами, замок ночами обертався спіраллю, тож вхід до нього було майже неможливо знайти, а ті мандрівці, що таки потрапляли досередини, уже не могли знайти звідти виходу. Згадано Спіральний замок й у циклі легенд про короля Артура, де його зображено осердям потойбічного світу, до якого король зі своїми лицарями прибув, аби захопити магічний Казан Відродждення, що міг оживляти мертвих.

75

Тавматург (від грец. θαυμα — «диво» та εργον — «робота», «творіння», себто дослівно — чудотворець) — маг, чарівник або святий, який наділений здатністю творити чудеса.

76

Лей-лінії (англ. ley lines), також «світові лінії» — псевдонаукове поняття, на якому ґрунтується теорія, що всю планету охоплює єдина мережа ліній силового поля Землі. Згідно з цим уявленням будь-які місця, що становлять географічний та історичний інтерес: стародавні пам'ятки, мегаліти, кургани, священні місця, природні хребти, вершини, водні переправи тощо, сполучаються системою прямих ліній. Визначення «лей-лінії» запропонував 1921 року англійський археолог-аматор Альфред Воткінс (1855—1935), який висунув теорію, що ці лінії існували протягом тисячоліть і ще за часів неоліту ними користувалися для зручності сухопутного переміщення та навігації. Нині теорію спростували як псевдонаукову, проте й досі вона має своїх прихильників, зокрема серед послідовників неопоганських релігійних рухів.

77

Сенсоріум (лат. sensorium) — «центр відчуттів», за допомогою якого організм відчуває, сприймає й інтерпретує довколишній світ.

78

Меланхтон (грец. Μελαγχθων — «чорна земля», «чорнозем») — ім'я, що взяв собі Філіп Шварцерд (1497-1560) — німецький гуманіст, теолог і педагог, євангелійний реформатор, систематизатор лютеранської теології, сподвижник Мартіна Лютера. Замість справжнього прізвища (німецькою Schwartzerdt дослівно означає «чорнозем») став використовувати його переклад грецькою — Меланхтон. Попри свої реформаторські погляди, схвально ставився до спалення людей, визнаних церквою єретиками.

79

Молох — божество природи й сонця, у жертву якому спалювали живцем дітей. Вшановували в Ханаані, Палестині та Фінікії, і як верховному божеству йому приносили в жертву найдорожче, насамперед новонароджених дітей знатних родів. Дітей спалювали в бронзовому ідолі з людським тулубом і руками та головою бика, усередині якого палало багаття (за іншими версіями дітей клали йому на руки, під якими розводили багаття). Слово «Молох» стало символом жорстокої сили, що вимагає багато страшних жертв.

80

Recurvor. Recusadora. Recusamor. Recussus. Redaccendo. Redactamos... — ці й інші магічні коди керування драконом, що згадано в цій книжці, збігаються з кодами, використаним у «Каталозі локомотивів Болдвіна для лісозаготівлі» (Baldwin Loggin Locomotives), виданій 1913 року, де їх уживають на позначення того чи того типу локомотивів. Маттіас Вільям Болдвін (1795—1866) — американський винахідник і машинобудівник, який спеціалізувався на виробництві паротягів. Був засновником однієї з найбільших і найуспішніших локомотиво-будівельних компаній у США — Baldwin Locomotive Works. За життя Болдвіна його компанія випустила 1500 парових локомотивів.

81

Тейнд (англ. Teind) — у віруваннях кельтів — данина, яку фейрі що сім років сплачують Дияволу своїми дітьми. Вважали, що Диявол щоразу забирає до десяти відсотків фейрі. У шотландців слово «тейнд» побутує і дотепер, щоправда, нині ним позначають церковну десятину.

82

Тармак — різновид дорожнього покриття, що складається з дрібного щебеню, піску й дьогтю.

83

Ланка (англ. flight) — термін, який вживається в авіації на позначення найменшого тактичного підрозділу військово-повітряних сил, що складається зазвичай з 3-4 літаків.

84

Лісова діва (англ. Wood-may) — спільний для багатьох європейських народів міфічний персонаж — жіночий лісовий дух, який є уособленням сил природи й може бути як прихильний до людини, так і небезпечний для неї. Серед них можна виокремити такі образи, як-от: дріади й гамадріади, що фігурують у давньогрецькій міфології, скоґсра, або скоґсфра — у шведській тощо. В українській міфології таким персонажем є мавка — лісова істота в образі привабливої голої дівчини з довгим розпущеним волоссям, крізь порожнисту спину якої видно її нутрощі (що, до речі, споріднює її зі шведською скоґсрою).

85

Імовірно, алюзія на Мірмідонів — ахейське плем'я, представників якого за витривалість і терплячість називали мірмідонами (грец. Myrmidones, дослівно — «мурахами»). У переносному значенні мірмідонами називають підвладних, які сумлінно виконують накази.

86

Морґан Калабрезе — головна героїня мальописів Н. Лі Данлепа про дівчину-лесбійку та її життя. Її зображували в капелюсі з надзвичайно широкими крисами.

87

Сокер — класичний футбол, гра в м'яч ногами на полі розміром 105 на 68 метрів. Назва «сокер» поширена в США, де футболом називають різновид спортивної гри — суміш сокеру й регбі, що в більшості країн зветься американським футболом. Саме в таких значеннях («сокер» — класичний, а власне «футбол» — американський) ці два види спорту згадано в цій книжці.

88

Василіск (від грец. Βασιλισκος — «маленький цар») — міфічна тварина, яка мала голову півня, хвіст змії (або дракона) й тулуб жаби. Його зображували як крилатого змія з півнячою головою. За переказами, погляд василіска був смертельним, а від його подиху гинула трава й тріскалися скелі.

89

Ґриґи — маленькі фейрі, яких змальовують як крихітних чоловічків у зеленому вбранні й червоних капелюхах та панчохах. Часом асоціюються з дворфами.

90

Ламі, або ламіньяки — у баскському фольклорі — духи-хранителі джерел і печер. Здебільшого зображували їх як жінок з гусячими лапами замість ніг або ж як русалок. Ламі-чоловіків зображували міцними створіннями, які ночами зводили дольмени. Прикметною рисою ламі є те, що, спілкуючись із кимось, вони вкладають у свої слова цілковито протилежний сенс, називають чорне білим тощо.

91

Ґвархелл — у валлійському фольклорі — маленький за розмірами дворф.

92

Кірк-ґрим — у скандинавському фольклорі — дух, який охороняє церкву й церковне подвір'я від осквернення. За народними віруваннями — це привид тварини (ягняти, свині чи коня), спеціально похованої живцем, щоб по смерті бути хранителем церкви.

93

Окультація, або покриття (англ. occultation) — в астрономії — явище, коли одне небесне тіло затуляє собою інше небесне тіло. Є одним із видів затемнення.

94

Ідеться про латинський вислів, який звучить як Rem acu tetigisti й означає «ти голкою торкнувся суті» і який вживають на позначення влучного, доречного, своєчасного вислову, що розкриває саму суть обговорюваної теми. Найближчий український відповідник — фразеологізм «влучити в (саму) точку». Уже після публікації твору сам автор збагнув свою помилку і визнав, що в наведеному вислові саме латинське Аси (а не tetigisti) означає «голка», утім, у цій книжці з голкою ототожнюється саме ім'я Тетіґістус.

95

Der Zauberberg (нім.) — «Зачарована гора».

96

Ойленшпіґель — у німецькому й нідерландському фольклорі — злостивий блазень-бешкетник, уособлення грубого народного гумору. Традиційно зображують із совою (нім. Еulе) в одній руці й дзеркалом (нім. Spiegel) — у другій.

97

В оригіналі ...the quickened silver brooches. Автор вдається до гри слів. Quicksilver — англійська назва ртуті, дослівно — «швидке срібло», a quicken — «пришвидшувати», «прискорювати».

98

Enchanté (фр.) — дослівно — «я (вами) зачарований», вживають у значенні «приємно (з вами) познайомитися». Аналогічне англійському вітанню Enchanted.

99

Матінка Голле, Фрау Голле, Фрау Гульда, або Пані Метелиця (нім. Frau Holle) — у німецькому фольклорі, зокрема у казці, записаній братами Ґрімм, — чарівниця з колодязя, що винагороджує працелюбну дівчину й карає ліниву. Уособлення снігової погоди асоціюється з метелицею. У деяких регіонах Німеччини досі побутує вислів на означення снігової погоди — «Гульда стелить ліжко», себто сніговицю традиційно пояснюють тим, що Пані Метелиця розпушує постіль.

100

Дерево Ейлдон — у кельтській міфології — дерево життя. За легендою, шотландський бард Томас Лермонт на прізвисько Римач зустрів під цим деревом королеву фейрі й отримав від неї дар передбачення майбутнього та поетичне натхнення. Дерево, про яке йдеться, це глід — чагарник або невисоке дерево, яке в кельтському фольклорі завжди було пов'язане з потойбічним світом, у якому живуть фейрі.

101

Merde du Temps (фр. дослівно — «лайно часу») — пародія на назву жіночого парфуму L'Air du Temps, який виготовляв Паризький дім моди Ніни Річчі з 1948 року і який став одним з найпопулярніших парфумів свого часу. Французька назва L'Air du Temps дослівно означає «дух часу», яке вживають на позначення будь-якого сучасного тренду або чогось, що нині є модним, Iс, або Кер Іс — міфічне місто на узбережжі Бретані, яке, за переказами, поглинули води моря. За легендою, місто пішло під воду через Дагут, доньку короля Ґрадлона, яка поклонялася давнім поганським богам і, вкравши ключа від греблі, затопила місто. Бретонці вірили, що Іс був найгарнішим містом на землі, тому після його затоплення перейменували місто Лютеція на Париж (Par Is, себто місто «подібне на Іс»).

102

Стратокастер — загальна назва електрогітар, які виготовляє компанія Fender Stratocaster. Цю модель гітари було розроблено 1954 року й безперервно випускають донині.

103

Кумулятивний ефект (англ. cumulative effect) — концентрація дії вибуху в певному напрямку.

104

Nada (ісп.) — ніщо.

105

Ідеться про концепцію чотирьох першоелементів, чи не найвизначніший внесок у розроблення якої зробив Арістотель (384—322 до н.е.), який описав ці чотири елементи й притаманні їм якості. За Арістотелем, елементи-стихії — це не матеріальні субстанції, а носії певних якостей: тепла, холоду, сухості та вологості.

106

Ідеться про практику людських жертвопринесень, до якої вдавалися давні кельти. Жерці-друїди приносили людські жертви у так званій «Плетеній людині» (англ. Wicker mari) — великій клітці з вербової лози, якій надавали подоби велетенської людини й спалювали її разом із замкненими у ній жертвами. Звичай спалювання статуї з вербової лози практикують і в новітніх поганських релігіях, щоправда, без людських жертв.

107

Ім'я Гібоґ (валлійськ. Hebog) перекладають з валлійської мови як «яструб». Крім того, одна з наймальовничіших гір Вельса має назву Мойл-Гібоґ (валлійськ. Моel Hebog дослівно — «Лиса яструбина гора»).

108

Імовірно, алюзія на роман англійського письменника Роберта Ґолдстока (1948—2009) «Ліс Міфаґо» (Mythago Forest), що вийшов друком 1984 р. і є сумішшю фентезі та міфології.

109

Ґвенгідві (валлійськ. Gwenhidwy) — у валлійському фольклорі — ім'я королеви фейрі, дружини короля Ґвідіона аб Дона.

110

Метатеза — перестановка звуків, рідше складів у слові, зумовлена намаганням уникнути важковимовних або невластивих цій мові звукосполучень.

111

Ореади (грец. Oreiades, англ. Oreads, Orends) — у грецькій міфології — гірські німфи, кожну з яких називали за назвами гір, які ті замешкували. За переказами, жили в гротах, ущелинах і гірських долинах.

112

Звичай людського жертвопринесення під час закладання будинків і мостів був поширений у багатьох культурах світу. У давнину важали, що стіна будинку, міст тощо потребують людської крові чи замуровування в їхню основу людини, щоб умилостивити духів землі. За повір'ями, жертва служила, щоб будівля була міцна й простояла довгі роки.

113

Себто точно над центром поля. Стандартне поле для гри в американський футбол має завдовжки 91,44 метра.

114

Піксі — у британському фольклорі — крихітні міфічні істоти, різновид фейрі. За переказами, живуть здебільшого у вересових пустищах Корнвола та Девоншира. Зображують як маленьких пустотливих створінь з гостроверхими вухами й розкосими очима.

115

Квонсетський ангар (англ. Quonsethut) — ангар напівциліндричної форми з гофрованого заліза; збірний модуль, який широко використовували під час Другої світової війни як тимчасову армійську казарму або господарську будівлю. Перші будівлі такого типу було зібрано 1941 року в містечку Квонсет-Пойнт, штат Род-Айленд.

116

Бріколаж (від фр. bricolage) — процес створення чогось з використанням наявних засобів, а також результат такої діяльності.

117

Назву утворено від терміна red eye flight (дослівно — «червоноокий рейс»), що вживають на позначення нічного авіарейсу. Така назва пов'язана зі спричиненим утомою почервонінням очей.

118

Диво-миля (англ. Miraclemile) — довгий і прямий відтинок вулиці чи траси, обабіч якого розташовані модні й дорогі крамниці та ресторани. Може бути розташована в місті або передмісті й простягатися не на один кілометр.

119

Ніссе — у скандинавській міфологи — хатній дух, якого зображають як маленького коротуна з довгою бородою й у червоній шапці.

120

У цьому тексті червоні й чорні дворфи — дві групи дворфів, єдиною очевидною відмінністю між якими є колір волосся — РУДИЙ і чорнявий відповідно. Проте ця розбіжність є підставою для розподілу дворфів на два не надто дружні клани. В астрономії терміни Red dwarf та Black dwarf вживають на позначення зірок низької світності.

121

Ідеться про так званий Identure deed — різновид контракту, поширеного за часів підневільної праці. За умовами такого контракту людина мусила певний час виконувати для власника роботу, не отримуючи за це грошової винагороди. Насправді, підписавши такий контракт добровільно або під тиском, людина потрапляла в неволю й ставала наймитом, якого власник використовував на власний розсуд і за бажання міг продати третій стороні. Після завершення дії контракту людині повертали свободу, а часом, як плату за службу, надавали земельну ділянку. Втім, через умови праці й жорстоке ставлення з боку власників чимало наймитів не доживали до закінчення дії контракту.

122

Ідеться про винахідливий спосіб полювання із застосуванням прив'язаної до дерева пляшки з приманкою. Зокрема, саме так Джеймс Гедлі Чейз у своєму романі «Лапа у пляшці» (The Paw in the Bottle) (1949) описував полювання на мавп у Бразилії. Такий спосіб полювання знаний під назвою мавпяча пастка (англ. monkey trap). У переносному значенні цю фразу вживають на позначення будь-якої винахідливої пастки, успіх дії якої безпосередньо залежить від нерозсудливості й довірливості жертви.

123

Дошка Віджа (англ. Ouija board) — дошка, призначена для спілкування з душами померлих на спіритичних сеансах. Складається з дошки з нанесеними на ній літерами абетки, цифрами від 0 до 9, словами «так» і «ні» та спеціального планшета, який служить вказівником.

124

Авалон (англ. Avalon, валлійськ. Ynys Afallon, Ynys Afallach; що дослівно означає «острів яблунь») — у кельтських легендах — міфічний острів, який уособлював ідею «острова блаженних». Займає визначне місце в циклі легенд про короля Артура. Саме на Авалоні було викувано його меч — Екскалібур, а згодом смертельно пораненого короля Артура було вивезено туди для зцілення після своєї останньої битви. Авалон згадують також як місце, де живе Фея (Фата) Морґана.

125

Аневризма (грец. ανευρυσμα — розширення) — місцеве розширення артерії внаслідок змін або пошкоджень її стінок. Розрив аневризми судин головного мозку може призвести до крововиливу й спричинити смерть або пошкодження тканин мозку, що супроводжується неврологічними розладами.

126

Дестріє (фр. destrier) — середньовічний західноєвропейський термін на позначення бойового коня. Словом дестріє називали коня будь-якої породи, який за своїми властивостями і розмірами відповідав певним вимогам і був спеціально навчений та об'їжджений для використання під час битви.

127

Заскочний механізм, заскочник, розм. «тріскачка» — зубчастий механізм переривчастого руху, створений для перетворення зворотно-обертового руху у переривчастий обертовий рух в одному напрямку. Тобто заскочник дозволяє осі обертатися в одному напрямку й не дозволяє обертатися в другому. Заскочне колесо — зубчасте колесо, що є основою такого механізму.

128

В оригіналі — Yo, old paint..., себто дослівно «Старий рябий», що є алюзією на популярну ковбойську пісню Old paint, де слово paint вжито на позначення коня плямистої, рябої масті.

129

Англійське слово magpie — «сорока» звучить суголосно з іменем Меґґі (англ. Maggie).

130

Дотеп, який ґрунтується на тому факті, що коні люблять цукор, а також на поширеній легенді, згідно з якою засипаний до бензобака цукор розчиняється в бензині, перетворює його на густу субстанцію і в такий спосіб може вивести з ладу двигун. Цій легенді вже кілька десятиріч, одначе переконливих свідчень її достовірності немає, адже цукор у бензині не розчиняється. Утім, частинки цукру можуть потрапляти в паливні фільтри, через що ті з часом забиваються.

131

Гадкін — у голландському фольклорі — дух, подібний до Пака, який загалом прихильний до людей і не чинить їм кривди, хіба що ті скривдять його самого. Може поставати перед людьми у видимій або невидимій подобі.

132

Tip на-н'Оґ (ірл. Tir nа n'Og) — у кельтській міфології — країна вічної молодості, «острів молодих», острів достатку, на якому немає ані старості, ані голоду, ані хвороб. За переказами, цей острів, що лежить на захід від Ірландії, є місцем, де живе народ богині Дану — Туата Де Дананн.

133

Mes chéris (фр.) — «мої любі», «мої дорогенькі».

134

Білі хрестики — розмовна назва препарату Декседрин, або ж Дексамфетамін — потужного психостимулятора, який рецептурно застосовують у лікуванні нарколепсії, розладів уваги й ожиріння, проте його широко вживають також як наркотичний засіб, адже він взаємодіє з дофаміновими рецепторами, викликаючи відчуття щастя та ейфорії. Назву «білі хрестики» препарат дістав через те, що на кожній пігулці нанесена хрестоподібна насічка, призначена для зручного поділу на чотири частини.

135

Натяк на Картьє (фр. Cartier) — один з найвидатніших ювелірних домів Франції, що спеціалізується на ювелірних прикрасах, виробник вишуканих коштовностей, годинників і парфумів. Заснований 1847 року.

136

Кайкубське вино (лат. Caecubum, грец. Kaikoubos) — вино, що походило з Лація, прибережного регіону на заході сучасної Італії. Вважалося одним з найліпших вин античності. Згадується, зокрема, в «Одах» Горація. Виробляли до першого сторіччя нашої ери. Припускають, що останньою людиною, яка куштувала це вино, був Клавдій Ґален (129 або 131 — близько 200 рр. н.е.) — грецький лікар, хірург і філософ римської доби.

137

Найімовірніше, алюзія на Лосося Мудрості, або ж Лосося Знання (ірл. Bradàn Feasa, англ. Salmon of Knowledge) — створіння, що згадується в ірландській міфології. Зокрема, за переказами, легендарний ірландський герой Ф'ян Мак-Кул, смажачи на вогні лосося, який з'їв дев'ять лісових горіхів, що впали в Криницю Мудрості з дев'яти священних дерев, обпік великого пальця жиром цієї рибини і, засунувши пальця до рота, здобув усю мудрість світу.

138

Морріс (англ. Morris dancing) — народний англійській танець, що виконує під музику група танцюристів, до ніг яких прив'язані дзвоники. Традиційно в руках кожен з танцюристів тримає меча, палицю або жезл, якими розмахують під час танцю, а саме дійство, пов'язане з прадавніми сільськогосподарськими обрядами, що мали сприяти родючості, супроводжують ходою перебраних у костюми танцюристів.

139

Даппі — слово африканського походження, яке на островах Карибського моря, насамперед на Барбадосі та Ямайці, вживають на позначення духа або привида. У карибському фольклорі даппі змальовують як злих духів, які з'являються вночі й переслідують людей. Даппі часто згадували у своїй творчості музиканти з Ямайки, зокрема Боб Марлі.

140

Окуляри «арлекін» (англ. harlequin glasses) — окуляри з подовгастою кутастою оправою, що стали популярними в 30—40-х роках XX століття. Створені американською скульпторкою, режисеркою та дизайнеркою Алтіною Шінасі. На створення окулярів такої форми її надихнула карнавальна маска Арлекіна.

141

Noblesse oblige (фр. дослівно — «шляхетне походження зобов'язує») — фразеологізм, який означає, що шляхетне походження зобов'язує до шляхетних вчинків, а високе суспільне становище передбачає певний рівень відповідальності за свої дії.

142

Блакитна година (від фр. l'heure bleue) — період ранкових або вечірніх сутінок, коли сонце за небокраєм, а непрямі, розсіяні сонячні промені освітлюють небо, забарвлюючи його в блакитний колір. Термін «блакитна година» широко використовують у мистецтві фотографії, адже саме цей час найсприятливіший для знімання краєвидів — на небі домінує глибокий блакитний відтінок, а світло досить м'яке, щоб підкреслити більшість темних ділянок на знімку без застосування додаткових джерел світла.

143

Дерринджер — клас пістолетів кишенькового розміру. Назва походить від прізвища американського зброяра XIX століття Генрі Деррінджера. Завдяки мініатюрним розмірам цей пістолет широко застосовували як зброю для самооборони. Саме з такого пістолета актор Джон Вілкс Бут застрелив президента США Авраама Лінкольна.

144

Сиґіл, або сиґілла (лат. sigillum — «печатка») — символ чи комбінація магічних символів. Використовували маги й алхіміки для прикликання надприродних сил і керування ними. Сиґілів широко представлено в гримуарах і книжках з демонології. Одним з найвідоміших сиґілів є пентаграма.

145

Пилок піксі (англ. pixiedust) — термін, що має кілька значень. Насамперед у фольклорі це пилок, який утворювався на ногах піксі й залишався там, де вони ступали, або плинув за ними в повітрі. У переносному значенні — будь-які речовини й засоби для досягнення цілей практичної магії. Також пилок піксі — сленгова назва різноманітних наркотиків.

146

Зелений чоловік (англ. Green man) — поширений у багатьох культурах образ чоловіка, якого зображують з обличчям в оточенні зеленого листя або ж з листям, що росте із самого обличчя. Є символом вічного відродження, щорічного весняного відновлення природи.

147

Русальний тиждень (англ. Whitsuntide) — тиждень після Трійці. Вважають, що в цей час русалки залишають свої водойми і ходять землею.

148

Оберон (англ. Oberon) — у середньовічному західноєвропейському фольклорі — надприродна істота, король ельфів.

149

Муар (фр. moire, англ. wateredsilk) — шовкова тканина з мінливим полиском.

150

Футон — традиційна японська постіль — товстий бавовняний матрац, який розстеляють на ніч для сну, а вранці ховають у шафу.

151

Як і в попередньому фрагменті, в якому згадано про обрубки секретарчиних крил, тут, очевидно, натяк на птаха-секретаря (лат. Sagittarius serpentarius) — великого хижого птаха ряду соколоподібних, який дещо подібний до орла і має довгі, як у журавля, ноги. Найприкметнішою ознакою цього птаха є чорне пір'я на голові, що нагадує гусяче пір'я, яке раніше любили вставляти у свої перуки судові секретарі.

152

Алюзія на відомий вислів Платона, який дав таке визначення людини: «Людина — це двонога тварина без пір'я». У відповідь на це кінік Діоген прийшов до Платонової академії й зі словами: «Ось Платонова людина!» кинув на підлогу обскубаного півня.

153

Манільський папір — цупкий папір, що традиційно виготовляли з бананового волокна, фрагменти якого можна було побачити неозброєним оком. Широко використовують для друку, а також завдяки своїй водовідпорності — для виготовлення конвертів і тек.

154

Квітка життя — одна з назв повторюваного візерунка, що складається з кількох кіл однакового радіуса, які накладаються одне на одне. Кола розташовані так, що утворюють симетричний шестипроменевий візерунок, елемент якого схожий на квітку з шістьма пелюстками, яка перетинається з усіма сусідніми, утворюючи цілісний візерунок, що має спільний центр. Вважають, що цей малюнок символізує акт творення та єдність усього сущого.

155

Розмовна форма французького вислову Grand merci, що означає «красно дякую».

156

Sine qua non (лат. скорочено від Оm conditio sine qua non) — важлива умова; дослівно — «те, без чого неможливо обійтися».

157

Каркассон (фр. Carcassonne) — місто-фортеця на південному сході Франції. У XI—XIV сторіччях місто було одним із осередків поширення релігійної течії катарів, або ж альбігойців — християн-послідовників гностичного релігійного руху. Для боротьби з ними католицька церква 1209 року розпочала Катарський хрестовий похід — перший хрестовий похід, що був спрямований проти християн і вирізнявся надзвичайною жорстокістю. Ставлення церкви до інакодумців яскраво ілюструють слова католицького абата Арно Аморі, який, відповідаючи одному з фанатиків на запитання про те, як відрізнити католиків від катарів, відказав: «Убивайте всіх! А Господь впізнає своїх». Облога Каркассонна ввійшла в історію як один з найстрашніших епізодів хрестового походу, який поклав початок багаторічним Альбігойським війнам (1209-1229).

158

Рутильований кварц — різновид кварцу, що містить у собі голкоподібні включення рутилу — мінералу класу оксидів та гідрооксидів, діоксину титану. Зазвичай такі голки рутилу мають золотаве забарвлення, проте бувають також і сріблястими, мідно-червоними та чорними.

159

Цехін (від італ. zecca — карбівня або ж араб. siccah — карбована монета; італ. і вен. zecchino) — старовинна високопробна венеційська золота монета, різновид золотого дуката, яка була в обігу в багатьох країнах Європи, зокрема й на українських теренах. Цехіни карбували впродовж 1284-1797 років.

160

Крепс — азартна гра в кості, батьківщиною якої вважають Новий Орлеан, а винахідниками — афроамериканських рабів з берегів Міссісіпі. Грають у крепс двома шестигранними костями. Мета гри — передбачити кількість очок, що випадуть під час чергового ходу.

161

В оригіналі — Low Court, себто дослівно «Низький Суд». Імовірно, іронічна форма, утворена від поняття Lower Court — суд нижчої інстанції. Певно, така назва глузливо вказує на суспільне становище (та зріст) підсудного або й натякає на моральні якості представників самого суду, адже слово low вживають також у значенні «ниций», «підлий».

162

Тобто, за 10 ярдів (9,14 м) від центру поля для гри в американський футбол.

163

Герменевтика (від грец. ερμηνευειν— «тлумачити») — напрям наукової діяльності, пов'язаний з дослідженням, поясненням і тлумаченням філологічних, а також філософських, юридичних, історичних і релігійних текстів. Застосований автором термін «медична герменевтика» свідчить про те, що згадані особи є фахівцями з тлумачення медичних текстів.

164

Консорт — чоловік королеви, який не є монархом; принц-консорт.

165

Око циклону — зона спокійної погоди, що утворюється в центрі зрілого циклону.

166

Мімеограф — апарат для одержання відбитків тексту, виготовленого у форті трафарету на провоскованому папері.

167

De nada (ісп.) — «прошу», «нема за що».

168

Термін «поїдач гріхів» (англ. Sin-eater) існує насправді. Він походить з валлійської культури, і його вживають на позначення людини, яка, поїдаючи ритуальні страви, духовно переймала на себе гріхи небіжчика. Зазвичай у кожному селищі був свій поїдач гріхів, якого наймали за певну плату, аби той з'їв ритуальну їжу (зазвичай хліб), яку клали померлому на груди. Переймаючи на себе чужі гріхи, така особа перетворювалася на своєрідний людський еквівалент офірного цапа, людину, яка була потрібна суспільству, але яку водночас уникали й зневажали. Найпоширеніший згаданий обряд був у Вельсі та у сусідніх із Вельсом теренах, причому, попри несхвалення церкви, згадки про нього зустрічаються до початку XX століття.

169

Томте — у шведському фольклорі — хатній дух, який, якщо ставитися до нього з повагою, допомагає господареві, виконуючи хатню роботу. Зображують у подобі маленького бородатого коротуна. Схожий на ніссе та кобольдів.

170

Сирін — у давньоруському фольклорі — діва-птах, яка живе у Вирії і приносить щастя. Зображували у подобі птаха з обличчям вродливої дівчини. Найімовірніше, цей образ запозичений і походить від давньогрецьких сирен. У західноєвропейській традиції Сирін є уособленням нещасної душі.

171

Ніксі — у німецькому й скандинавському фольклорі — чарівні істоти, водяні духи, яких зображують у подобі вродливих дівчат, іноді — з риб'ячими хвостами. Схожі на німф і русалок.

172

7 дюймів дорівнюють 17,78 см; 6,5 дюймів — 16,51 см.

173

Кістяна порцеляна (англ. Bone china) — різновид порцеляни, який окрім каоліну, польового шпату й кварцу містить у своєму складі домішку обпаленого кісткового борошна. Посуд з кістяної порцеляни відрізняється легкістю й тонкістю стінок, які злегка просвічуються, якщо дивитися крізь них на джерело світла. Має колір, що варіюється від блідо-жовтавого до білого.

174

Найімовірніше, алюзія на книжку Shearer's Manual of Human Dissection (автор — E. M. Shearer) — посібник із розтину людського тіла, який видавали впродовж кількох десятиріч і який визнано одним із найліпших лабораторних посібників з анатомування.

175

Gravitas (лат.) — «тяжіння», «вага». Втім, це слово має ще одне значення — «серйозність», «поважність».

176

Немезида (грец. Νεμεσις) — богиня людської долі, покровителька суспільного порядку, уособлення кари богів. Зображували її зазвичай з крилами, з мечем або бичем у руці. У переносному значенні Немезида — кара, відплата.

177

Ім'я Бонґі й сюжет з головою-оракулом запозичено з комедійної п'єси англійського драматурга Роберта Ґріна (1558-1592), що має назву «Чернець Бекон і чернець Бонґі» (первісно — «Почесна історія ченця Бекона та ченця Бонґі» (The Honorable Historié of Frier Bacon and Frier Bongay)). У цій п'єсі, зокрема, йдеться про двох ченців, які захоплювалися алхімією, й про створену ними латунну пророчу голову, яка промовила три фрази, поки дослідники спали й не чули, а тоді впала на підлогу й розбилася на друзки.

178

Габундія — королева фейрі, пов'язана з обрядами плодючості й продовження роду. За переказами, мала доброзичливу вдачу й з'являлася тільки вночі. Фольклористи схильні вважати Габундію одним із імен ельфійської королеви Меб. Ім'я походить від латинського слова Habundia — «та, що має». Цим титулом давні римляни наділяли богиню Артеміду (Діану) як богиню родючості.

179

Імовірно, назва цих створінь є алюзією на творчість Браяна Фрауда (1947) — відомого англійського художника, який працює в стилі фентезі. Значна частина його робіт присвячена фейрі й фольклорним мотивам. Зокрема саме він розробляв образ чарівних істот для фільму «Лабіринт» (1986; реж. Дж. Генсон).

180

Віла — у фольклорі південних слов'ян — жіночий дух річок, лісів і гір; подібна до русалки та мавки. Зокрема, образ віли наводить Леся Українка в поемі «Віла-посестра». Описана віла як чарівна дівчина з розпущеним волоссям і крилами, яка може літати, як птах, живе в горах і володіє колодязями та озерами.

181

Петро Добрий (латинізована форма імені — Petrus Bonus, справжнє ім'я — П'єтро Антоніо Боні) — італійський алхімік часів Пізнього Середньовіччя (XIV—XVI ст.) Найвідомішою працею Петра Доброго є Margarita Preciosa Novella «Нова коштовна перлина», написана близько 1330 року, у якій він виклав принципи алхімії. Саме з цієї книжки взято рядки, що їх читає Джейн.

182

Імовірно, натяк на Морріґан, або Морріґу — ірландську богиню війни, яку ще називали «Велика Пані Ворон» і зображували відповідно як ворону або ж як жінку з головою ворони.

183

Нант — ім'я валлійського походження. Валлійське слово Nant означає «струмок», «потік», яке поширене в топографічних назвах по всьому Вельсу.

184

Зеленозуба Дженні (англ. Jenny Greenteeth), або Лиха Дженні (англ. Wicked Jenny) — персонаж англійського фольклору — річкова відьма із зеленою шкірою, довгим волоссям і гострими зубами, яка любить затягувати дітей у річку й топити.

185

Атріум, або атрій — у давньоримських будинках — приміщення з верхнім освітленням. У сучасній архітектурі атріум — це просторе освітлене приміщення, що простягається вертикально й на кожному поверсі оточене галереями, на які виходять приміщення різного призначення.

186

Кокейн (англ. Cockaigne) — у середньовічному фольклорі — вигадана подоба земного раю, край розкошів, неробства й достатку. Згадки про нього є в різноманітних середньовічних писемних джерелах, зокрема в «Кілдерських поемах», де край Кокейн зображено як землю, де правлять продажні ченці, що живуть у фантастичних розкошах.

187

Lac sans Oiseaux (фр.) — озеро без птахів.

188

Алюзія на Світове дерево — поширений у багатьох міфологіях і релігіях мотив, який є символічною моделлю космосу. Світове дерево є уособленням єдності світобудови, де його корінню відповідає потойбіччя, підніжжю стовбура — світ людей, а кроні — світ богів. Одним із найяскравіших прикладів є Іґґдрасілль — світове дерево в скандинавській міфології.

189

Гола синґулярність — гіпотетичне поняття загальної теорії відносності, що означає гравітаційну сингулярність без горизонту подій, яку, теоретично, можна спостерігати ззовні.

190

Бельґард (фр.) — «гарна вежа». Історично цю назву вживали на позначення вартових веж, вона є поширеним на теренах Франції топонімом. Більшість описаних у цьому тексті веж-хмарочосів названо на честь тієї чи іншої вежі, гори, замку тощо.

191

«Тепер я став смертю, руйнівником світів» — рядок із Бгаґавад-Ґіти, давньоіндійського писання, що є священним для багатьох течій індуїзму. Процитований рядок став всесвітньо відомим 16 липня 1945 року, коли їх промовив Роберт Оппенгеймер (1904-1967), американський фізик, розробник першої атомної бомби, після успішного випробування свого творіння.

192

Годинникове скло — допоміжний лабораторний посуд у формі увігнутого округлого скельця, яке використовують для мікроаналізів, зважування, випарювання й інших лабораторних операцій. Годинникове скло отримало свою назву через схожість зі склом, яке використовували в старих кишенькових годинниках.

193

Піпетка Салі — скляна піпетка для точного вимірювання об'єму рідин. Названа на честь свого винахідника, швейцарського лікаря Германа Салі (1856-1933).

194

Цитометр — пристрій для вимірювання кількості клітин у певній рідині (зазвичай у крові). Конструктивно це предметне скло з невеличкою камерою для рідини.

195

Мікропрепарат, або слайд — предметне скло із розміщеним на ньому об'єктом, готове для дослідження під мікроскопом.

196

Бафомет — демон, одна з іпостасей Сатани. Сиґіл Бафомета — символ, що складається з перевернутої пентаграми, в яку вписана голова цапа. Навпроти кожного променя пентаграми накреслені літери івриту, що складаються в ім'я «Левіафан» (івр. תיזךן. Сиґіл Бафомета є офіційним символом Церкви Сатани.

197

Спритник, або ж трикстер (англ. Trickster — «ошуканець», «спритник», «шахрай») — поширений у міфологіях багатьох народів світу персонаж, який порушує загальноприйняті норми, легко виходить за моральні межі, що в результаті сприяє відновленню ладу чи виробленню нових правил. Зазвичай йому приписують водночас демонічні й комічні риси. У скандинавській міфології образу спритника відповідає Локі, у єгипетський — Сет. Крім того, рисами спритника у фольклорі наділяють різноманітних тварин, наприклад у французькому — Лис Ренар, в українському — Лис Микита.

198

Non sequitur (лат.) — «непослідовний». Уживають на позначення логічної непослідовності чи недоречності певного твердження.

199

Броселіан — зачарований ліс, згадуваний насамперед у циклі легенд про короля Артура. У Середньовіччі цей вигаданий ліс вважали осередком чарів і таємниць. Прототипом йому послужив реальний французький лісовий масив Пампуа, що в регіоні Бретань, департамент Іль і Вілен.

200

Гіндф'яль — гора, згадана в «Сазі про Волсунґів». На вершині цієї гори спала Брунгільда, допоки її не розбудив Сіґурд.

201

Натяк на вуличну банду під назвою Crips (Кульгаві), що діє в Лос-Анжелесі, штат Каліфорнія, від 1969 року.

202

Гном (англ. Gnome) — міфічна істота, що мешкає й пересувається глибоко під землею і яку вважають охоронцем закопаних скарбів. Назву «гном» запропонував у XVI столітті алхімік Парацельс, який вживав її на позначення стихійників (елементалів) землі. Він описував гномів як крихітних істот заввишки в кількадесят сантиметрів, які зазвичай не контактують з людьми і схильні до мовчання. Часто гномів помилково ототожнюють з дворфами.

203

Імовірно, натяк на Амвросія Мойбануса (1494-1554) — німецького лютеранського богослова й реформатора, який був прихильником здобуття жінками освіти.

204

Сарсенові камені — великі брили міцного пісковику. У великих кількостях трапляються у Великій Британії. Сарсенові брили утворилися впродовж льодовикового періоду і містять у собі кремній, який надає їм особливої міцності. Саме з сарсенових брил складено знаменитий Стоунгендж, а також інші мегалітичні споруди, зокрема менгіри — прямовисно поставлені кам'яні брили, як та, про яку йдеться в цьому тексті.

205

Ужите в оригіналі англійське слово disenchanted, яке означає «розчарований», у наведеному фрагменті можна тлумачити також дослівно, себто як «позбавлений чарів», «такий, що втратив свою чарівність».

206

Жад (англ. jade) — загальна назва мінералів, що мають щільну будову й колір, який різниться від білого до темно-зеленого. Широко використовують у прикрасах. Найпоширенішими різновидами жаду є нефрит і жадеїт.

207

Омфал (від грец. omphalos) — священний камінь, імовірно, метеорит, який зберігався в храмі Аполлона в Дельфах і який вважають центром (пупом) землі.

208

Геомантія — методика пророкування, що походить з арабських країн і ґрунтується на тлумаченні знаків та візерунків на землі, що утворюються внаслідок підкидування жмені землі, камінців або піщинок.

209

Флокування (англ. flocking, від flock — «пачоси») — спосіб оздоблення поліграфічної продукції. Полягає в нанесенні коротких (0,2—12 мм) волокон (так званого «флоку») на основу, вкриту клеєм, для отримання текстурного оздоблення.

210

Нічвиди (англ. Night-gaunts) — істоти з творів Г. Ф. Лавкрафта (1890— 1937). Віддалено схожі на людей, проте мають надзвичайно худі й довгі чорні тіла, вкриті гладкою, схожою на ґуму, шкірою. Мають пару загнутих досередини рогів, довгий шпичастий хвіст і можуть літати за допомогою пари перетинчастих крил. Не розмовляють і не видають ані звуку.

211

Грозові карги (англ. Storm hags, шотл. Cailleachan) — у шотландській міфології — група карг, які є уособленнями стихійних сил природи, насамперед в її руйнівному аспекті. За переказами, грозові карги здатні викликати поривчасті вітри, улаштовувати бурі й грози на суходолі та здіймати шторми на морі.

212

Форміка, або Formica Laminate — кількашаровий жаротривкий композитний матеріал, який винайшла американська компанія Westing house Electric Corporation 1912 року. Первісно його використовували в електротехніці як заміну слюди (англ. Mica), звідки й походить назва цього матеріалу (for mica — дослівно — «замість слюди»). Завдяки своїй міцності форміка має чимало застосувань, зокрема нею покривають стільниці.

213

Vis Plastica (лат.) — «формотворча сила». Латинізована форма терміна, який запропонував Арістотель під назвою ентелехія — формотворча сила, яка створює органічне життя з неорганічної матерії. На думку Арістотеля, саме ця сила вивільнює внутрішнє прагнення руху, що в прихованому вигляді закладене в усьому сущому.

214

В оригіналі — Tarapple. Таку альтернативну назву дістало дерево каініто (лат. Chrysophyllum cainito) за свої темно-пурпурові, майже чорні плоди, дещо подібні до яблук (від англ. tar — «дьоготь»). Імовірно, авторський натяк на згадані раніше чорні яблука.

215

Стрічка Мебіуса — поверхня з лише одним боком і лише одним краєм (у тривимірному евклідовому просторі), є найпростішою з неорієнтованих поверхонь і водночас лінійчатою поверхнею. Була незалежно відкрита 1858 року німецькими математиками Авґустом Фердинандом Мебіусом і Йоганном Бенедиктом Лістинґом.

216

У наведеному фрагменті зображено пляшку Кляйна — замкнену односторонню поверхню, що не має країв. Уперше цю фігуру описав 1882 року німецький математик Фелікс Кляйн. Пляшка Кляйна в тривимірному просторі завжди має лінію самоперетину. Її можна утворити з двох стрічок Мебіуса, склеївши їх по граничних лініях.

217

Метемпсихоз (давньогрец. μετεμφυχωσις— «переселення душ») — релігійно-філософська доктрина, згідно з якою безсмертна сутність живої істоти перевтілюється знову й знову з одного тіла в інше. Відома також під назвами реінкарнація, перевтілення та переселення душ.

218

За народними повір'ями, фейрі бояться церковних дзвонів і святої води, тож цілком природно, що згадка про них править у світі фейрі за лайку.

219

Підвішені до стелі опудала крокодилів й алігаторів були характерним атрибутом майстерень і робочих кабінетів магів, алхіміків, а згодом — аптекарів і хіміків. Походження такого символізму достеменно невідоме. Імовірно, у такий спосіб власник приміщення показував, що має доступ до найрідкісніших і найекзотичніших інгредієнтів. Існує також версія, яка пояснює це подібністю крокодилів до міфічних істот — виверн, яких вважали уособленням недуг.

220

Царська вода (лат. Aqua regia) — суміш концентрованих кислот — нітратної та хлоридної. Є надзвичайно сильним окиснювачем. Розчиняє більшість металів, зокрема золото, за що й отримала від алхіміків назву «царська вода», оскільки золото вважали «царем металів».

221

Ангстрем (Â) — одиниця довжини, дорівнює 10—10м, або одній десятимільйонній міліметра. Названа на честь шведського вченого Андерса Йонаса Анґстрема (1818—1874). Застостовують для вимірювання розмірів атомів, відстаней між ними й довжини хвилі електромагнітного випромінювання в різних ділянках спектра.

222

Натяк на раманівське розсіювання — непружне розсіювання світла зі збудженням атомних коливань. Це явище відкрив 1928 року індійський фізик Чандрасенкар Раман, якого за це відкриття 1930 року удостоїли Нобелівської премії з фізики. Раманівське розсіювання широко використовують для вивчення коливальних спектрів молекул, характеристики поверхні кристалів тощо. Застосовують у раман-спектроскопії — спектроскопії, в основі якої лежить здатність молекул до непружнього (раманівського) розсіювання монохроматичного світла.

223

Спрайт (англ. sprite) — термін, який має декілька значень. Насамперед спрайт — це загальна назва для ельфів, фей та піксі, які відрізняються особливо непередбачуваним характером. Також спрайтом називають досі малодосліджений різновид електричного розряду, уперше зареєстрований 1989 року і схожий на спалах блискавки нетипового червоного або синього кольору. Судячи з контексту, в якому автор вживає цей термін, можна сказати, що обидва ці тлумачення тією чи тією мірою описують згадане в цьому фрагменті створіння. Надалі слово спрайт вживають лише в першому значенні.

224

Натяк на так званий закон взаємного тяжіння — магічний закон, згідно з яким між особами чи об'єктами, які контактували між собою, встановлюється певний нематеріальний зв'язок, унаслідок якого вони притягуються одне до одного.

225

Ґладсгайм (від давньоскандинавського Gladsheimr — «світлий дім») — у скандинавській міфології — місце в Асґарді, де розташоване житло бога Одіна — Вальгалла.

226

Карбонек (від валлійськ. Caerbannog — «гірський замок») — у циклі легенд про короля Артура — замок на високій горі, в якому зберігається гіпотетична християнська святиня — Святий Ґрааль.

227

Назва складена з двох частин: Фата (англ. Fata) — «фея», у цьому тексті також у значенні — «вельможна ельфійка» та Мума Падурі (рум. Мита Pãdurii — «мати лісу») — у румунському фольклорі — огидна стара жінка, яка живе в хатині, захованій у лісових хащах. Вона є захисницею тварин і рослин, зцілює поранених звірів і відновлює ліс, якщо тому загрожує загибель, а також віднаджує від лісу людей, наганяючи на них страху та зводячи їх з розуму.

228

Maleficium (лат.) — чаклунство для завдання шкоди (наслання хвороби чи іншого нещастя) іншій особі. Це слово тотожне таким українським поняттям, як «причина» та «пороблення».

229

Фавн — одне з найдавніших божеств у римській міфології; покровитель лісів, отар і пастухів. Ототожнюють із давногрецькими сатирами — нижчими лісовими й гірськими божествами. Тут, очевидно, алюзія на міф про Марсія — сатира, який, хизуючись своїм умінням грати на флейті, викликав на змагання бога Аполлона і переміг того. За це Аполлон наказав живцем здерти з Марсія шкіру.

230

La jettatura (іт.) — «прокляття лихого ока» — поширений у багатьох культурах забобон, який полягає у вірі в те, що погляд деяких людей може мати поганий вплив. Це слово тотожне таким українським поняттям, як «пристріт» та «вроки».

231

Цей та попередні два рядки насправді є дещо зміненими рядками з поеми «Видіння Сера Лонфаля» (Vision of Sir Launfal) (1848), автором якої є американський поет і прозаїк Джеймс Рассел Ловелл (1819-1891).

232

Перший рядок балади «Безжальна красуня» (Le Belle Damesans Mersi) (1848), автором якої є англійський поет Джон Кітс (1795—1821). У цій баладі йдеться про безіменного лицаря, який закохався в загадкову фею.

233

В оригіналі вжито ім'я Bossy. Це слово вживається на позначення особи, яка полюбляє керувати іншими, а також можуть вживати на позначення корови чи теляти.

234

Бука (валлійськ. bwca) — у валлійському фольклорі — добрий хатній дух. Вважали, що, поки сім'я господаря спить, бука порядкує в домі, наводячи лад. Натомість господар залишав для буки миску вівсяної каші, трохи пшеничного хліба й солодкого молока.

235

Кобблі (англ. cobbly) — потойбічні істоти з роману Кліффорда Д. Сімака «Місто» (1952). Кобблі мешкають у паралельній версії Землі, так званому «світі кобблі», тож у нашому світі відчувати їх можуть лише собаки. Кобблі, як побіжно зазначає Сімак у названому романі, схожі на гоблінів або ж навіть ототожнюють з ними. (It's a ghost, a goblin, a cobbly).

236

В оригіналі — Infangthief and Outfangthief. За часів Середньовіччя в англосаксонській системі права таку назву мали привілеї, що їх Корона дарувала землевласникам. Ці привілеї полягали у праві землевласника на свій розсуд вершити правосуддя над упійманими злодіями. Поняття Infangthief (дослівно — «злодій, упійманий у межах») стосувалося злодіїв, упійманих у межах володінь землевласника; Outfangthief (дослівно — «злодій, упійманий поза межами») — злодії, які скоїли злочин у межах володінь землевласника, проте були впіймані деінде. В обох випадках власникові надавали одноосібне право здійснювати швидкий суд і страчувати злодія на місці (саме так зазвичай і чинили щодо бідноти) або вимагати за нього викуп у сумі, що залежала від його чину.

237

«Невимовні культи» (нім. Unaussprechlichen Kulten, англ. Nameless Cults, Unspeakable cults) — вигадана окультна книжка, що фігурує в багатьох «міфах Ктулху» — міжавторському літературному циклі, започаткованому Говардом Філіпсом Лавкрафтом і значно розширеному його послідовниками. Уперше цю книжку згадано в оповіданні «Діти ночі» (1931) Роберта Говарда (1906— 1936), в якій ідеться про культи, що існували до появи людини, й про прадавніх божеств.

238

Вікунья, або віґонь (Vicugna vicugna) — тварина з родини верблюдових, єдиний представник роду Vicugna. Вовну вікуньї вважають найрідкіснішою та найдорожчою у світі.

239

Юнко сірий (лат. Junco hyemalis) — вид птахів роду юнко родини вівсянкових, представник північноамериканських горобиних, які досить поширені у помірних широтах Північної Америки.

240

Косатці (лат. Papilioninae, англ. Swallowtail butterfly) — підродина метеликів родини Косатцеві. Яскраві денні метелики, живуть у всьому світі, найбільш поширені у тропіках.

241

Кампаніла (італ. Campanile) — загальна назва дзвіниці, що побутувала в архітектурі Середньовіччя та Ренесансу. За плануванням є квадратною, рідше — круглою в основі. Зазвичай розташована окремо від основної будівлі. Найвідомішими кампанілами у світі є Пізанська вежа, кампаніла Джотто при флорентійській катедрі Санта-Марія-дель-Фйоре та кампаніла базиліки Св. Марка у Венеції. У XX столітті декілька неоготичних кампаніл було зведено в США, переважно на території університетських кампусів. Імовірно, одна з них і послужила прототипом для зображеної в цьому творі.

242

Тінтаґель — замок у Корнволі, нині зруйнований. За легендами, саме в стінах цього замку було зачато короля Артура.

243

Орґулос (Orgulous) — назва цього хмарочоса в перекладі із середньо-англійської мови означає «гордий».

244

Брансток (від давньоскандинавського Barnstokkr) — у скандинавській міфології — легендарний дуб, що росте посеред зали короля Волсунґів.

245

Усіх ґарґуйлів у цьому тексті названо на італійський манер, і їхні імена містять у собі назву місця, де вони мешкають. У перекладі з італійської їхні ймення означають: Sordido di Orgulous — Хитрун з Орґулоса; Lordo di Branstock — Нечепура з Бранстока; Sozzo di Tintagel — Замазура з Тінтаґеля.

246

Нехбет — верхньоєгипетська богиня, покровителька влади фараона. Оскільки священною твариною цієї богині був коршак, Нехбет зображали як жінку з пером коршака на голові, у білій короні Верхнього Єгипту або як коршака, який ширяє в небі.

247

Touché (фр.) — «дотик». Термін вживають у фехтуванні на позначення влучного удару (уколу) шпагою. У переносному значенні означає визнання співрозмовником влучності словесного уколу, на який він не може нічого відповісти.

248

Палімпсест — старовинний рукопис, зазвичай пергаментний, з якого стерто попередній текст, а на його місці написано новий.

249

«Це маленький крок для людини, але велетенський стрибок для людства» — знаменита фраза, що її 21 липня 1969 року сказав американський астронавт Ніл Армстронґ (1930—2012), перш ніж зістрибнути з останньої сходинки місячного посадкового модуля на поверхню Місяця і стати першим землянином, який ступив на цю планету.

250

Коментарі Ніла Армстронґа під час дослідження поверхні Місяця й збору проб місячного ґрунту.

251

Фраза, яку сказав 37-й президент США Річард Ніксон (1969-1974) під час двохвилинного сеансу телефонного зв'язку з астронавтами Нілом Армстронґом, Майклом Коллінзом і Баззом Олдріном, які висадилися на Місяць.

252

Англійське слово Bugaboo (Бабай) має також сленгове значення, яке можна передати українською як «надокучлива особа», «набридайло», «причепа».

253

Алхімічний шлюб, або королівське чи хімічне весілля — в європейській алхімічній традиції — ідея священного шлюбу, сполучення чоловічого й жіночого принципів, поєднання протилежностей, а також ідея смерті (зазвичай у формі вбивства) і воскресіння.

254

Шокове заморожування (англ. Flash-freezing) — спосіб швидкого заморожування, за якого волога, що міститься всередині заморожуваного об'єкта, рівномірно розподіляється, утворюючи велику кількість кристалів. Застосовують у хімії, фізиці, метеорології та харчовій промисловості.

255

В оригіналі — Pentecost, що означає «Трійця», а також «русальний тиждень», або ж «русалії».

256

Очевидно, назву хмарочоса запозичено в лікарського засобу лоназеп, або лоназепам — транквілізатора, який застосовують для усунення судом під час епілептичних нападів, а також під час лікування тривожних розладів і панічних атак.

257

Anowre — слово, що в перекладі з корнської означає «бувай», «прощавай».

258

Кедбері (англ. Cadbury castle) — укріплене городище часів бронзової та залізної доби, розташоване на пагорбі в графстві Сомерсет, Велика Британія. Городище має іншу назву — Камалет й асоціюється з Камелотом, легендарною фортецею короля Артура.

259

Сьюіншилдс (англ. Sewingshields, або ж Milecastle 35) — один із фортів Адріанового валу — потужного захисного укріплення на території римської провінції Британія, збудованого 128 року н.е. за панування імператора Адріана. Від форту Сьюіншилдс до нашого часу збереглися підмурівки. Існує версія, згідно з якою саме під руїнами форту Сьюіншилдс розташована могила короля Артура, в якій той спить до часу, коли стане потреба в порятунку країни.

260

Ломбардійський замок (італ. Castello di Lombardia) — замок у муніципалітеті Енна, що на острові Сицилія. Відомий тим, що під замком був розташований прадавній храм Керери, римської богині родючості, осередок культу цієї богині.

261

Імовірно, назва запозичена у замку Ворм, або ж Терворм, розташованого в громаді Герлен, Нідерланди.

262

Імовірно, ідеться про замок Кілтон у Йоркширі, Велика Британія, власником якого у XIII столітті був сер Річард де Альта Ріпа.

263

Мелвалес — замок, який згадують у валлійських легендах і казках.

264

Каер-Ґвідіон (валлійськ. Caer Gwydion — «замок Ґвідіона») — у валлійській міфології — замок короля фейрі, Ґвідіона аб Дона. За переказами, був розташований на небі, поміж зірок. На честь цього легендарного замку валлійці традиційно називають Чумацький Шлях.

265

В оригіналі — nymph — слово, що вживають у кількох значеннях, зокрема «личинка», а також «німфа» й «вродлива дівчина». У цьому контексті тією чи іншою мірою доречні всі три тлумачення.

266

Термальна колона — висхідний потік повітря в атмосфері, утворений внаслідок нерівномірного нагрівання приземного шару повітря під впливом сонячних променів або інших чинників. Такі колони виникають над особливо нагрітими ділянками земної поверхні, менш щільне тепле повітря над якими піднімається вгору. Це явище використовують великі птахи й пілоти планерів як «ліфт», щоб піднятися вгору без витрат енергії.

267

Сорокопуд (лат. Laniidae) — невеликий хижий птах ряду горобцеподібних із загнутим дзьобом і кігтями. Харчується комахами, дрібними птахами й тваринами.

268

Ґетто-бокс (англ. Ghetto box) — сленгова назва бумбокса.

269

Поплін (фр. popeline, від італ. Рараlіпо — «папський», оскільки вперше начебто було вироблено в резиденції папи в Авіньйоні — шовкова, напівшовкова, бавовняна або виготовлена з хімічних волокон дрібнорубчаста тканина полотняного переплетення.

270

Прізвисько персонажа є промовистим. Коноплянка (лат. Acanthis cannabina; англ. Linnet) — співочий птах родини в'юркових ряду горобцеподібних.

271

Вайт (англ. Wight) — первісно — у давньоанглійській мові так називали розумних живих істот, синонім людей загалом. Згодом словом «вайт» почали позначати певних істот, які повстали з мертвих. Першим у такому значенні його вжив англійський письменник Вільям Моріс (1834-1896) у своєму перекладі давньоісландської «Саги про Ґреттіра», називаючи драуґра (ожилого мерця) barrow-wight (вайт з кургану), себто мерцем, який ожив і полишив місце свого поховання. Відтоді в численних літературних творах слово «вайт» стали вживати як синонім ожилих мерців.

272

Кістяна Голова (англ. Bone Head) — прізвисько персонажа є алюзією на сленгове слово Bonehead, яке вживають на позначення тупої, повільної та впертої особи, а також на позначення скінгедів-неонацистів.

273

Блекворк — стиль татуювання, який передбачає щільне нанесення татуювання чорною фарбою на великі ділянки тіла.

274

Сонячні колеса — знаки, що символічно зображають сонце. До найпоширеніших солярних знаків належать сонячний хрест, трискеле й свастика, про яку, найімовірніше, і йдеться в цьому реченні.

275

Довгі кургани (англ. Long barrows) — загальна назва архітектурних пам'яток, поширених у Західній Європі часів раннього неоліту; кургани сягають від 20 до 70 метрів завдовжки, насипані із землі чи складені з великих кам'яних брил. Деякі з них мали окремі камери. Їх використовували як місця масових поховань.

276

Гоґсгед (від англ. hogshead — «кабаняча голова») — міра ваги й одиниця виміру об'єму рідини, а також традиційна англійська назва для великих дерев'яних діжок. Одиниця вимірювання залежить від того, що саме нею вимірюють. Коли йдеться про алкогольні напої, то під словом гоґсгед слід розуміти діжку об'ємом 238,5 л, у якій цей алкоголь транспортують та зберігають.

277

Боґґарт (англ. Boggart) — в англійському фольклорі — капосний хатній дух, або злостивий дух місця. Хатній боґґарт завдає дрібних збитків, змушує речі зникати, а молоко — скисати. Боґґарти, що живуть на болотах або в норах, здатні на зліші вчинки й викрадають дітей. За переказами, добрі хатні духи — буки — можуть перетворитися на боґґартів, якщо їх скривдити або розізлити. Зображують боґґартів як надзвичайно потворних людиноподібних істот.

278

Гітерспрайт (англ. Hythersprite) — в англійському фольклорі — різновид фейрі, що зустрічається здебільшого в Норфолку. Ними лякають неслухняних дітей, застерігаючи, аби ті не гуляли затемна, бо гітерспрайти їх украдуть. Описують їх як невеличких людиноподібних істот піщаного кольору, які здатні набувати подоби берегових ластівок. За переказами, вони цінують людську доброту й можуть повертати додому дітей, які заблукали.

279

Дублет — різновид куртки, поширений у XIV—XVII століттях. Це був перший одяг, який щільно прилягав до тіла, тому його зазвичай носили під верхнім одягом і могли одягати під обладунки. Виготовляли дублети з вовняної тканини з лляною підкладкою.

280

В оригіналі — croppy lads. Тут, імовірно, є натяк на учасників Ірландського повстання 1798 р., під час якого ірландці виступили проти панування Великої Британії на ірландських землях. Ті повстанці дістали прізвисько Croppies за короткі стрижки, що їх вони носили на противагу поширеним серед тогочасної британської аристократії напудреним перукам. Зокрема, на згадку про ті події в ірландському місті Тралі встановлено пам'ятник учасникові повстання, що має назву Croppy boy.

281

Зеленомундирники, або зеленожупанники (англ. Greencoaties) — місцева назва болотяних фейрі, що побутує в Лінкольнширі. Цим фейрі приписують здатність керувати водами й туманами, зображують їх убраними в зелені жупани й червоні шапки. У цьому творі слово «зеленомундирник» вжито на позначення представників ельфійських силових структур.

282

Лютен (фр. lutin) — у фольклорі деяких регіонів Франції — маленька людиноподібна істота, різновид доброго хатнього духа, схожий до англійських гобґоблінів і бравні.

283

В оригіналі — Mimsies — вигадане слово з вірша «Жербельковт» (англ. Jabberwocky) з повісті-казки «Аліса в Задзеркаллі», де його вжито як прикметник для опису худих занедбаних птахів. Як і більшість слів у цьому вірші, слово Mimsy є вигадкою Льюїса Керрола й складається зі слів Miserable (журливий, жалюгідний) і Flimsy (кволий, слабкий, здихля); отже, перекласти його можна як журдихля (журливий + здихля). Крім того, mimsy вживають як сленгове слово на позначення піхви.

284

Порфір — гірська порода з фенокристалами лужного польового шпату, кислого плагіоклазу, кварцу, біотиту в основній масі, що складається з тих самих мінералів. Може мати сіре, жовте, рожеве й буре забарвлення. Деякі порфіри мають високі декоративні якості, і їх використовують для виготовлення предметів декоративно-ужиткового мистецтва та як оздобний камінь.

285

Контактний кайф (англ. Contact high) — психологічний феномен, який полягає в тому, що цілковито твереза людина, потрапивши в середовище людей, які перебувають під дією рекреаційних наркотиків, може й сама пережити стан наркотичного сп'яніння, не вживаючи водночас жодних психоактивних речовин.

286

Вотлінґ-стрит (англ. Watling Street) — алюзія на однойменний прадавній шлях, який існував ще за часів кельтів і дотепер пролягає теренами Англії та Вельса. Первісно ця дорога сполучала Кентербері та Сент-Олбанс, а згодом її продовжили та вдосконалили римляни, і звідтоді вона простягається від Дувра через Лондон до Роксетера. Назва походить від давньоанглійського слова wealhas — «чужинці», себто дослівно назву шляху перекладають як «дорога для чужинців».

287

Кокатрис — міфічна істота, подібна до дракона з півнячими головою та ногами. Кокатрис є різновидом василіска; ці назви часто вживають як синоніми.

288

Барґест — в англійському фольклорі — безжальна до живих потойбічна істота, що найчастіше постає в подобі великого й лютого чорного собаки з величезними зубами та пазурами. З'являється лише вночі та може налякати свою жертву до смерті.

289

Натяк на легенду про привида англійського замку Гілтон, відомого під іменем Cauld Lad. За переказами, барон Гілтон за якусь провину наказав убити хлопця, який служив у нього конюхом, і той по смерті повернувся в подобі примари й став чинити шкоду в замку. Дістав своє прізвисько через те, що кухар, побачивши його якось вночі, переказував, ніби привид мовив «I'm cauld» (мені холодно), тому той віддав примарі свій теплий плащ.

290

Гоґбун (англ. hogboon) — у шотландському фольклорі — різновид гобліна, який, за переказами, мешкає в курганах на Оркнейських островах, охороняючи похованих там пращурів місцевих мешканців. Вважають, що в більшості поховальних курганів на цих островах живе один гоґбун, який є духом-охоронцем такого поховання та постає з духа батька-засновника того чи іншого роду.

291

Ідеться про різновид відпустки під назвою себетікл (англ. sabbatical від івр. shabbat) — це тривала, до 11 місяців, оплачувана відпустка, що її надають зазвичай раз на 7—10 років за тривалого стажу роботи на підприємстві. Поширена в США, використовується, зокрема, науково-викладацьким складом для відпочинку, подорожей та написання наукових робіт. У зв'язку з відсутністю такого виду відпустки в українських реаліях перекладач вживає найближчий його відповідник — творча відпустка.

292

Слово Incolore в перекладі з італійської означає «безбарвна».

293

Термаґант — ім'я, яким через брак інформації про іслам у середньовічній європейській літературі називали верховне божество мусульман. Термаґанта зображали сварливим стариганем у довгому халаті й східному тюрбані. Крім того, в англійській мові слово termagant використовують у значеннях «зла, сварлива жінка, мегера», а також «надміру владна, надокучлива жінка».

294

Трекове освітлення — спосіб освітлення, за якого світильники кріплять на шинопроводі й можуть регулювати для створення акцентного освітлення.

295

Сідлоподібна поверхня — форма всесвіту, який у фізичній космології називають відкритим, або незамкненим. Такий всесвіт має від'ємну кривину, що надає йому форми сідла. Він безмежний і не має скінченного об'єму.

296

Зикурат (аккад. Ziqqurrat — «вершина») — східчаста культова споруда в Стародавньому Межиріччі. Це була вежа, оперезана зовні сходами або пандусами, що вели на вершину. Такі споруди, датовані від 2235 до 1520-х рр. до н.е., типові для вавилонської, еламської, ассирійської та шумерської культур. Зикурати також були першими в історії людства центрами науки, своєрідними обсерваторіями, в яких жерці спостерігали за небесними світилами та життям Всесвіту.

297

Момент інерції — скалярна величина, що є мірою інертності для обертального руху аналогічно до маси для поступального.

298

Рифейські гори — в античній міфології — гори, де мешкав північний вітер Борей. Крім того, це топонім, що фігурує в працях численних античних авторів, одначе розташування цих гір є непевним. Одні автори розміщували їх за Північним полярним колом, інші — в Альпах, ще інші — на півдні тощо. Є версія, що під Рифейськими горами насправді мали на увазі Карпати. У всякому разі всі античні автори доходять згоди в тому, що ці гори холодні й укриті снігами.

299

Типове для прадавніх часів зображення Богині-матері. Зокрема, так звані палеолітичні «Венери» мають характерні спільні риси: великі груди, стегна й живіт. Голова та руки в таких зображень зазвичай не виражені або відсутні.

300

Прізвище персонажа Jouissante походить від французького слова Jouissance, що означає «втіха», «насолода», а також «оргазм».

301

Шлях лівої руки (англ. Left-Hand Path) і Шлях правої руки (англ. Right-Hand Path) — терміни на позначення двох різних типів західної езотеричної традиції. Послідовники Шляху лівої руки вважають за головну мету саморозвиток особистості. Цей Шлях асоціюється з чорною магією й чорним шаманізмом, на противагу Шляху правої руки, послідовники якого зосереджені на підпорядкуванні особистості одному чи кільком богам. Тут термін «Шлях лівої руки» вжито як своєрідний відповідник лівих політичних сил.

302

Слово Corvo перекладають з італійської як «ворон», «крук».

303

Парвеню (фр. parvenu; від parvenir — «досягти успіху») — розмовний термін на позначення осіб, які, походячи з низів соціальної ієрархи, досягли успіху в суспільстві, здобувши як матеріальне благополуччя, високий соціальний статус, так і найчастіше — значні владні повноваження. Українським відповідником може бути слово «вискочень» або «випанок».

304

Психопомп (грец. Ψυχοπομος — «провідник душ») — у різноманітних віруваннях — істота, дух, янгол або божество, яке супроводжує душі померлих у потойбічне життя та забезпечує їхній безпечний перехід.

305

Водяниста волога камер ока (лат. humoraquosus) — прозора желеподібна рідина, що заповнює передню й задню камери ока.

306

Нумен (від лат. Numen — «божество», «божественна присутність», «божественна воля») — термін, яким послуговуються на позначення чиєїсь присутності (переважно містичного чи божественного), яка викликає відчуття святобливого трему.

307

Гіперборея (з давньогрецької 'Υπερβορεια — «за Бореєм», «за північним вітром») — у давньогрецькій міфології — легендарна країна, де жив блаженний народ гіпербореїв. Гіпербореї присвячено чимало інформаційних джерел, здебільшого паранаукового чи окультного спрямування. За найпоширенішою версією, Гіперборея була на острові (або материку) в Північному Льодовитому океані, який згодом затонув.

308

Фалернське вино — вино, яке виготовляли з чорного винограду сорту Альяніко, що ріс на схилах гори Фалернус на кордоні Лація та Кампанії. Було найвідомішим вином Стародавнього Риму, яке згадували у своїх працях чимало античних авторів.

309

Родні Денджерфілд (1921-2004) — американський комік, актор і продюсер, знаний своїми самоіронічними виступами.

310

У безладній мішанині слів Тобі можна вловити фрагменти декількох промов 41-го президента США Джорджа Буша-старшого (1924-2018) щодо низки історичних подій початку 1990-х, зокрема завершення «холодної війни», війна у Перській затоці (велике значення в ході якої мали американські бомбардувальники) й заснування благодійної організації «Тисяча променів світла».

311

Bel chose (фр. — дослівно «прекрасна (мила) річ») — евфемізм на позначення піхви. Уперше вжив у своїх творах англійський поет Джеффрі Чосер (1344-1400), а його сучасники запозичили й собі.

312

Диверсифікація (новолат. diversificatio — «зміна», «різноманітність»; від лат. diversus — «різний» і facere — «робити») — володіння найрізноманітнішими фінансовими активами, кожен з яких має різний рівень ризику, щоб знизити загальний ступінь ризику портфеля загалом.

313

Гурії (араб. ؤروح — «чорноокі») — райські діви, які, згідно з Кораном, будуть дружинами праведних вірян у раю.

314

Фонограф — апарат для записування й відтворення звуків механічним способом. Найдавнішими аудіоносіями, які використовували для відтворення звуку, були воскові циліндри, поширені протягом 1877-1929 років.

315

Креповий папір — різновид тонкого й міцного складчастого паперу, що використовують як оздоблювальний матеріал.

316

Мудри (від санскр. Mudrà — «печать, знак») — особливі жести, що використовують у ритуальній практиці індуїзму, буддизму та в споріднених із ними містичних вченнях. У йозі й ритуальній практиці тантризму мудри застосовують як магічні прийоми, які допомагають адептові зберегти енергію та вберегтися від усякого зла.

317

Нартекс (від грец. Ναρθηξ — «скринька»), або притвор — у візантійській та ранньохристиянській культовій архітектурі — передпокій, передня частина храму, призначена для кандидатів у члени церкви та покутників. У романській архітектурі ця частина храму називається бабинець.

318

Дисамбулаторій (від лат. Ambulatorium — «місце для ходіння») — термін, яким у християнській культовій архітектурі позначають круговий обхід навколо головної апсиди — виступу у вівтарній частині храму, який є продовженням бічних нав. Призначений для прочан, які оглядають храмові реліквії.

319

Ендемічне захворювання (грец. en — «в»/«в межах» + demos — «люди») — захворювання, поширене серед осіб, які живуть на певній території і постійно підтримується серед цієї популяції без потреби в зовнішніх джерелах.

320

Самість — архетип цілісності особистості, що об'єднує свідоме й несвідоме, які взаємно доповнюються, формуючи цілісність окремого індивіда та забезпечуючи його відокремлення від навколишнього світу.

321

Ім'я персонажа тотожне назві риторичного прийому. Гіпаллаг — рокірування слів у сталих словосполученнях, коли визначення належить не тому слову, до якого має належати, зважаючи на його пряме значення (приміром, «неспокійна ніч», «щасливий ранок», «сонні пагорби» тощо.)

322

Пресбітерій (від лат. presbyterium — «місце для обраних») — термін, яким у християнській культовій архітектурі позначають простір між навою і вівтарем у східній частині храму, перебувати в якому мають право лише священнослужителі.

323

Найімовірніше, ідеться про Геру — давньогрецьку богиню, сестру й дружину Зевса. Гера відома з доеллінських часів і, ймовірно, була верховним божеством до встановлення загальногрецького культу Зевса. Геру вважали покровителькою грецького міста Аргос, у якому містився осередок її культу, тому отримала епітет Аргея — «та, що з Аргоса».

324

Видозмінена форма імені й назви Киносура (від давньогрецького Κυνοσουρα — «собачий хвіст»). У давньогрецькій міфології Киносурою звали ореаду, яка вигодувала малого Зевса на горі Іда, переховуючи того від Кроноса. На знак вдячності Зевс помістив її на небо як сузір'я Малий Віз, найяскравішою зіркою якого є Полярна зірка. Давні греки називали сузір'я Малий Віз Собакою, а Полярну зорю — Собачим хвостом, себто Киносурою. Це ім'я є синонімом провідної зорі. Крім того, в англійській мові слово Cynosure означає також «центр уваги», «те, що вабить до себе».

325

Каер-Аріанрод (валлійськ. Caer Arianrod — «замок Аріанрод») — у валлійській міфології — замок Аріанрод, сестри короля фейрі Ґвідіона аб Дона. Аріанрод була божеством краси, плодючості, долі та перевтілень, а її ім'я валлійською означає «срібне колесо», оскільки її вважали хранителькою срібного зоряного колеса — символу часу й долі. Ім'ям Каер-Аріанрод валлійці традиційно називають сузір'я Північна Корона, серед зірок якого, за їхніми віруваннями, і був одноіменний замок.

326

Цей і попередні два рядки насправді є рядками з поеми «Гоблінський ринок» (Goblin Market) (1858), автором якої є англійська поетка Крістіна Джорджина Россетті (1830—1894). Поема оповідає про пригоду двох сестер, які зустрілися з річковими гоблінами та їхніми підступами. У творі порушено теми спокуси, самопожертви й спасіння. Поема стала шедевром вікторіанської літератури й мала значний вплив на багатьох сучасників поетки, а також, очевидно, на автора цієї книжки.

327

Паврі, або червоні шапки — в англійському й шотландському фольклорі — злостиві міфічні істоти, що мешкали в руїнах покинутих замків на англійсько-шотландському прикордонні, особливо в таких, де раніше коїлися лихі діяння та правили тирани. За повір'ями, ці створіння вмочали шапки у кров своїх жертв, за що дістали назву червоних, або кривавих, шапок. Зображували паврі як низькорослих і кощавих людиноподібних істот з великими зубами, червоними очима, взутих у латні черевики й озброєних піками.

328

Кендімен — мстивий дух жорстоко замордованого темношкірого хлопця, вигаданий персонаж з оповідання письменника Клайва Баркера «Заборонене» (1985), за мотивами якого 1992 року зняли відомий фільм жахів «Кендімен».

329

Червона тинктура — в алхімії — каталізатор трансмутацій, синонім філософського каменя. Тут натяк на фінальну стадію алхімічного процесу, що має латинську назву Rubedo (Червінь). Загалом є чотири стадії алхімічного процесу: Nigredo (Чорнота) — символізує собою поляризацію чоловічого й жіночого принципів, повний розклад первинної матерії та пітьму, яка містить у собі можливість світла; Albedo (Білина) — утворення «Місячної тинктури», придатної до трансмутації в срібло; Citrinitas (Жовтина) — стадія, що містить у собі небезпеку вибуху; Rubedo (Червінь) — завершальна стадія, злиття чоловічого й жіночого принципів, отримання «тинктури Сонця», придатної до трансмутації в золото або ж отримання філософського каменя. Символізує злиття духу та матерії, досягнення просвітленої свідомості. Психоаналітик Карл Ґустав Юнґ (1875-1961) тлумачив ці чотири стадії як етапи, що їх проходить особистість на шляху до розкриття своєї істинної природи. У цілісності цих етапів виявляється самість кожного окремого індивіда. Й алхімічне, і психоаналітичне тлумачення однаково добре надається до опису структури цієї книжки.

330

Атальм, або атам — ритуальний двосічний ніж або короткий меч із намагніченим лезом і чорним руків'ям, який застосовують у неопоганських ритуалах для накопичення та зберігання магічної енергії, для прикликання і контролю потойбічних сутностей та вигнання лихих сил тощо.

331

Сонячний хрест — один з найдавніших солярних символів — коло, в яке вписано хрест. Символізує сонце, а в неопоганських віруваннях означає також і поділене на чотири сезони колесо року. Тут використовують як приціл.

332

Роджер — протокольне слово, що використовують в авіаційних радіо-перемовинах й означає «повідомлення отримане», «так», «вас зрозумів». Походить від першої літери слова Received — «отримане», якою позначали успішне отримання повідомлення в телеграфному зв'язку.

333

РПП — ракети класу «повітря — повітря».

334

Ентелехія — «безсмертна частина», самостійне дійове начало, що має мету в самому собі.

335

Онтологія — філософське вчення про буття, в якому розглядають загальні основи, принципи буття, його структура й закономірності.

336

БС — Брама Сну.

337

Радіоелектронне придушення, або радіоелектронна протидія — сукупність заходів і дій, спрямованих на порушення роботи або зниження ефективності бойового застосування радіоелектронних засобів противника шляхом дії на них електромагнітним або акустичним випромінюванням.

338

Ідеться про шахрайські гральні кості, що заливалися свинцем для зміщення центру ваги.

339

Маґ Мел — в ірландській міфології — потойбіччя, сповнений втіхи райський край, назва якого означає «долина щастя». Змальовують як рай на землі, що був на острові на захід від Ірландії. За переказами, потрапити туди могли не лише померлі, але й живі звитяжці.

340

Прикметний той факт, що 1995 року, за два роки після виходу у світ цієї книжки, за допомогою космічного телескопа «Габбл» було сфотографовано область зореутворення, яка дістала назву «Стовпи творіння» — це величезні стовпи концентрованого пилу й газу, що розташовані в туманності Орла. Світлини цих стовпів матерії стали одними з найвідоміших знімків космосу.

341

Цей і попередні рядки насправді є рядками з елегії «Адоніс» (Adonais: An Elegy on the Death of John Keats, Author of Endymion, Hyperion, etc.) (1821), автором якої є англійський поет Персі Біші Шеллі (1792-1822). Елегію написано на смерть Джона Кітса, і вона частково ґрунтується на творі «Надгробний спів за Адонісом» давньогрецького поета Біона Смірнського.

342

Меляса — побічний продукт цукрового виробництва, густа темна рідина, що залишається після переробки цукрової тростини та цукрових буряків як відходи виробництва цукру. У Канаді та США меляса з цукрової тростини популярна як кулінарний сироп.

343

Шустрики (англ. Nimble men; шотл. Fir Chlis) — у шотландському фольклорі — різновид фейрі, який поділено на два клани, що перебувають у стані війни між собою. За переказами, Полярне сяйво стає червоним від крові цих фейрі, що б'ються одні з одними.

344

Ґрим (англ. Grim) — в англійському фольклорі — потойбічна істота, що являється здебільшого в подобі страшного чорного пса та віщує своєю появою чиюсь близьку смерть. Є різновидом пекельних гончаків.

345

Trans-Am, скорочено від «трансамериканський» — тип кузова, що використовують з 1966 року в спортивних і перегонових автівках різних моделей. Первісно цю назву вживали для тих автівок, які брали участь у Трансамериканському чемпіонаті серед «седанів». Згодом так називали спеціальний тип кузова й модифікації, що додавали потужності й швидкості автівці.

346

Маслкар (англ. muscle car — буквально «м'язистий автомобіль») — клас автомобілів, поширений у США в середині 1960-1970-х років. Авто цього класу були обладнані восьмициліндровими двигунами великого об'єму й потужності. Одним із взірцевих представників маслкарів був Pontiac Firebird (модель Trans-Am було додатково оснащено спойлером і шкіряними сидіннями), що наводить на думку про те, що саме таку модель автівки має на увазі Болдвін.

347

Автошлях США 1 (US Route 1, US 1) — швидкісна автомобільна дорога, що пролягає вздовж усього Східного узбережжя США — від Форт-Кента на кордоні з Канадою (штат Мейн) до Кі-Веста (штат Флорида). Загальна протяжність магістралі — 3825 кілометрів.

348

Форт-Лодердейл — місто на південному сході штату Флорида, що розкинулося на узбережжі Атлантичного океану.

349

Чималий шлях без зупинок, адже відстань між Вашингтоном (а саме в ньому до 1973 року була розташована корабельня BMC США) до Форт-Лодердейла становить близько 1770 кілометрів.

350

Штати Північна й Південна Кароліна.

351

Літл Річард (справжнє ім'я Річард Вейн Пенніман) (1932—2020) — американський піаніст і співак, який стояв біля витоків рок-н-ролу й вважав сам себе «архітектором» цього стилю, стверджуючи, що ця музика є поєднанням блюзу та буґі-вуґі.

352

«Тутті-Фрутті» — одна з найвідоміших пісень Літла Річарда, яку він написав 1955 року. Пісня стала першим гітом й однією з візитівок рок-н-ролу.

353

Історія з білявкою, найімовірніше, є алюзією на так званий алхімічний шлюб — завершальну стадію алхімічного процесу, на якій відбувається сполучення протилежностей, злиття воєдино чоловічого та жіночого принципів, у результаті чого народжується ребіс — гермафродит, якій поєднує у своїй особі протилежні статі й стани та уособлює еліксир життя, або ж філософський камінь. Алхімічний шлюб знаменує собою злиття духу та матерії, просвітлення свідомості, а в юнґівському психоаналізі трактують як стадію розкриття особистістю своєї істинної природи, досягнення самості. Алхімія й езотерика розглядають алхімічний шлюб як результат злиття сірки (символом якої є безкрилий дракон — усоблення стійкого стану, чоловічого принципу) і ртуті (символом якої є крилатий дракон — уособлення леткого стану, жіночого принципу). В алхімічній традиції саме дракон є символом первісної матерії, потрібної для успішного завершення алхімічного процесу.

354

Конкорс (від лат. — «місце сходження вулиць») — велика розподільна зала для пасажирів у транспортній будівлі, якою часто слугує просторий вестибюль.

355

Автоклав — апарат для нагрівання під тиском, вищим від атмосферного.

356

Ідеться про community college — поширений у США й Канаді різновид навчального закладу з дворічним терміном навчання. В українських реаліях відповідником такого коледжу може бути технікум.

357

Університет Карнегі-Меллон — приватний університет і дослідний центр, розташований у місті Піттсбурґ, штат Пенсильванія, США. Університет вважають найліпшим у підготовці фахівців у галузі комп'ютерних технологій. Займається дослідженнями в галузі науки й техніки, інноваціями в царинах робототехніки і штучного інтелекту.

358

Колба Ерленмеєра, або конічна колба — широко використовуваний тип лабораторних колб із пласким дном, конічним корпусом і циліндричним горлом. Колбу названо на честь німецького хіміка Еміля Ерленмеєра, який створив її 1861 року.

359

Сквірел-гілл (англ. Squirrel Hill) — житловий район у східній частині Піттсбурґа. Дістав свою назву через велику кількість чорних вивірок.

360

Пітт — альтернативна назва Університету Піттсбурґа. Кампус університету на сході межує з кампусом Університету Карнеґі-Меллон.

361

Четем — Піттсбурзький приватний жіночий коледж. Від 2007 року — університет.

362

Mazda М-5, або Mazda Miata — назва, що її компанія Mazda запровадила 1989 року для позначення маленьких родстерів, які випускали під її маркою.

363

Шенлі-парк (англ. Schenley Park) — великий муніципальний парк у Піттсбурзі, розташований на захід від району Сквірел-Гілл.

364

«Дюпон» — американська хімічна компанія, одна з найбільших у світі.

365

Джованні Баттіста Піранезі (1720-1778) — видатний італійський гра фік, архітектор, археолог. Відомий фантастичними архітектурними пейзажами. Цікаво, що саме його іменем названо роман «Піранезі» (2020) однієї зі знакових авторок, що пише про Фейріленд, — Сюзанни Кларк. Несподіваний, та ж чи не закономірний збіг, коли йдеться про Край-У-Пагорбах?..