Міне Ґ. Кирикканат

Ніхто

Видавництво Фабула

2019

© Mine G. Kirikkanat, 2016

© О. Кучма, пер. з тур., 2019

© «Фабула», макет, 2019

© Видавництво «Ранок», 2019

ISBN 978-617-09-5836-5 (epub)

Усі права збережено.

Жодна частина цього видання не може бути відтворена

в будь-якій формі без письмового дозволу

власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Кирикканат Міне Ґ.

К43 Ніхто. Роман / пер. з тур. О. Кучма. — Харків : Вид-во
«Ранок» : Фабула, 2019. — 224 с.

ISBN 978-617-09-5573-9

Сюжет цього шпигунського роману взято з реальності. Турецька письменниця Міне Ґ. Кирикканат описує скоєне в 2013 році в Парижі й досі не розкрите вбивство трьох курдських бойовичок і пропонує свою, вигадану, але цілком імовірну версію подій.

Головні герої роману — найманий убивця під кодовим ім’ям Легіонер, а також його наставник К., «ментор» бійців турецьких спецслужб. К. готує «поле» для операції і віддає Легіонерові накази, які той мусить ретельно виконувати. Вдвох вони працюють, мов у братерській зв’язці, і ніколи не відчувають каяття. Втім, час від часу то один, то інший якимось жестом, тиком, маніякальним проявом виказують муки, які вони носять на душі й усіляко стараються їх притлумити.

У романі французька поліція намагається отримати інформацію, що становить державну таємницю й фактично убезпечує злочинців. А перед убивцями теж постають схожі питання, пов’язані з турецькою державною таємницею: кого, навіщо й заради якої мети вони вбивають.

УДК 82-312.4

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо -і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Книга містить криптографічний захист, що дозволяє визначити, хто є джерелом незаконного розповсюдження (відтворення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Попередження

У цьому романі є домішки вигадки.

Це фантазійний сюжет, де реальний факт замаху, здійсненого в Парижі 9 січня 2013 року, в результаті якого загинуло три бойовички РПК [1], вплетено в низку вигаданих політичних змов і злочинів.

Збіги та подібності в деяких іменах, місцях і датах є плодом уяви та мають розглядатися у світлі першого речення.

1 Терористична організація «Робітнича партія Курдистану» (турецька абревіатура — PKK).— Прим. пер.

Терористична організація «Робітнича партія Курдистану» (турецька абревіатура — PKK).— Прим. пер.

[]

Спочатку все було яйцем.

Самці чи самиці, ссавці й не ссавці; все, що плавало, повзало, бігало, літало,— все було яйцем.

І злочинці раніше були яйцем, і їхні жертви.

Життя на Землі було побудовано на тому, що живі істоти, вилупившись із яйця, поїдали одна одну.

Хижаки поїдали травоїдних, а яйця їли навіть зі ще більшим апетитом.

Щоправда, травоїдні на паші теж ковтали яйця менших від себе істот, але то ж мимохіть…

Та навіть найдрібніші комашки — хіба й ті не жерли яйцекладок одне в одного?

Кожна жива істота, вигодувана кров’ю в яйці, жила, поїдаючи живе — чи то рослину, чи то плоть; власне, вона й народжувалася для того, щоб їсти живе.

Отже, жодне яйце не було невинним.

З кожного вилуплювалася тварина, і, хоч би якою вона була, вона мусила вбивати, аби жити та врешті-решт померти.

Так уже повелося.

Ніхто не міг жити, харчуючись камінням. Щойно вилупившись із яйця, кожна жива істота знала про це.

Він теж вилупився хижаком.

Як і всі живі істоти, він теж їв живих істот, особливо полюбляв яйця. Але він швидко зрозумів, що йому замало просто їсти вбитих живих істот.

Його яйце було запліднене не так, як усі.

Він вбиватиме навіть тоді, коли не збирається їсти; він зробить убивство своїм обов’язком, звеличить цей обов’язок і почуватиметься щасливим, чинячи так, як належить.

Він народився вбивцею; робив практично так само, як і всі живі істоти; але він, принаймні, вбивав не навмання, він слугував певній меті.

Бо він був людина.

А зверхність людей над іншими тваринами полягає в віковічному вмінні вбивати заради чогось іншого, крім поживи.

Цю рушійну силу називали розумом.

І він був дуже розумний.

Янгол необхідного зла.

Втілення самої природи.

Сміттяр, що прибирає все непотрібне, трухляве.

Для когось він лицар, для когось — найманий убивця.

Та хоч би ким і чим він був, в очах решти він був Легіонер, у своїх очах — Ніхто.

Відтоді, як він повернувся з війська, минуло три місяці, як помер батько — два.

Дві сестри, мати, боргів по горло.

Мрія про університет пішла в небуття разом із батьком. Але й роботи не було.

Був сніжний зимовий вечір, коли всі сидять по домівках. А в них тієї домівки: комірчина, мов горошина, вітальня, мов квасолина, та пічка посередині. По одному підкидалися полінця — їх-бо обмаль, а на пічці кипіло диво дивне — «весільний суп», юшка на йогурті, до якої мати — вони навіть не спитали звідки — роздобула трохи м’яса.

Коротко кажучи, все було готове для того кривавого весілля, на яке він мав потрапити.

Збиралися сідати до супу, коли у двері подзвонили. У двері до бідних хлопців, які мають стати «янголами смерті», стукають холодними зимовими вечорами.

Це прийшов або хтось із друзів сім’ї — цивільний, або ж офіційна особа, яка стежила за хлопцем, поки той був у війську, оцінювала його.

В його випадку вирішальним стало майстерне володіння штик-ножем. Когось вибирали за володіння вогнепальною зброєю, когось — холодною… Але врешті-решт вони опановували її будь-яку, і навіть голі руки обраних теж ставали зброєю!

У двері дзвонив комісар, товариш небіжчика-батька.

Гість не відмовився від юшки.

Потім відійшли в куток на чоловічу розмову.

Він пройде підготовку. Працюватиме на благо Батьківщини, нації, мусульман, держави, коротко кажучи — на благо СПРАВИ.

Його забезпечать усім необхідним, йому не бракуватиме грошей, але — ніяких відомостей, платні, працевлаштування, посади.

Якщо схоплять або вб’ють — він на державу не працює, його ніхто не знає.

Але про матір і сестер, хай би там що сталося, подбає Організація.

Одразу сплатяться борги, пофарбуються стіни, забулькає в каструлі юшка, сестри підуть до школи. А якщо і вб’ють його, то все це нікуди не подінеться, родина регулярно, щомісяця отримуватиме гроші, лиха не знатиме; та й без помсти не залишать — все буде зроблено як треба.

Таким був одвічний закон тих, хто працював заради свого народу, мусульманської громади, невмирущості держави [2]; коротко кажучи — заради СПРАВИ.

Вперше після смерті батька йому по-батьківськи довіряють, доручають справу, знімають із плечей тягар взамін на самоповагу, наділяють його важливою місією, дбають про сім’ю.

Тут молодість, тут небезпека, шал, відчуття власної вищості.

Що ще треба?

Спершу він виріс у власних очах.

Потім він насправді виріс.

Попервах було дуже важко.

Але він не був самотнім. На всіх щаблях поруч із ним були Старші Брати.

А також товариші, згуртовані в команду, як пальці в кулак.

Він навчився вибирати на своєму пістолеті вільний хід спускового гачка, стріляти через плече товариша в голову бездушного манекена за плечем в іншого товариша, навчився влучати в самісіньке «яблучко».

Він зміцнів, накачав м’язи; очі навчилися дивитись, не мигаючи, руки — не підвертатися в зап’ястях та не тремтіти.

Він повірив у себе й у те, що зможе подолати будь-які складнощі.

Тим часом що складнішими ставали тренування, то менше в групі залишалося людей. Але Абі [3] — Старший Брат — завжди був поруч.

Після занять із рукопашного бою черга дійшла до ближчого знайомства з матеріалом, з яким доведеться працювати,— з трупами.

Побував у моргах. Помацав трупи: старих, молодих, жінок, чоловіків — без розбору. Відчув на дотик трупне задубіння. Звик до ран, крові, смороду.

При цьому не бліднув, не бігав до туалету блювати, вийшовши з моргу й відчувши голод, спокійно їв непросмажені котлети, і в результаті залишився сам — решта групи відсіялася.

На місце тих, хто відсіявся, взяли людей з інших груп. Старший Брат залишався той самий — його Старший Брат.

Останнім етапом була перевірка на моральну й фізичну витривалість.

Для укріплення м’язів передпліччя потрібно було по черзі занурювати руки то в крижану воду, то мало не в окріп.

Він навчився не реагувати на гучні звуки, наче й не було нічого, зберігати спокій там, де всі в паніці розбігалися.

Пістолет мав стати природним продовженням його тіла, частиною його руки.

Серед бійців СПРАВИ шульги трапляються нечасто, тож працювали над пальцями правої руки.

Важливішим від указівного пальця, який лежить на спусковому гачку, був середній палець.

Щоб він міг слугувати м’якенькою опорою для пальця, що лежить на спусковому гачку, його остання фаланга мала вивертатися на 90 градусів. Зробили невеличку операцію на суглобі, зняли трохи хряща. Стало вивертатися як треба.

Потім проводив ночі зі зброєю в руках на мішках із піском; навчився спати так, щоб не застрелитися.

Старший Брат сказав тим, хто зумів залишитися, не відсіятися, що вони отримали такий вишкіл, який можуть дати лише потужні розвідувальні служби, що стоять на сторожі державної традиції. Так, від них вимагали надважкого, надскладного. Але вони могли собою пишатися.

Часті промахи в роботі кілерів-терористів чи мафіозі були зумовлені їхньою грубою та поверховою, несерйозною підготовкою.

Процес очікування після завершення навчання — це теж навчання.

Вони місяцями жили в комірках, схожих на камери. Їм вкладали в голову, що вони служать гідній справі.

Закріпивши знання з однієї іноземної мови, за методиками прискореного вивчення бралися за іншу. Вони навчилися запам’ятовувати побачене, утримувати його в голові, зіставляти.

Як до кого звертатися, де що пити, де що їсти? В Італії сухий мартіні п’ють перед їдою чи після? Кожна деталь мала значення й могла знадобитися в найнесподіваніший момент.

Вони навчилися бачити й розуміти мову тіла.

В їхніх тісних комірчинах з’явилися жінки. Навчили їх порозумінню та любощам в обмеженому просторі.

Нарешті, ніби прив’язані незримою пуповиною, мов до життя, до Старшого Брата, вони були готові вирушити з ним у дорогу.

Коли настав час вилуплюватися з яйця, він першим розбив шкаралупу й вибрався назовні.

Авжеж, він був найкращим із найкращих, і готовий був помірятися силами зі Старшим Братом.

}

2 Такий перелік є цілковитим витвором уяви.— Прим. авт.

3 Старший брат; також використовується як шанобливе звертання до чоловіків, ненабагато старших за віком.— Прим. пер.

Такий перелік є цілковитим витвором уяви.— Прим. авт.

Старший брат; також використовується як шанобливе звертання до чоловіків, ненабагато старших за віком.— Прим. пер.

[]

[]

ЛЕГІОНЕР

(

У Барселоні він обрав для зустрічі ресторан «Лос Караколес».

З першого погляду його увагу привернуло те, як читається назва; він був спробував якось зв’язати її з турецьким словом «каракол» — поліцейський відділок, потім побачив равликів на вивісці, відійшов, деякий час постояв осторонь.

Мовні курси, на які він записався, щойно прибув до міста, розташувалися на пішохідній вулиці Ла Рамбла. П’ять днів на тиждень, виходячи зі сплаченого на рік наперед пансіону і йдучи на курси, де паралельно вивчав іспанську й каталонську, він проходив повз «Лос Караколес».

Помітив — вивчив — отримав результат.

Золоте правило справи, в якій увага інколи за секунду, а подекуди й за долю секунди рятувала життя, а часом уповільнювалася, випробовуючи терпіння, і весь цей час мусила бути неослабною…

За звичкою вивчати й оцінювати кожну дрібницю довкола, власне, мимоволі, став спостерігати й за рестораном.

Напис на прибитій до стіни старовинній табличці закарбував у пам’яті ще до того, як почав вивчати іспанську: Casa fundada en 1835. Сенс був зрозумілий. Його щиро здивував, навіть глибоко вразив вік ресторану.

У краях, де народився, він не бачив жодного ресторану, який був би збудований 1835 року і достояв би дотепер. Власне, був упевнений, що такого немає.

А чи в нього самого хтось із дідів-прадідів жив у 1835 році?

Якщо жив, то де народився, куди переселився — в його країні всі кудись переселялися,— що робив?

Він не знав.

У тій країні, з якої він приїхав, ніхто не знав, що робилося за два покоління до нього. Людська історія ширилася чутками й із плином часу перетворилася на казку, де істина була геть обліплена вигадками.

Слово було раніше за письмо, в його рідному краї оповідки передавалися усно.

Однак він не пригадував, щоб відтоді, коли вперше розплющив очі, коли-небудь дивився на побачені вперше знаки безтямно — хоч би навіть це були іноземні слова, що складалися з абстрактних літер. Він уважно вивчав кожне слово і в кожному слові віднаходив сенс, хай навіть подекуди помилково, як у випадку з виведеним із «каракола» «Караколесом». Не терпів нісенітності. Правдивий чи хибний, але в усьому мав бути сенс. Та, власне, він рідко й помилявся.

Він мав потребу в безпомильності.

У душі він знав про себе, що дуже розумний, і тому — вразливий. Пишався аналітичним складом розуму, а коли сумнівався щодо прийнятого рішення — шкодував, що не пішов вчитися на математика.

Але якби йому запропонували золоті гори й навіть навчання на математичному факультеті найкращого університету, він все одно б не погодився змінити фах. Якби він сидів собі та складав нові рівняння, то емоції накопичувалися б крапля за краплею й не краяли б його.

А він потребував адреналіну в кров.

Точніше, він любив змагатися зі створеною ним же самим небезпекою: лишатися спокійним, коли мав би хвилюватися. Уповільнювати серцебиття достоту так, як уповільнюєш настання оргазму. І він був захоплений цією боротьбою, з якої досі виходив переможцем.

Хоч яким гарним був фасад «Лос Караколеса», але найбільше йому припала до душі вітрина. Вітрина ресторану являла собою кам’яну пічку, оздоблену вишуканими асулехос [4], а інтер’єр нагадував шикарний оджакбаши [5].

Кухарі точними, ніби в майстрів айкідо, рухами кидали на гриль шматки м’яса, й ті пахкали димом; на сторічну пічку ставилися й знімалися пательні, щоразу, як прочинялися двері, линули неймовірні пахощі.

Повз один із закладів він проходив двічі на день, і врешті вирішив, що це «Каталонські м’ясні страви». Роздивився, що за публіка туди ходить. Нарешті одного дня штовхнув двері й зайшов усередину.

І ось тоді йому справді сподобалось.

Ресторанчик, який зовні здавався одноповерховим, являв собою лабіринт зі сполучених між собою сходами залів та кабінетів, що не проглядалися один з одного. Він, безсумнівно, тягнувся аж до завулка, отже, мав і чорний хід.

Треба було розвідати. Звісно, не просто зараз, не з першого разу.

Власне, цілком спокійно можна було обійти приміщення як турист, розглядаючи стіни, геть завішані портретами визначних людей, що відвідали ресторан відтоді, як було винайдено фотографію.

Однак у Барселоні, де в очікуванні роботи збираються «чистильники» з усього світу, будь-якої миті можна було натрапити на колегу — земляка чи іноземця. Хоч він і був готовий до такого випадку, ймовірність якого, на його думку, складала п’ятдесят відсотків, і не надто цим переймався, але з першого ж дня світитися як турист у місці, яке він планував використовувати для зустрічей, йому не хотілося.

Каталонія вже тривалий час точила центральну владу в Мадриді, щоб отримати незалежність від Іспанії, і не допускала іспанську поліцію до питань внутрішньої безпеки. Однак каталонській поліції бракувало як розвідувальної служби, аби боротися з міжнародним тероризмом і злочинністю, так і досвіду. Вакуум, що виник через слабкість місцевої влади, перетворив Каталонію в поліцейському плані
на no man’s land [6]. Її столиця Барселона стала піратським лігвищем, де переховувалися терористи, які перебували у всесвітньому розшуку за червоним бюлетенем, де чекали на клієнтів наймані вбивці та шпигуни. І так тривало роками.

А він був співробітником іноземного морського музею, якого на рік відрядили стажуватися до Морського музею Барселони. Його спеціальність — на основі залишків робити креслення давніх суден і, звісно, реставрувати їх. Щоб мати можливість працювати з артефактами, знайденими в його країні під час прокладення метро під дном моря, він приїхав підвищувати свою кваліфікацію до Барселони, яка мала найбагатшу колекцію, пов’язану з візантійськими суднами, і де було зосереджено найбільше інформації на цю тему.

Щодня, коли музей був відчинений, він працював зранку до обіду, тобто з 10 до 13:30; а після обіду, коли у каталонців була сієста, ходив на мовні курси.

Отже, він неодмінно мав при собі сумку, в якій носив підручники з мови; ще там обов’язково лежав шикарно виданий спеціальний фоліант, присвячений давнім суднам, який одразу впадав в око.

Власне, він не вмів креслити й реставрувати ані старі судна, ані нові. Утім, разом зі снайперськими навичками рук він мав посередні здібності до малювання, а отже, швидко підлаштувався під юних студентів, які вивчали й замальовували кораблі в Музеї, навчився робити те саме, що й вони.

Каталонські спеціалісти, що відповідали за стажування в музеї, списували його теоретичну необізнаність почасти на те, що він турок, почасти на недостатнє знання каталонської. Він вільно розмовляв англійською; французькою — на рівні, який вони між собою називали «асальська французька» [7], але в Музеї вперто викладали каталонською.

Він, який досі ніколи не виходив з того самого місця в той самий час, не з’являвся в очікуваний час в очікуваному місці й звик весь час змінювати маршрути й місця призначення, оце зараз вперше жив у розміреному темпі, мов метроном.

Щодня о 13:30 він спускався в музейну їдальню на обід, ішов додому, брав сумку з книжками й прямував на курси. На зворотному шляху лишав сумку з книжками в пансіоні, перекушував на Меркат де Сан Жузеп, історичному базарі на Ла Рамбла, повертався до пансіону, лягав і дивився телевізор.

Монотонній течії процесу очікування, якій слідував з точністю до міліметра, він дав назву «вегетативний період». У цей період він вештався з сигаретою в зубах, яка частенько очікувала, поки її запалять. А коли доброзичливці-перехожі простягали йому запальничку, щоб підкурити,— спантеличувався. Та ще більше спантеличувався той, хто пригощав вогником, коли він ввічливо відмовлявся.

Суботу й неділю він зазвичай проводив у передмістях Барселони, аби не натрапляти на каравани туристів, де могли трапитися «знайомці».

Він уже давно розкусив, що пересічний європеєць, хай навіть жебрак чи наркоман, звикає до людей, яких бачить щодня в той самий час в тому самому місці, і згодом навіть починає їм довіряти.

Отже, звичка до порядку, якої потрібно уникати під час операції, у місці очікування — Барселоні — викликала довіру.

Найкращим способом вивчити всі ходи й виходи «Лос Караколеса» й убезпечити себе було мозолити очі персоналу, призвичити його до себе, тобто — стати завсідником.

Так він і вчинив. Почав регулярно вечеряти в ресторані.

Першого вечора спочатку пішов до вбиральні, довго-довго мив руки. Потім сів у передній залі на першому поверсі, де дивився, як кухарі пораються біля печі. Щовечора сідаючи в іншому місці, він ретельно вивчив ресторан, закручений, відповідно своїй назві, мов той равлик.

Дізнався, що через чорний хід лише ходить персонал і підвозять продукти. Найпросторіша зала ресторану — на верхньому поверсі — йому, природно, не підходила, бо була віддалена як від входу, так і від чорного ходу.

Урешті-решт зупинився на маленькій підвальній залі без вікон, куди з першого поверху вів пандус. Щоб увійти до цього приміщення, де поміж винних діжок стояло всього кілька столиків, треба було пройти вузьким проходом, який добре проглядався, й де треба було стишити хід. Мало воно й іще одну перевагу, непомітну відразу: безсумнівно, тут був третій вихід, що вів прямо на вулицю, через який закочували діжки.

«Бог трійцю любить…» — промайнуло в голові.

Працівники «Лос Караколеса» швидко звикли до іноземця, який щодня в той самий час з’являвся в ресторані з незапаленою цигаркою в зубах, спершу заходив до вбиральні, а тоді сідав за той самий із нечисленних столиків у підвалі.

Це був молодий чоловік, кремезний, можна сказати, що й гарний. Мав атлетичну статуру, але замкнене, суворе обличчя. Утім, коли він, уважно добираючи слова, намагаючись не помилятися, робив замовлення, голос його звучав приємно, надаючи йому інтелігентності.

Невдовзі кухарі біля печі на вході в ресторан почали вітатися з ним. Потім почали питати, як справи. Офіціанти резервували його столик, не садили за нього інших клієнтів, коли він мав прийти.

Ну, був він дивакуватий зі своєю незапаленою сигаретою та ритуалом відвідування вбиральні, але ж від нього не було жодної шкоди. У наш час, коли божевільних довкола повно, в кожного є якась своя манія.

}

4 Іспанські кахлі.— Прим. пер.

5 Ресторан у Туреччині, у якому готують на відкритому вогні.— Прим. пер.

6 Нічийну територію.— Прим. пер.

7 Від абревіатури АСАЛА (ASALA) — Вірменська секретна армія звільнення Вірменії.— Прим. пер.

[]

Від абревіатури АСАЛА (ASALA) — Вірменська секретна армія звільнення Вірменії.— Прим. пер.

Нічийну територію.— Прим. пер.

[]

Ресторан у Туреччині, у якому готують на відкритому вогні.— Прим. пер.

Іспанські кахлі.— Прим. пер.

[]

[]

ОСТРІВ

6 січня, Туреччина

(

У пасажирському салоні горіли лише аварійні лампи, і, хоч фасад прилеглого до салону кафетерію був цілком скляним, бляклого освітлення поромної пристані не вистачало, аби всередині було видно.

Ззовні годі було роздивитися, що за одним із безлюдних столиків сидять двоє чоловіків.

Аби зрозуміти, що чоловіки належать до світу темряви, їм не треба було навіть виходити на світло.

У тому світі за добрі наміри могли зненацька впекти в живе, а наївність каралася смертю.

Отже, це були двоє безжалісних мисливців.

Коли вони навіть отак сиділи без жодного поруху, то все одно випромінювали якусь досить-таки загрозливу енергію. Якусь хижу рішучість, що її радше вчує тварина, аніж людина…

Жах вселяв не стільки їхній зовнішній вигляд, скільки пози. Обидва при тілі, але один — масивніший. І ця масивність була не в габаритах чи вазі5. З першого погляду було зрозуміло, що чоловік — колишній борець. Шиї майже немає, а загривок такий, що рукою не вхопиш.

В Організації йому, звісно, дали прізвисько Безшийко, але позивний у нього був короткий, як того вимагали правила: До.

Інший, не такий масивний, вважав нотні позивні, що їх Організація роздавала так, ніби розумілася на музиці, повною дурницею.

Перед кожною операцією для нього було кошмаром, що йому випаде — Мі чи Сі.

Він зажив собі слави, коли проник у лави РПК, і, будучи викритим, поклав із пістолета п’ятьох бойовиків, що здійснили напад на його помешкання; заслуживши цим право самому визначати власну долю, він сам обрав собі незмінний позивний: К.

Позивний «К.» мрів у його голові відтоді, як замолоду він подивився один гостросюжетний фільм. Він достоту не пам’ятав, чи це була назва фільму, чи ім’я головного героя. Але йому сподобалося те, що К. вимовлялося не як «ке», а як «ка» [8]. Його позивний у шифрованих повідомленнях, читаючись як «ка», ніби кидав виклик заїкуватій турецькій назві РПК — «пекеке».

К. підвівся, ступив кілька кроків, потягнувся. Більша частина його життя, здавалося б, жвавого й насиченого небезпекою, проходила в очікуванні. Власне, у цьому й полягала складність. Чекати, чекати, інколи непорушно завмирати в очікуванні і, після кількох секунд двобою зі смертю, лишатися живим…

Ось і знову він чекав, досі не знаючи, ні що за операція готується, ні яке в нього буде завдання. Але передчував щось важливе. Без сумніву, цієї ночі він отримає всю необхідну інформацію.

Його безшиїй товариш процідив крізь зуби щось на зразок: «Де їх чорти носять…», струснув лівою рукою й поглянув на годинник.

«У кожного своя манія, свій тик»,— промайнуло в голові у К.

Ось і у Безшийка металічний браслет на годиннику явно завеликий; він був зосереджений на тому, як би так майстерно струсити рукою, щоб циферблат, що був сповз на бік, став на місце.

Такі тики з головою виказували людину, а отже, таїли в собі небезпеку. Але на психологічних тестах в Організації нікому зауважень не робили: чи вдавали, що не помічають, чи таки й справді не помічали. Йому аж самому стало цікаво: а чи була в нього якась така причеплива звичка, якийсь рух, що він його мимоволі повторював?

Щойно почулося безпомильно впізнаване гудіння вертольота, обидва підхопилися з місць.

Скляні двері кафетерію відчинилися ззовні, і моряк — чути було, що зовсім молодий,— проказав: «Уже час».

К. поглянув на годинник: 01:53.

Швидкими кроками рушили на пристань. До нахилився йому до вуха й прошепотів: — А нас чого не беруть до вертольота?

— Бос полетить сам,— відрубав К.

Видно було, що його товариш багато років вірно служив Організації, але був не надто кмітливий. Мав би більше клепки — зазначив би, що Бос із собою нікого не брав, навіть найперевіреніших і найвищих за рангом співробітників, якщо тільки вони не належали до близького кола. Люди є люди — один збожеволіє, іншого підкуплять, ще щось, і тоді замкнений простір міг стати пасткою.

Отже, вони чекали на пристані, аби лиш почути гудіння вертольота, який відвезе Боса на острів.

Зайшли на борт катера охорони громадського порядку жандармерії, який під парами чекав біля пристані. Моряк, який їх покликав, усівся на кормі, знаками закли5кав їх теж сісти. Катер одразу відчалив, адже штурвальний не глушив мотор. Йшли досить швидко. Просто летіли по ледь схвильованому морю. Невдовзі наздогнали вертоліт.

Армада з двох суден дісталася острова майже одночасно.

Поки вертоліт із Босом на борту сідав, вони зійшли на пристань, ледь видну завдяки вогням катера. Пристань не освітлювалася. Офіцер у формі показав ліхтариком, куди йти. Вони рушили слідом за ним. Невдовзі дісталися в’язниці. Ворота з двома вартовими обабіч вели до широкого освітленого двору.

Там вони й зустрілися з Босом, якого зупинив, без сумніву, щоб привітати, комендант острова, оточений штабними офіцерами. Поруч із Босом були троє в цивільному.

К. всіх їх знав.

Коли вони з До заходили у ворота, всі повернули голови в їхній бік — очевидно, через їхні габарити. Бос привітався усмішкою — спершу з К., потім із До. Вони, не наближаючись, відповіли шанобливим уклоном голови.

Бос разом зі своїм почтом пішов до будівлі. Один із трьох у цивільному, що супроводжували його, відокремився й підійшов до К.

— Селям алейкум.

— Алейкум селям.

— Згодом покличе.

— Ясно.

Чоловік у цивільному поквапився до будівлі, навздогін делегації.

К. та Безшийко трохи зачекали у дворі. Потім прийшов офіцер і відвів їх до кімнати очікування навпроти кабінету коменданта. Спитав, чи не бажають вони чаю чи кави.

Через кілька секунд вони побачили, що комендант зайшов до кабінету сам-один, ад’ютант зустрів його й зачинив за ним двері. Участі в переговорах він не брав.

Отже, торг відбувався в приміщенні, де Абдулла Оджалан приймав відвідувачів, Бос не хотів, щоб були інші свідки, крім його людей.

К. звик не цікавитися тим, що роблять старші за званням колеги, і терпляче чекати наказу. Але вперше в житті йому страшенно закортіло поглянути, з ким розмовляє Бос, і він пошкодував, що не присутній на переговорах.

Як він, отой, одначе, зістарився! Як мало пороху в порохівницях, як розпадається особистість!

Усі в Організації до смерті ненавиділи цього покидька. Утім, на думку К., у цьому крився парадокс, адже Апо [9] був одним із них!

Багато років Організація піклувалася та дбала про нього, а він — про Організацію; недаремно, коли його впіймали, то перші слова, сказані ним у літаку, в якому його везли до Туреччини, були «Я люблю свою країну! У мене й мама була туркеня!».

За теперішнього уряду — як пропаганда, то вже пропаганда! — хлопці, які їхали його пакувати, злітали б у Ліберію шикарним президентським бортом…

Але в тогочасних батьків-президентів та батьків-прем’єрів ніяких своїх бортів не було. Для операції позичили в одного бізнесмена приватний літак.

А той, у літаку, був наче й не Апо, затятий бунтівник проти держави, головнокомандувач «повільної війни», яка забрала понад сорок тисяч життів, змусила мільйони людей страждати, залишити рідну домівку та обійшлася в мільярди доларів.

Як і всі покидьки, отримавши по голові й повернувшись до рабського стану, він після спроби завоювати симпатії тим, що в нього мама була туркеня, не збавив газу й продовжував замоложувати: «Я люблю Туреччину. Я люблю турецький народ. Тільки дайте шанс — я добре прислужуся».

К. подумав, що ці слова, що їх напівпритомно-напівнепритомно вимовляв Апо, приходячи до тями після того, як його під час захоплення приспали уколом, були найщирішим зізнанням, яке він чув у житті.

Безшийко, якому набридло сидіти непорушно, широко позіхнув, струснув рукою, поглянув на годинник, який, дзвякнувши, перевернувся на зап’ясті:

— Четверта вже! Вони що, ще розмовляють? Скільки ж годин нам чекати?

Тоді підвівся й почав міряти кроками кімнату, в якій аж потіснішало від його масивного тіла.

— Усю дупу собі відсидів…

К. зміряв його недобрим поглядом. «Бидло, ще й нетерпеливе,— промайнуло в голові.— Що я з ним робитиму?»

Але голос його лишався спокійним, закликав до стриманості:

— Будемо чекати.

Довго чекати не довелось.

Один зі штабних, які супроводжували Боса, з’явився в дверях і кивком голови показав: «Ходімо».

Вони підвелися й пішли за ним.

Пройшли довгим темним коридором й потрапили до частини в’язниці з посиленою охороною, очевидно відведеної під особливого в’язня. Всередину не зайшли.

На стінах було стільки камер, що К. зніяковів. «Навіть у кіно зі стількох ракурсів не знімають»,— подумав він.

Зупинилися перед звичайними дверима в кінці коридора, що завершувався подвійними ґратами.

Це, очевидно, була кімната для побачень із особливим в’язнем.

Штабний офіцер у цивільному постукав у двері й, не чекаючи відповіді, зайшов.

— Вони тут,— доповів коротко.

За дверима було просторе приміщення, сказати б навіть зала. Там стояли два крісла, диван та довгий робочий стіл, за яким могли розміститися осіб десять-дванадцять. Був навіть настінний телевізор.

Бос сидів за робочим столом. Поруч стояли двоє штабних.

Не побачивши Апо, К. засмутився. На якусь хвилю він був забрав про себе в голову, що його аж на перемовини запросили. Але визнав помилку, не став нікого звинувачувати. Розчарування навіть не промайнуло на його обличчі.

Натомість він кивнув головою в бік камер у кімнаті і зронив із вуст одне-єдине питання, яке не порушувало б правила беззаперечно підкорятися старшому за званням:

— Нас пишуть, Очільнику?

Бос підняв брови й цикнув, у сенсі — ні.

Вказав рукою на крісло поруч:

— Сідай.

Потім усміхнувся До, який стовбичив у К. за спиною, й підняв руку, ніби в прощальному жесті.

До не зметикував, але ті, хто стояли поруч, легенько під лікті підштовхнули його до виходу.

Двері зачинилися.

Залишившись у кімнаті з Босом та двома штабними, К. зрозумів: те, що його допустили до «аудієнції» самого, означає, що командувати операцією доручать йому.

Утім, він зробив іще один висновок: інформацією, яку зараз отримає, не слід ділитися з До. Зіставивши кремезну статуру того з його розумовими здібностями, визнав, що Бос має рацію, і навіть зітхнув із полегшенням. Було зручніше, аби До бездумно виконував накази, а не думав і діяв самостійно.

Сів за стіл.

Бос, повернувшись до штабіста, який все ще стовбичив поруч, клацнув пальцями. Той витягнув із кишені піджака пухлий конверт і простягнув його К.

Усередині було три закордонні паспорти. Два — зелені, турецькі [10], один — сирійський.

Бос, рипнувши кріслом, відкинувся на спинку, склав руки на грудях. Помовчав хвильку, ніби над чимось розмірковуючи. Тоді заговорив, не дивлячись на К.:

— Як у тебе з арабською?

— Добре,— коротко відповів той.

Бос зміряв його поглядом і всміхнувся,— мовляв, чудово.

Він, власне, давав зрозуміти К., що знає про нього все.

— Арабська стане тобі у пригоді при в’їзді до Росії. Паспорт же в тебе буде сирійський… У ньому стоїть штамп про виїзд із Румунії. Отже, ти мусиш вчасно дістатися через Європу до Румунії й в’їхати в Росію відповідно до дати на штампі.

Знову на хвилю замовк, почухав лоба.

— А ті два — новенькі, з шенгеном. Неїжджені. Один на тебе, інший — на Безшийка. Він проведе тебе до Європи, а тоді повернеться. Ти до румунського кордону подорожуєш із зеленим. А по той бік — ти сирієць.

К. ствердно кивнув.

Але внутрішнє напруження було на межі. Гаразд, з Європою ще було більш-менш зрозуміло, але який стосунок може мати Апо до операції аж у Росії? Чому наказ про неї віддають тут, на Імрали?

Нарешті він міг спитати те, що йому пекло.

Спокійним, якомога безбарвнішим голосом промовив:

— Так а що треба робити?

Мимоволі протягнув, ніби аж проричав «р» у слові «робити». Йому так і кортіло спитати, при чому тут Апо.

Очільник добродушно всміхнувся й виправив:

— Ти хотів сказати, яке буде завдання? Завдання буде особливе, ти можеш на нього погодитися, а можеш відмовитися — на власний розсуд. Жодного примусу. Жодних наказів. Ризик високий. Якщо схоплять — ну, чи тебе, чи когось іншого — ми, звичайно, знати нікого не знаємо! Отже, це радше не завдання, а пропозиція, це тільки якщо ти сам захочеш, якщо віриш у те, що це необхідно…

— Ясно.

— Крім того, ми на зв’язку з Легіонером, якого ти свого часу витягнув із зашморгу, поручившись, що це найкращий із твоїх вихованців. Хай який він там божевільний, але ми дійшли думки, що він сам здатен упоратися з такою справою, не наражаючи тебе на небезпеку. Якщо ти, звичайно, не відмовишся попрацювати зі своїм колишнім учнем… А інакше тобі доведеться самому засукати рукави, що, на мою думку, для операції за кордоном вельми ризиковано. Ризиковано в тому числі й тому, що ти в нас офіційний співробітник.

К. на якусь хвилю завагався. Він ось уже два роки не бачив Легіонера. Працювати з ним завжди було захопливо — дивитися, як учень перевершує вчителя. Але він не був певен, що й досі був для нього авторитетом, що зможе контролювати його. Особливо після подій тієї останньої операції, коли вони потрапили в засідку…

Його цікавість досягла найвищої точки, й він відклав усі ці думки на потім.

— У чому суть пропозиції?

Бос, знову рипнувши кріслом, перехилився вперед і сперся ліктями на стіл.

— Готовий до несподіванки?.. Пропозицію тобі зробить особисто пан Оджалан! Він розкрив нам свій план, ми поміркували, визнали його логічним і погодились.

Він підняв над головою руку й, зігнувши пальці, показав когось вищого за себе:

— Сам Перший погодив! Пан Оджалан щойно був тут. Ми з ним обговорили деталі, дійшли згоди. Однак я подумав, що коли навіть я сам тобі це запропоную, ти вагатимешся, а от якщо це прозвучить із вуст Оджалана — можеш погодитися. Я знаю, у таких випадках важливо бути впевненим, що це на користь Вітчизні… Тепер черга за тобою. Якщо ти відмовишся, ми, звичайно, знайдемо когось іншого… Але особисто я вважаю, що найкраще впораєшся з цією справою саме ти!

На якусь хвилю він змовк; мовби втомившись говорити, відкинувся на спинку рипучого крісла. Потім указав пальцем на штабного, який перед цим передав конверт:

— Якщо згода — він зараз дістане ще один конверт, з грошима. Грошей багато. Вистачить і на витрати, і тобі…

«Овва!» — лише промайнуло в голові К., тоді як подив його був схований під непроникністю покерного обличчя.

Гроші його ніколи не цікавили, скільки б їх не було.

Але Апо… Апо мав запропонувати йому прислужитися Вітчизні, он воно як! Це ж треба!

Виходить, завдяки Мирному процесу [11] «лідер терористів» Апо перетворився на «експерта» пана Оджалана, якому так і кортить прислужитися Вітчизні і який виступає з відповідними пропозиціями.

Але він не готовий отримувати жодних пропозицій чи наказів від цього сучого сина, що розсівся, чухаючи пузо!

І ніколи, ні в воєнний, ні в мирний час він не називав і не назве «паном» жодного з цих покидьків, від рук яких полягли тисячі людей, у тому числі й троє його друзів!

Усі ці думки блискавично промайнули в його голові, ненависть ставала все гострішою, рішучість зростала.

Але коли він розтулив вуста, голос його був абсолютно байдужим.

— Я виконую ваші накази, Очільнику. Я готовий робити все, що ви скажете.

Бос схвально всміхнувся.

— Тоді вислухаєш пана Оджалана.

К. кивнув.

Бос повернувся до штабістів і промовив:

— Можна писати.

— Заводьте!

}

8 В турецькій мові назви приголосних в абетці уніфіковано озвучуються через е: k — «ке».— Прим. пер.

9 Прізвисько Абдулли Оджалана.— Прим. пер.

10 У Туреччині зеленим закордонним паспортом користуються державні службовці високого рангу.— Прим. пер.

11 Спроба мирного врегулювання курдської проблеми шляхом діалогу з ув’язненим на острові Імрали Абдуллою Оджаланом, яка тривала з початку 2013 року.— Прим. пер.

В турецькій мові назви приголосних в абетці уніфіковано озвучуються через е: k — «ке».— Прим. пер.

[]

У Туреччині зеленим закордонним паспортом користуються державні службовці високого рангу.— Прим. пер.

Прізвисько Абдулли Оджалана.— Прим. пер.

Спроба мирного врегулювання курдської проблеми шляхом діалогу з ув’язненим на острові Імрали Абдуллою Оджаланом, яка тривала з початку 2013 року.— Прим. пер.

[]

[]

[]

ВІДВІДИНИ

7 січня, Стамбул

(

Коли К. приїжджав до Стамбула, Організація виділяла йому цивільний автомобіль і надавала водія. Так було й зараз.

Він сидів на задньому сидінні за тонованими вікнами сам. Але цього разу на передньому сидінні поруч із водієм сиділа ще одна людина.

Це був співробітник, який мав залишитися вартувати там, куди вони їхали. Із Бешікташа до Коджамустафапаша й так шлях був неблизький, а тут іще затори. Ледве-ледве сунулися, хоч водій і маневрував як міг.

Звиклий терпіти, К. цим не переймався. Він не горів бажанням побачити ані домівку Легіонера, ані його матір. Ці відвідини були несамохіть взятим на себе обов’язком, просто морокою.

Найбільше К. займало питання, як знову працювати з Легіонером в одній команді. Чи лишався він для нього авторитетом? Чи вдасться знову спрацюватися, як раніше?

Внутрішній голос підказував йому, що потрібно довіряти своєму найкращому вихованцеві. Легіонер був хоч і жорстоким, але справжнім професіоналом. Він був щиро відданий К. Коли він вимовляв: «Абі», в його очах світилися любов, повага, пієтет.

К. все це знав.

Але проблема була не в самому Легіонері, а в тому, що під час останньої роботи в команді К. переконався в його жорстокості.

Легіонер про це й не знав. Не знав він також, що К. подав в Організацію рапорт про його «геройства» в Північному Іраку. Власне, той рапорт не нашкодив Легіонерові, а пішов на користь. Те, що К. вважав жорстокістю, Організація розцінила як професіоналізм, і його навіть підвищили, як найнадійнішого співробітника.

Отже, К. було достатньо змінити свою думку про нього, щоб знову почати йому довіряти. Організація мала рацію, і в їхній справі жорстокість могла забезпечити Легіонерові перевагу над суперниками.

К. спробував холоднокровніше обміркувати те, що трапилось три роки тому.

Вони везли зброю в оточене туркменське село в Північному Іраку.

У них був старенький фургон найпопулярнішої в тих краях марки, полагоджений, з перебраним двигуном. Багажник був ущент забитий зброєю, патронами, гранатами, під ногами лежали «калаші» — скільки влізло.

Їх було троє. Один вів машину. Спочивай із миром, Хюсейне…

Турецький кордон перетнули о другій ночі. Їхали маршрутом, яким пробираються нелегали.

Туркменське село було за сімдесят кілометрів від кордону. План був прорвати оточення, доїхати до села, вивантажити зброю — й назад.

Їм це було не вперше.

Але тієї ночі на тридцятому кілометрі потрапили в засідку.

Нападників було чоловіків десять. Коли перед машиною вибухнула граната, довелося спішитися. Зав’язався бій.

Коли бій скінчився, усіх нападників було вбито. Але Хюсейн теж загинув. До того ж і машина була не на ходу, дивом ще в повітря не злетіла.

Але К. та Легіонер вціліли.

Вони тут були не вперше, тож на місцевості орієнтувалися.

Навантажилися зброєю як тільки могли, решту лишили в машині й за компасом рушили в напрямку закинутого села.

Місцевість була небезпечна, довго йти не випадало. Втім, за годину вийшли точнісінько до призначеного місця. Більшість хат із цегли-сирцю стояли зруйновані; зрештою, серед глупої ночі нічого було перебирати. Знайшли собі притулок у розвалинах, але не на окраїні села, а в центрі.

Турецький кордон був за сорок кілометрів.

По рації викликали підмогу. От тільки невідомо було, коли по них прилетять, та й чи прилетять узагалі.

До сходу сонця лишалося декілька годин.

Стали чекати.

Минуло півгодини, може — година, і тиша села наповнилася хрускотом. Крізь морок проступили тіні і беззвучно просунулися вперед.

Вони вирішили, що їх оточено.

Укрившись за зруйнованими стінами свого притулку, вони натисли на спускові гачки «калашникових»… Кілька хвилин поливали свинцем закуток, у якому бачили тіні, та ніч — таку, що хоч в око стрель. Вирішили якнайдорожче продати свої шкури.

Коли стихло татакання автоматів, змовкли й крики. Тишу, яка спала на село, проривало лише тоненьке схлипування. Очевидно, плакала дитина. Вони якусь хвилю вслухалися, потім вибралися з руїн і подалися на звук плачу.

Ліхтарик К. обмацував темряву.

Те, що вони побачили, було жахливо. Жахливо
навіть для К…

Троє чоловіків, п’ятеро жінок та четверо дітей лежали мертві в тому місці, де вони побачили силуети й по якому відкрили вогонь.

Очевидно, це були селяни, що тікали від боїв.

Посеред трупів лежало хлоп’я. Якимось дивом воно врятувалося під час цієї бійні. Може, ще й ходити не вміло. Впало, притулилося до мертвих тіл, і плакало, зрідка схлипуючи.

К. застиг на місці.

Раптом пролунав постріл, і він побачив, як дитя беззвучно валиться набік.

Перевів погляд на Легіонера. Той опускав ствол. Убив дитину!

— Що ти накоїв? — почув К. власний крик.— Що ти накоїв?

Він не бачив очей Легіонера, його погляду.

Але він почув його відповідь:

— Більше не мучитиметься.

В його голосі було рятівне співчуття смерті. К. здригнувся.

Мовчки повернулися на руїни.

Стали далі чекати рятувальну команду з Туреччини.

В душі у К. нуртувала буря. У глибині свого «я» він виявив протиріччя. Йому, напевно, шкода було не тих дітей, яких він сам убив мимохіть, а хлопчика, якого Легіонер застрелив свідомо.

Того, кого сам же виховав професійним убивцею, К. звинувачував у тому, що він — убивця. У той же час розумів, що любить його, мов сина, і, власне, саме тому й засуджує його вчинок.

Декілька годин сиділи мовчки.

А коли почало сходити сонце, Легіонер заговорив. Він немовби чекав, поки розвидниться.

Не дивлячись на К., ніби в порожнечу, спитав:

— Абі, ну залишився б він жити, а далі що? Хто б за ним доглядав, хто б його ростив? Що б він побачив у житті?

К. не відповів.

— Так краще! — зронив Легіонер і замовк.

{

Водій, не обертаючись, відрапортував: «Приїхали».

К. виринув зі своїх думок і поглянув у вікно.

Йому добре був знайомий цей скромний будинок, перед яким вони стояли.

Віконне скло машини затремтіло від страху — з гучномовців розташованої неподалік мечеті Сюмбюль Ефенді на всі заставки залунав заклик до пообідньої молитви.

— Ходімо,— сказав К. співробітникові, що сидів попереду. А водієві наказав: — Припаркуйся в зручному місці й зачекай, я дам знати.

Біля вхідних дверей невиразної будівлі 1970-х років натиснув на третю знизу кнопку дзвінка. Відчинили, нічого не спитавши.

Пройшли два марші нагору.

На майданчику чекала жінка непевного віку з розумними сумними очима й пов’язаною білою хусткою головою.

Побачивши їх, вона стенулася.

— Селям алейкум, тітонько! — озвався до неї К. і потягнувся до руки, щоб поцілувати [12].

Жінка знехотя простягла руку.

— Алейкум селям, синку. Ласкаво просимо, але ж давненько ти в нас не був. Розказуй, із чим завітав — з радістю чи з бідою?

— То що, й до хати не запросите?

— Та заходь, чого ж… Минулого разу як запросила, синку, то так місяць і прогостювали. А зараз що трапилось?

К. наледве стримався, аби не розсміятися. Було очевидно, кому Легіонер завдячував своїм розумом.

Знявши взуття перед дверима, зайшли в хату. Квартира жила в минулому сторіччі: годинник із зозулею та відривний календар на стіні, масивні крісла та низькі дивани. Телевізор — плазма останньої моделі, її мережаною серветкою зверху не застелиш, але в куточку малесеньку бусинку від зурочення наліплено.

Він не став облудно заспокоювати стару.

— Ви ж знаєте наші правила. Ваш син нам дуже дорогий. Цього разу місяць не сидітимемо.

Когось із родичів того, хто взяв до рук зброю на благо держави, брали в заручники, поки завдання не буде виконано. Не було ефективнішого способу зробити так, щоб він не зіскочив в останній момент, не зник кудись чи не переметнувся до ворожих лав.

Матері Легіонера її неодноразове заручництво пояснювали тим, що, мовляв, її син отримав небезпечне завдання і вживаються заходи, аби убезпечити її від ворогів.

Невідомо, наскільки стара в це вірила, але це й не мало великого значення.

К. вказав на співробітника, якого привів із собою:

— Ахмет у нас хлопець хороший. Він вам у пригоді стане. Роботу важку за вас зробить, у магазин збігає. Як завжди…

Потім наказав Ахметові:

— Поцілуй тітці руку!

Той припав до жінчиної руки.

Утім, стара все ще мала невдоволений вигляд.

Урешті-решт К. пред’явив останнє знаряддя переконання. Дістав із кишені грубий конверт, простягнув жінці:

— Це вам, тітонько. Хазяйнуйте на здоров’я. Син у вас геройський. Виростили, викохали. Це його по5том зароблено. Не забувайте, моліться за нього.

Очі старої набрякли сльозами. Це вона грошам зраділа, розчулилася від його промови чи тужить за Легіонером?

К. так і не зрозумів.

Тремтливим голосом мати проказала:

— То хоч присядьте. Зробити вам чаю? Зеліха ось має з університету прийти. Ти ж минулого разу на весіллі у старшої був, еге ж? Ось-ось довчиться, лікарем стане…

К. розгублено подумав: а чи знає ця стара, у якої дочка стане лікарем, що її син став убивцею й обрав для себе бути Ніким?

}

12 В Туреччині молодші на знак поваги до старших цілують їм руку, інколи після цього ще й прикладають її до лоба.— Прим. пер.

В Туреччині молодші на знак поваги до старших цілують їм руку, інколи після цього ще й прикладають її до лоба.— Прим. пер.

[]

ДЗВІНОК

7 cічня, Барселона

(

Ніхто чекав на дзвінок, і йому подзвонили по інтернету рівно о 8:30 за місцевим часом.

Він уже одягнувся, поголився й снідав у себе в кімнаті перед тим, як вирушити в путь.

На невеличкому круглому столику перед вікном стояли сніданкові страви, до яких він звик і яких не міг знайти в Барселоні.

Помідори, оливки, хліб і чашка з пакетиком чаю.

Почувся низький голос, який заспокоював і одночасно вселяв рішучість. Голос Лідера.

Він говорив неквапливо і чітко, з чорноморським акцентом:

— Селям! Мама передавала тобі вітання.

— Алейкум селям! І як вона? Все гаразд?

— Гаразд, гаразд. Скучила, звісно, за тобою. Але, каже, синок вчиться, у люди вийде. Молиться за твої успіхи. Пишається тобою.

— Дякую, цілую її руку. Аллах сподобить — не зганьблю її.

— Добре, добре.

Запала мовчанка. Шурхіт, немов хто бгає папір. Голос повів далі:

— Ми часто їй телефонуємо, питаємо, як у неї справи. Кофту тобі сплела. Завтра вранці, здається, один із наших археологів з дружиною приїжджає до Барселони… Там свято якесь чи що?

— Так, завтра. Свято Царів-волхвів.

— Добре, добре. От і цей святкувати їде. Що воно хоч за свято таке?

— Продовження Різдва… Вшановують трьох царів, які прийшли привітати з народженням Пророка Ісу [13]. Пиріг їдять.

Голос на хвильку стих, мовби від подиву, а тоді басовито розсміявся:

— Три царі, он як? Добре… Отже, мамину кофту ми з ним передали, завтра в обід буде в тебе. Повідом адресу.

— Гаразд.

— Ну, бувай здоровий. Мамі від тебе перекажу вітання. Щасливої дороги!

Розмова скінчилася. Він вимкнув телефон. Апарат був ніде не зареєстрований, «сірий». Витягнувши сімку, вставив одну з сімок передплаченого зв’язку, придбаних тут. Увімкнув телефон. Надіслав по WhatsApp коротке повідомлення: «Лос Караколес».

Хоча номер, із якого він написав, не був знайомий «мамі», але інтонація одного-єдиного слова, з якого складалося повідомлення, пояснювала, звідки й від кого воно. Адресу знайдуть в інтернеті.

Витягнув і цю сім-карту, яку щойно вставив. Залишив телефон із порожнім слотом і вимкненим. Більше не було потреби встановлювати зв’язок.

Власне, скоро в нього не буде ні телефону, ні банківської картки.

Іронія цивілізації: технології йшли вперед, а такі, як він, мусили залишатися осторонь, уникали застосовувати будь-які прилади, що можуть видати їхнє місцезнаходження; банківськими картками вони й так не користувалися.

Регулярний рейс «Турецьких авіаліній» о 8:30 прибував до Барселони об 11:25. Навіть якщо припустити, що літак запізниться, ті, на кого він чекає, завтра в будь-якому разі будуть у призначеному місці не пізніше першої.

Він подумав про нещодавню телефонну розмову.

Коли він сказав Лідерові про свято, яке мало бути наступного дня, той помовчав, а тоді розсміявся: «Три царі, он як?».

Що тут було смішного?

Може, число три означало щось таке, чого він не знав, а може, слово «цар»?

Хочеться сподіватися, від нього не вимагатимуть скинути іспанського короля!

До чого тоді була ця пауза, цей сміх?

Раптом у його голові блискавкою промайнула
думка.

Може, це трьох осіб…

Серце забилося швидше. Хвилювання потекло по жилах приємною хвилею. Не теплою, холодною.

Він витяг із кишені, зі шкіряного портсигара — щоб не м’ялися — сигарету, затис її між губ. Звичайно, не запалив.

Сміх розійшовся луною в його голові: «Було в батька троє синів!»

У склепі «Караколеса» — троє дверей.

Бог трійцю любить.

«Дурня якась у голову лізе,— подумав він.— Лізе в голову дурня, і це кепський початок справи».

Приємне хвилювання переросло в страх, а холодок — у холод. Його заколотило. Якби не зціпив зуби, то почув би їхнє цокання.

Він, власне, звик до цієї трясовиці.

Перед кожною «справою» переживав те саме. Почалася ще одна криза, яка мине, щойно він почне діяти.

А вже о десятій треба бути в Музеї.

І він знав, що треба робити.

Наледве піднявся й зробив декілька кроків. Присів у головах свого ліжка. Витягнув із шухлядки тумбочки білу коробочку. Тремтливою рукою відкривши її, висипав вміст у долоню. Дві пігулки кинув до рота, решту висипав назад у коробочку. Все це робив надзвичайно ретельно, неквапом, стараючись не розсипати.

Тричі зробив ковтальний рух.

Трохи згодом відпустить.

Заплющив очі, ніби хотів на хвилю приборкати збурений адреналіновим допінгом мозок. Але нічого не вийшло. В голові неначе розгорнувся екран, на якому примусово показували кіно, що складалося з останніх моментів усіх пережитих ним досі хвилюючих подій.

На екрані не було ні жертв, ні крові. Він знав, де й коли пережив ту чи іншу сцену. Але погляд його був прикутий до правої руки, до вказівного пальця, який тиснув на спусковий гачок зброї, що була в цій руці,— то пістолета, то гвинтівки.

У нього була звичка під час виконання кожного завдання в останній момент звертати увагу на зброю й на руку, яка її тримає. Натискаючи на гачок, він почувався так, ніби ставить останню крапку в дописаному оповіданні.

Він уже давно не цікавився, куди полетить випущена ним куля, чиє життя обірве і яким воно було, це життя. Давним-давно він полишив ці питання позаду, вони й на думку йому не спадали.

}

13 У мусульманській традиції так називають Ісуса Христа.— Прим. пер.

У мусульманській традиції так називають Ісуса Христа.— Прим. пер.

[]

ЛИСТ

8 cічня, Париж

(

Сар’я [14] прокинулася від власного крику.

Вона важко дихала, серце билося так, немовби хотіло вирватися з грудей.

Її руде кучеряве волосся, у якому вже рясно проступала сивина, що її вона зафарбовувала хною, змокле від поту, розметалося по подушці.

Розплющивши очі, побачила в темряві над собою величезний ясний місяць, зорі й планети, то менші, що далі вони від місяця. Шалене серцебиття мало-помалу заспокоїлося.

Ці фосфоричні наліпки вона забрала з собою, коли вони переїжджали з вулиці Лафаєт і своїми руками наліпила на стелю в спальні.

Вдень, коли в кімнаті сонячно, їх не видно, і це звільняло Сар’ю від іронічних поглядів бойових товаришів, які заходили до господи.

Вночі вона все одно була сама, тож створене нею небо бачила лише вона.

Бойові товариші — а здебільшого це були товаришки — вважали ці дрібнички зайвими прикрасами чи дитячими забавками. Особливо для п’ятдесятип’ятирічної бійчині.

Тим часом фосфоричне небо нагадувало Сар’ї нечисленні ночі, проведені в горах із Мемолі, те коротке щастя, яке вона мала в своєму довгому житті, сплетеному з муки й самопожертви.

Особливо місяць. Він був важливіший за сонце.

У генетичній пам’яті алевітів усі чоловіки були синами Місяця, а всі жінки — його доньками. Точніше, всі вони були його онуками, адже знали, що Дід-Місяць [15] — це алевітський дід-старійшина.

Підвелася, подивилася на електронний годинник на тумбочці. Було двадцять по третій. Вслухалася — чути було, як по вулиці проїжджають поодинокі машини, а темряву ночі — хоч і звіддаля — проривають сирени «швидких».

У Парижі сирени «швидких» ніколи не змовкали. Власне, як і в Брюсселі, куди вона їздила до затримання, і навіть у Берліні, де її схопили.

Вона ніяк не могла зрозуміти: всі ці «швидкі» їхали до живих чи до мертвих? Це стільки людей потребувало порятунку, чи стільки трупів потрібно було забрати?

Образи зі щойно побаченого сну роїлися в її голові.

Сар’ї вже багато років часто снилися кошмари.

Але останнім часом вона щоночі, буквально щоночі прокидалася нажахана.

Мов би пророцтво, їй снився той самий сон.

Збентежена, напружена, вона вже не змогла заснути. У голові крутилися тисячі думок. І всі тривожні. Рішення, вона мала прийняти рішення. Але яке і стосовно чого?

Підвелася з ліжка. Накинула халат, пішла на кухню. Повільними ковтками випила склянку води. Потім пішла до кабінету. Сіла за стіл, завалений папками. Комп’ютер вмикати не стала.

За тюремною звичкою від руки вела щоденник і в особистому листуванні комп’ютером не користувалася.

Витягла з принтера чистий аркуш паперу, узяла з підставки ручку.

Почала писати — так, як думалося, як ішло від душі.

{

Геваль [16] Джан,

Я вже не знаю, як до тебе звертатися: як там тебе назвав Провідник [17] — Фатьма чи Кесіре? Я знаю, що ти Джан, що ти наша, і мені цього досить.

Ми багато років не бачилися. Але разом робили важливу для нашого народу справу. Робітничу партію Курдистану створили в основному чоловіки, і поміж них було лише дві жінки — ти і я. Але чомусь ми не зблизилися.

Я вже можу тобі зізнатися: на першому конгресі в селі Фіс [18], коли я підійшла, щоб обійняти тебе, ти утрималася на відстані, я б навіть сказала, повелася зі мною холодно. Я не зрозуміла, чому так. Чи образилась я? Навіть не знаю. Судячи з того, що сорок років думаю про це, то мабуть, що так.

Але не забула я й про те, як ввечері того ж дня тобі постелили на дивані, а ти наполягла, щоб там спала я, а сама лягла на долівці. Я сприйняла це як вияв поваги й запишалася.

Ти пам’ятаєш, я спробувала заговорити з тобою тієї ночі.

Під час дискусії на конгресі, у якій ти не брала участі, я висловила думку, що потрібно організувати активну виховну роботу серед родичок наших бійчинь з тим, щоб потім залучати їх до Проводу [19]. Стали обговорювати проект пропозиції, щоб включити її в комюніке про створення партії. Я підготувала текст проекту, а коли поверталася додому, захопила його із собою, щоб спитати твою думку.

Власне, це був привід зблизитися з тобою. Ти мовчки вислухала мою пропозицію, а потім зронила: «Це не на часі». Я знов розгубилася. Казали, що ти з усіма в Проводі тримаєшся холодно, на відстані. Так я й витлумачила твою поведінку, подумала, що ти тримаєш зі мною дистанцію.

Лише потім, через багато років я зрозуміла тебе, геваль Джан.

У Партії, яку ми створили, щоб звільнити наш народ із ярма, накинутого турецькою державою, з-під гніту недобитків Явуза [20], а також із патріархального рабства, пробудити його свідомість та дати йому незалежність, ще не настав час для жінок. У революції, яку ми розпочали з великими надіями і здійснюємо ціною крові, ще дуже рано пробуджувати жіноцтво, нести йому свободу й рівність.

Революцію здійснював Провідник, а він — чоловік. Він шанує нас, жінок, і дає нам свободу лише в міру нашого послуху. Революціонер-Провідник заступив місце патріархальної влади, от і все.

Та й наші побратими-чоловіки були не в більшій пошані, не рівніші й не вільніші від нас.

Провідник тримав нас при собі, давав право слова, але не право голосу. Ми мусили чинити так, як він каже, коритися, не ремствувати, і навіть інколи приймати його примхи за закони революції.

Я пишу це лише задля того, щоб виговоритися, адже все це тобі й так відомо.

Ти на собі відчула, що буває з тими, хто не підкоряється забаганкам Провідника. Ти сама бачила, як чинять із непокірними, коли вигнали мене, коли вбили мого Мемолі, коли ще багатьох наших побратимів страчували за «зраду».

Після того як Провідник потрапив у неволю, дух дискримінації й авторитаризму з Партії не вивітрився. Так само вислужуються перед командирами, підлягають їм. Неслухняних так само звинувачують у зраді й карають на смерть. Від жінок вимагають так само прислужуватися, тільки дивляться на них як на недолугіших. От лише сексуальних примх стало менше.

Попри цей бунт, що кипить у душі, попри невисловлену критику, я завжди була вірна нашій справі. Хоч зі мною й несправедливо вчинили, репресували й ізолювали від решти, я досі працювала в лавах Партії. І надалі лишатимуся в них. Бо для мене наша священна справа не обмежується життям Провідника та низки командирів. Вони минущі, а наш обов’язок — боротися за вільне й незалежне майбутнє курдського народу.

Я знаю, що тебе цілком безпідставно облили брудом і затаврували. Ніяка ти не донощиця й не зрадниця. Я впевнена, що ти залишилася вірною справі, хоч би й залишила Партію.

Тобі, напевно, цікаво, навіщо я пишу цього листа. Вважай це моїм заповітом. Колись, може, тобі доведеться заговорити. І якщо настане день, коли ти свідчитимеш перед новими бійцями революції, можливо, кількома словами згадаєш і про мене.

Серед курдів знову точиться боротьба між сонцем і місяцем, геваль.

Виродженці, немов би підтверджуючи наклепницькі закиди щодо «руки Організації» в заснуванні Партії, протягли в Партію підсунуті турецьким урядом ідеї алевітського сепаратизму.

Роздмухується проблема з того, що в наших загонах більшість польових командирів є алевітами. У ворожих лавах поширюються чутки, що Партія потурає алевітам. Серед революціонерів, буквально паралельно з політикою, що її проводить турецький уряд, роздмухується релігійна ворожнеча.

Усі ми знаємо, що Провідник, відтоді як потрапив у полон, слухняно виконує накази турецького уряду. Безсумнівно, співпрацювали вони й раніше, ти ж знаєш правду. Можливо, те, в чому облудно звинувачували тебе, стосовно нього має під собою підстави.

Зараз уряд має з ним справу. Він з Острова керує мирними переговорами.

Можеш бути певна, що турецький уряд скористається цим процесом, аби позбавити Партію джерел фінансування та постачання зброї. Він вимагатиме від Провідника жертви, і той її принесе. Можливо, розкриє імена декількох із нас. І одне з цих імен — моє.

Ти знаєш, як Провідник мене ненавидить. Досі він мене не чіпав, бо боявся реакції бійців-алевітів.

Але зараз алевіти самі під прицілом, вони в руках Провідника, адже йде «мирний процес».

Провідник заявить: «Заради перемоги курдського народу я вимушений був іти на поступки турецькому уряду й пожертвувати кількома зайвими людьми»,— ось і все. Не знаю, чи треба тобі нагадувати, що він уже називав мене «зайвою»?

Я відчуваю, що часу в мене залишається небагато.

Якщо передчуття мої справдяться й мене вб’ють, я хочу, щоб ти знала, на кому моя кров. Бо ж ти, як і я, дочка Місяця.

Бувай, геваль!

}

14 У перекладі з курдської — свобода.— Прим. авт.

15 Традиційна назва Місяця в турецькому фольклорі.— Прим. пер.

16 Курдською: друг, товариш.— Прим. авт.

17 Йдеться про Абдуллу Оджалана.— Прим. пер.

18 Установчий конгрес Робітничої партії Курдистану (РПК) було проведено 27 листопада 1978 року в селі Фіс, провінція Діярбакир.— Прим. пер.

19 Йдеться про РПК.— Прим. пер.

20 Султан Селім Явуз (Грізний), правив у 1512–1520 роках.— Прим. пер.

[]

[]

[]

[]

Установчий конгрес Робітничої партії Курдистану (РПК) було проведено 27 листопада 1978 року в селі Фіс, провінція Діярбакир.— Прим. пер.

Йдеться про РПК.— Прим. пер.

Султан Селім Явуз (Грізний), правив у 1512–1520 роках.— Прим. пер.

У перекладі з курдської — свобода.— Прим. авт.

Традиційна назва Місяця в турецькому фольклорі.— Прим. пер.

Курдською: друг, товариш.— Прим. авт.

Йдеться про Абдуллу Оджалана.— Прим. пер.

[]

[]

[]

УГОДА

8 січня, Барселона

(

Коли Ніхто прийшов на місце зустрічі, було 12:45.

Пройшов перед «Караколесом», взяв у барі поряд філіжанку кави й присів за столиком на вулиці.

Довго чекати не довелось.

Коли перед ресторанчиком, де він причаївся, зупинилося таксі, зрозумів, що прибули «листоноші».

Він очікував на двох, двоє й приїхали.

Зачекав, поки таксі зупиниться й вони вийдуть.

Того, хто вийшов з машини першим, він не знав. Був вражений його розмірами. «Хто б це міг бути?» — промайнуло в голові.

І тут побачив К.

Серце забилося часто-часто.

Хоч і привчений нічому не дивуватися, від хвилювання підхопився з місця.

— Абі!

К., почувши його голос, обернувся. Без жодного подиву. Усміхнувся йому.

Для Нікого довколишній світ зупинився, замовк, поблякнув.

Перед ним стояв єдиний чоловік у його позбавленому почуттів житті, до якого він ставився з захопленням, любов’ю, повагою.

За кілька кроків був уже біля К., просто вчепився йому в руку. Поцілував її, притулив до лоба.

К. поплескав його по плечу, мовби благословляючи.

— Селям алейкум, брате.

— Алейкум селям, Абі. Ласкаво просимо. Ходімо всередину.

З незнайомим гігантом він привітався просто кивком голови.

Він відчинив двері «Караколеса», пропустив гостей вперед.

Заходячи слідом за К., подумав: «Якщо прислали його, то справа серйозна…».

Здоровань був просто свідком.

Повідомляти про операцію завжди приїжджали двоє: уповноважений і свідок.

Уповноважений привозив наказ, точніше, пропозицію, й готівку; приставлений до нього молодший чин нічого не казав, лише слухав і виступав свідком угоди.

Персонал ресторану, який звик бачити Нікого самого, був трохи здивований.

Троє вкупі вони нагадували справжніх мачо, а в енергії, яку вони випромінювали, люди вочевидь вбачали недобрий знак.

А особливо розміри цього здорованя!

Втім, кого тільки не бачив «Караколес»!

Кухарі біля печі, звично вигукнувши: «Ола!», взялися за роботу.

Гарсон, той самий, що й завжди, запросив їх за звичний столик; не встигли кліпнути оком, як на білосніжній скатертині з’явилися ще два прибори. Гарсон перевернув винні келихи, які стояли догори денцем, і спитав, чи не бажають панове води. Потім роздав меню й вийшов.

У ресторані, крім них, поки що не було відвідувачів.

Каталонці, попри їхнє прагнення незалежності, приймали їжу в ті самі години, що й іспанці. Нікому б і на думку не спало обідати раніше другої пополудні.

У них була година, щоб спокійно поспілкуватися.

К. одним оком зазирнув у меню й запитав:

— Що замовимо? Що тут можна з’їсти, щоб потім живіт не схопило?

— Печеню чудову з кози роблять, абі. Точнісінько таку, як у нас. Є ще паелья — може, припаде до смаку. Теж непогана страва. Мені ще сподобалася курка гриль під часником. Отже, що тобі до вподоби…

— Вдома вже й забув, коли ту курку їв,— сказав К.— Ми коли сюди заходили, я там таких рум’яних курчат бачив на рожнах — мені аж слинки потекли. Я таку курку буду. Тільки без часнику…

Здоровань і собі кивнув. Ну а Нікому було не до їжі.

Покликав офіціанта, замовив їм ту саму страву.

Що питимуть? Звичайно, воду. Не час і не місце напиватися.

Ніхто, вибачившись, пішов до вбиральні. Помив руки й повернувся.

Підсунув стілець, сів і заговорив:

— Чимало часу минуло, Абі…

К., спершися руками на стіл, нахилився вперед.

— Тобі вітання від матері. Цілує тебе. Я її вчора бачив. Благословення передає. З сестрами теж усе гаразд…

Ніхто зрозумів, кивнув головою.

В їхньому будинку в Коджамустафапаша поставили вартового.

Як і при кожній угоді, мати буде в заручниках, поки справа не закінчиться «без зради».

А коли мати помре, черга бути в заручниках перейде до сестер. Звичайно, якщо він сам на той час буде живий і матиме змогу прислужитися Організації, братиметься за справи.

— Ми з тобою востаннє бачилися на весіллі в твоєї старшої сестри,— вів далі К.

Приязність його голосу була щирою.

— Добре погуляли. Живуть душа в душу, мати казала. Тепер черга за молодшою. Але вона наче не дуже-то й поспішає. Їй сама лише медицина в голові. І вчиться ж добре…

— Хай собі вчиться,— відказав Ніхто.— Заміж вийде — і що далі?

К. знав, що Ніхто не прихильник шлюбу. Він ніколи не закохувався, не прагнув любові, лише вряди-годи ходив до повій.

Він знав свого вихованця як облупленого.

Якби не його прив’язаність до сестер — теж дещо відсторонена — можна було б подумати, що він женоненависник. Але це було не так. Він був байдужий і незалежний. От і все.

Подумав про свій шлюб. Він би витримав, але у дружини терпіння вистачило лише на п’ять років і двоє дітей. Не було в них щастя ні коли жили разом, ні після того, як розлучилися. На додачу й діти зосталися ні в сих ні в тих.

Безперечно, Легіонер мав рацію. Їхня робота не лишала місця ні для любові, ні для сім’ї.

Для того щоб не мати ні страху, ні жалості, ні почуттів — треба бути одинаком. Одинаком в усьому й в усіх сенсах.

— Може, воно й так,— підсумував він.— Гаразд. Перейдімо до справи. Ти здогадуєшся про причину мого візиту?

Ніхто пронизливо глянув прямо йому в вічі.

— Кого, де, для чого?

К. схвально кивнув:

— Молодець. Коротко і ясно. Ось тобі й відповіді: Мунісе Джесур. У Парижі. Для замирення з РПК…

Легіонер насупив брови.

— Здійснити неважко, але мета мені незрозуміла. Уже сам процес замирення з цими собаками мене дратує… Вони в регіоні зовсім розперезалися, сучі діти… Гаразд, може, ми чогось не знаємо, згори видніше. Треба їм всадити кулю в спину. Але ж хіба так? Хіба, «прибравши» паризьку пенсіонерку-бойовичку, завдаси шкоду терористам? Ми ж не наймані вбивці, Абі. Ти нас по-іншому виховав… Я мушу повірити в справедливість своєї справи!

«Слухай, та ти ж сам, не моргнувши оком, “прибрав” дитину!» — подумки вигукнув К.

Але цього не почули ні він сам, ані решта.

Поки вони розмовляли, До, що старанно виконував свою роль свідка й сидів мовчки, лише час від часу подзвякуючи годинником, уважно розглядав усе довкола. Побачивши, що підходить офіціант, він підняв руку.

Запанувала тиша.

Офіціант поставив на стіл паруючі страви. На кожній із тарілок було по пів курки, на гарнір — картопляне пюре з салатом.

— Смачного! — проказав він і вийшов.

К. рукою відірвав від курки запашну ніжку, впився в неї зубами. Щойно він із задоволенням почав жувати, здоровань-свідок і собі з апетитом заходився коло тарілки.

Ніхто навіть не доторкнувся до їжі, чекав.

Проковтнувши перший шматок і трохи втамувавши голод, К. заговорив:

— Спочатку я й сам вагався. Потім погодився. Організація обрала правильну стратегію. Операція має декілька складників. Спочатку Париж, потім — Москва. Командна робота. Як у старі добрі часи — плечем до плеча. Особливо проти другої операції в тебе жодних заперечень не буде. Там завдання навіть складніше, ніж у Парижі. Мета…

Він почав розповідати. Правди, звичайно, не казав. Не згадував ні про Острів, ні про те, що там бачив і чув.

Переповідав узгоджену версію.

Ці операції організовувалися, щоб дати РПК зрозуміти: «Ми скрізь. У яку б шпарину ви не сховалися — ми вас знайдемо й розправимось. І від закордонних джерел вас відріжемо». Мета — укріпити позиції уряду під час торгів за мир тощо…

Чого не знав К.— так це того, що Легіонер, який уважно слухав його, був нещирий, вдаючи, ніби має потребу в тому, щоб його переконували. Не мав він такої потреби. Він уже давно облишив підкріплювати свої злочини якимись етичними мотивами.

Напевно, три роки тому, в Північному Іраку, він перестав обманювати самого себе.

Його справа була вбивати. Він любив робити свою роботу чисто. А якщо за неї ще й платили — взагалі чудово…

Те, що він хотів почути, він від К. почув. В обох операціях були три моменти, які його надихали. Обидві були складні, це раз. Через стільки років він знову працюватиме пліч-о-пліч із єдиною людиною, яку ставить вище за себе,— з Абі, це два. І обидві справи такі, що аж земля двигтітиме, а в разі успіху вони стануть легендою, це три.

Цікаво було: а сам К. вірив у мотиви, які виклав у своїй епічній промові, чи це теж було лицедійство?

Спіч К. завершився словами:

— Це — наказ. Завтра ми вдвох будемо в Парижі. А що буде далі — залежить від того, як піде там. Відмовитися можна лише в тому разі, якщо геть забути, навіщо Організація тримає тебе тут.

До чого той наказ? Адже Легіонер і так слухняно виконував те, чого вимагала держава; він давним-давно засвоїв, у чому полягає його служба.

Гроші теж не забарилися. К. виклав із кишені грубий конверт і посунув до нього.

— Тут половина. Решту отримаєш після завершення справи. Матері теж грошей завезли.

Ніхто взяв конверт, поклав до кишені:

— Решту теж віддайте матері.

Обговорили технічні деталі.

Ніхто мав виїхати звечора. К. прилетить наступного дня першим літаком.

Обід скінчився. Ніхто знов вийшов до вбиральні. Помив руки, повернувся.

«Пунктик посилився…» — подумав К.

А з іншого боку, не було нічого надто дивного в тому, що найкращий чистильник Організації схиблений на чистоті.

Вони оплатили рахунок, вийшли з ресторану й розійшлися.

}

ОСТАННІЙ РАНОК

9 січня, Париж

(

Сар’я, заснувши вже під ранок, прокинулась від телефонного дзвінка. Була вже майже десята. Телефонувала Джанан.

— Ти що, тільки-но прокинулась?

— Так. Я ніч не спала.

— Знову кошмари?

Сар’я промовчала у відповідь.

— Ну давай, приходь до тями,— защебетала Джанан.— Учора ввечері я розмовляла з Лерзан. Об 11:30 я заберу її з Північного вокзалу й привезу до тебе. Поспілкуєтесь годинку-другу перед тим, як вона вирушить до Німеччини.

Джанан була найкраща подруга Сар’ї, за віком — як молодша сестра. А Лерзан, яка, хоч і жила в Німеччині, проте часто приїздила до Парижа, вона любила, як власну дочку.

Молода, всього-навсього двадцятичотирирічна жінка, вона була справжня воячка. Якийсь час воювала в горах. Лерзан у закордонних структурах Проводу відповідала за формування та підготовку нового бійцівського складу.

У європейських країнах налічувалося під двісті, у самій лише Франції — близько двадцяти курдських осередків. Лерзан курсувала між цими осередками, влаштовувала пропагандистські збори під назвою «зосередження», підшукувала роботу молодим воякам, яких планували вислати «в поле».

Лерзан нагадувала Сар’ї її бойову молодість, тому й стала їй наче за дочку, адже своїх дітей у тої не було. Але таємниці свої Сар’я довіряла Джанан, яка, не маючи бойового досвіду, виступала речницею РПК в країнах Євросоюзу, тобто, в певному сенсі, вважалася неофіційним послом, за що її й називали «дипломаткою».

А легенда курдських бойовиків — Сар’я — стала для обох жінок взірцем героїзму й турботливою матусею чи старшою сестрою, і з часом між трьома жінками склалася міцна дружба.

— Я дуже рада, геваль,— відповіла Сар’я в слухавку,— до того ж… Є про що з вами поговорити.

— Ану ж, про що? Кажи зараз, бо я хвилюватимусь.

— Не по телефону. Приїжджайте — поговоримо.

— Добре. Але з тобою все гаразд, еге ж?

— Все гаразд. Лерзан до Німеччини літаком летить?

— Ні, Кін’яс орендував авто, вони їдуть разом. Він забере Лерзан прямо від під’їзду о пів на другу.

Ця відповідь розвіяла останні сумніви Сар’ї стосовно прийнятого нею рішення. Омріяна подорож сама постукала в двері. Вона вирушить разом із ними до Німеччини.

— Чудова ідея! — сказала вона Джанан.— Тоді невдовзі побачимось. Приїжджайте, дорогенькі, я на вас чекаю.

Поклавши слухавку, почала швиденько обмірковувати, що їй залишається зробити. Поки дівчата приїдуть, треба зібрати валізу. Ідіот Саїт повинен сьогодні привезти внески, зібрані з осередку. Їй потрібні були ці гроші, щоб якийсь час протриматися в Німеччині. Хоч уже йшло до полудня, але подзвонити й нагадати, щоб не запізнювався, буде не зайве.

Від голоду забурчало в животі. Пішла на кухню, поставила грітися чай. Витягла з шафки пачку печива, відкрила. В очікуванні чаю поклала шматочок до рота, без апетиту пожувала.

Раптом згадала про лист до Кесіре, написаний під ранок, перед тим як задрімати.

Ледь не бігом кинулася до кабінету.

Лист, який так і лежав на столі, вона багато разів прочитала, майже вивчила напам’ять ще після того, як написала. Знову пробігла очима по тому, що розповіла своїй адресатці; все це здалося їй дурницею.

Яка різниця, знає Кесіре про її страхи, почуття, думки чи ні? А як не знає й дізнається, то що вдіє? Нічого!

Проти цілого Проводу Кесіре навіть пальцем не зможе поворухнути.

І не по-во-рух-не!

Вона вже багато років не лізе в ці справи.

Подейкують, що між нею та Апо існує взаємна домовленість мовчати, і, безперечно, це так і є.

Аби врятувати своє життя, Кесіре мусила втекти.

То що ж вона може порадити, крім як теж тікати?

Особливу відразу в Сар’ї викликали словеса «Вважай це моїм заповітом… Колись, може, тобі доведеться заговорити…», які вона понаписувала в листі.

З раптовою рішучістю вона розірвала листа навпіл. Була б ще згорнула вчетверо й ще раз розірвала, але на думку спав шредер, за допомогою якого вони в центрі знищували «ліві» комерційні документи. Щоб розвантажити офіс, громіздкий апарат переставили на кухню.

Побігла на кухню. По одній перемолола в шредері половинки розірваних аркушів.

Згадала, що вже кілька днів не витрушували лоток шредера.

Невідомо, коли вона повернеться з Німеччини, тож краще було не лишати по собі слідів.

Витягла лоток, вигребла з нього паперовий мотлох, запхала в пакет із кухонним сміттям, зав’язала його.

Збігла один марш по сходах, викинула пакет у контейнер зі сміттям на задньому дворі.

Коли повернулася, чайник уже закипів. Вкинула до рота ще шматочок печива й заходилася наливати чай у склянку, коли задзвонив мобільний телефон. На екрані висвітилося, хто телефонує: «Ідіот Саїт».

«Вчасно!» — промайнуло в голові. Сар’я збиралася дзвонити шоферу, а тут він сам зателефонував.

— Як ти, сестричко?

Іншого разу огризнулася б: «От у сестри своєї й питай!» Її дратувала його фамільярність.

Стосунки між ними були якимись садомазохістськими.

Сар’я вважала Саїта недоумком і принижувала та попихала ним, а той що більше потерпав від неї, то більше старався їй прислужитися.

Саїт, мов той пес, що лиже чобіт, яким отримав копняка, на грубощі Сар’ї відповідав приязню, робив усе, що йому накажуть. Робив добровільно, не вимагаючи грошей. До того ж довів свою вірність та надійність: гроші, які він забирав чи відвозив, потрапляли за призначенням цілі-цілісінькі.

Так тривало півтора року. Врешті-решт Сар’я капітулювала. Їх із Саїтом зв’язав ланцюжок образ і догоджань, і Саїт був у Сар’ї ким завгодно: хоч водієм, хоч носильником.

У неї, власне, стосунки з чоловіками, крім Мемолі, ніколи не складалися…

Чоловіки вважали Сар’ю суворою й грубою. Вона ж гадала, що чоловікам потрібні лише покора й слухняність.

У ненависті до неї Провідника відігравала свою роль і антипатія. Одному-єдиному чоловікові, що увійшов у її життя — Мемолі — подобалася її різкість, і вони побралися.

Коли Провідник убив Мемолі, дужки короткого щастя закрилися. Тепер мішенню була вона — Сар’я.

Послуга, якої вона сьогодні чекала від Саїта, була питанням життя і смерті.

Не дошкульно, як завжди, а цього разу безбарвним голосом відповіла водієві:

— Добре. Ти де?

— Їду, сестричко,— відказав Саїт аж надто весело.— Я зараз до осередку. Заберу документи, завезу тобі, правильно?

Привчився-таки називати по телефону гроші документами.

— Чого ти перепитуєш, уже ж сто разів це робив! Так, мені завезеш! — обурено відказала Сар’я, намагаючись стримати лють.— Скільки тобі ще до осередку? О котрій ти будеш тут?

Осередок розташувався в одному з північних передмість Парижа, Вільє-ле-Бель. Від середмістя це було далеченько.

— Я вже практично у Вільє. Думаю, за годину-півтори буду. Ти сама?

Сар’я подивилася на годинник. 10:30. Якщо Саїт приїде через півтори години, буде близько дванадцятої, нормально.

— Гаразд,— відказала,— не барися.

— Ти сама? — настирливо перепитав Саїт.

Сар’я вже звикла до цих його недоречних і настирливих запитань. Не стрималася, й різко, як завжди, відрубала:

— Тобі яке діло?

Саїт став, як завжди, запопадливим:

— Ні, сестричко, мені-то що? Я так питаю, якщо в тебе гості, то я б, може, тортика якогось привіз, чи, може, ти потім кудись поїхати захочеш…

Сар’я невдоволено зітхнула й відповіла:

— Я дівчат чекаю. Потім нікуди їхати не збираюся. Документи привезеш і будеш вільний. Роби що хочеш.

Цими словами вона підписала собі смертний вирок.

Саїт поклав слухавку, від’єднав телефон від навушників, кинув на сусіднє сидіння. Витяг із кишені інший, вставив гарнітуру. В пам’яті телефону було лише п’ять номерів. Вибрав перший, натиснув клавішу «подзвонити».

Відповіли після третього гудка.

— Маєш гарні новини?

— Ще й які, пане командире! Кращих не буває! Їх троє.

— Добре, молодець! О котрій годині?

— О 12 чекатиму там, де ви казали.

— Гаразд. Ну, щасливої дороги й удалого бою!

}

НОМЕР 147

9 січня, вулиця Лафаєт

(

Легіонер напам’ять вивчив план Парижа, який дав йому К.

Вийшов із метро на станції «Східний вокзал».

Виходів було кілька. Легіонер пішов у перехід, який вів до першого.

У кінці перехід роздвоювався. Ліворуч висів значок ескалатора на вихід із підземки. Щит «Grandes Lignes» праворуч указував на платформи, звідки рушали потяги східного напрямку.

Можливість вибору все ще лишалася.

Він міг би повернути праворуч, стрибнути в потяг і поїхати геть.

Він повернув ліворуч і опинився на широкій площі перед Східним вокзалом.

До нього підійшов просмерділий сечею безхатько: «Закурити не буде?»

Він міг віддати йому незапалену цигарку, яку тримав у губах. Усе одно невдовзі фільтр розм’якне й він її викине. Але він грубо відказав: «No!»

Перейшов через вулицю 8 травня 1945 року навпроти Страсбурзького бульвару. Дійшов до вулиці Фобур Сен-Дені. Пішов по ній.

Це був не Париж. Будівлі паризькі, але повсюди ходять чорношкірі, араби, неохайні, брудні…

«Треба помити руки»,— промайнуло в голові, і цієї ж миті він опинився на перехресті.

Перед ним простяглася вулиця Лафаєт.

Номери зменшувалися в лівий бік вулиці.

155 — «Кедри Півночі». Ресторан справжньої ліванської кухні.

153 — тризірковий готель «Vieille France».

149 — «Hong Shen», китайський буфет.

Прийшов.

Між бакалією «East Bengal» та крамничкою з телефонами над старими високими дверима номер 147.

Жодної вказівки на те, що в будинку розташований якийсь офіс, спілка, ведеться комерційна діяльність.

Перед будівлею — парковка для міських електромобілів, що здаються в оренду. Це йому не сподобалось.

Перейшов на протилежний бік вулиці. Став перед «Carrefour City» і, вдаючи, що щось шукає в кишені, роздивився будівлю.

Зважаючи на різні гардини на вікнах, на кожному поверсі було по дві квартири.

Крім другого поверху.

Він був певен, що в орієнтуванні йшлося саме про другий поверх — приміщення зі щільно закритими жалюзі.

Отже, французький уряд виділив під «Торговельну місію» РПК, яка збувала наркотики й купувала зброю, цілий поверх. Попри те, що тут містилося неофіційне представництво Проводу, це не був осередок, де збиралися бойовики. Це було помешкання засновниці РПК, яка й була об’єктом. Там мало хто бував.

Вікно посередині з мережаними фіранками було відчинене — там або була кухня, або ж воно не проглядалося. Навіть по розцяцькованих мереживом фіранках можна було сказати, що тут мешкає «співвітчизниця».

«Кінець тобі, сучко!» — подумав Ніхто.

Потім виправився: «Кінець вам, сучки!»

К. казав, що об’єкт уже давно почувається в небезпеці, знає, що вона на прицілі в Апо, тож при ній невідлучно перебувають двоє дівчат із молодшого кадрового складу РПК.

— Водій спробує дізнатися по телефону, скільки їх там. Коли йтимеш туди, він тебе повідомить. Але ти орієнтуйся на це! — сказав він і показав три пальці.

Пройшов повз «Carrefour City» далі. На протилежному боці через два будинки після номера 147 починалася вулиця Сен-Кантен, і на її розі розташувалася французька пивниця «Кафе Лафаєт», яка контрастувала з переселенськими закладами швидкого харчування, які заполонили квартал.

Ніхто раптом пригадав зображення, що його показав К., як «останнє фото» об’єкта. Знімок, очевидно, було зроблено крізь скло. На ньому була рудоволоса жінка, яка, сидячи за невеличким круглим столиком, на якому стояли пивні бокали, вела бесіду з кількома іншими жінками, що сиділи довкола неї. Отже, востаннє її сфотографували тут…

А що, як вона зараз сидить тут і п’є каву?

Час іще був, і ніщо не заважало зайти й подивитися. До того ж йому потрібно було помити руки.

Він витяг із рота незапалену сигарету, акуратно переломив її й кинув на землю. Штовхнув від себе двері кав’ярні. Всередині було досить-таки людно. Швидким поглядом обвів зал. Усі столики, що були завбільшки як таця на дві особи, були зайняті. Серед відвідувачів, більшість яких, очевидно, складали службовці й робітники, що працювали поблизу, він не побачив високої жінки з рудим кучерявим волоссям.

Бармен за стійкою всміхнувся:

— Я вас слухаю. Замовлятимете якісь страви?

Ще не було навіть одинадцятої. Отже, тут є й такі, хто зрання вже їсть.

Він перед «справою» ніколи не їв. Боявся, що як поїсть, то розслабиться, втратить пильність.

— Ні, мені каву, будь ласка. А де можна помити руки? — відказав англійською.

Бармен указав на підвальне приміщення.

Спустився вузенькими сходами. Порожньо. Ретельно вимив руки. Зайшов до чоловічого туалету, справив малу потребу. Відтак знову помив руки. Витягнув із кишені маленьку коробочку, витрусив у долоню дві білі пігулки. Вкинув до рота, ковтнув.

Коли піднявся нагору, кава була вже готова.

Поки пив — роззирнувся: де міг бути той столик, що на фотографії? Безглузда деталь, але ж ось — придивився й упевнився, що один зі столиків саме той.

У прейскуранті, що висів на барній стінці, було написано: «Кава за стійкою — 1,5 євро».

Він поклав на стійку два євро й вийшов.

Швидкою ходою пішов тротуаром по правому боці вулиці. Глянув на механічний годинник на руці. За п’ять хвилин мав бути на місці зустрічі.

Звичайно, він не бачив двох жінок, які пройшли повз «Кафе Лафаєт», де він за кілька хвилин до того пив каву.

Лерзан їхала з Ле Мюро, що за півтори години потягом від Парижа, і Джанан зустріла її на Північному вокзалі. Лерзан багато подорожувала й не возила зайвого багажу. У неї все завжди вміщалося в наплічник. На зустріч із Сар’єю йшли пішки. Вони були назвичайно раді зустрічі, це впадало в око. Без угаву розмовляючи, повернули із Сен-Кантен ліворуч, пройшли шлях, щойно подоланий Легіонером, у зворотному напрямку і попрямували до номера 147 по вулиці Лафаєт.

Того дня Північний вокзал став для вбивства кулісою, через яку з інтервалом у півгодини дві жертви вийшли на сцену, а вбивця її залишив.

Тим часом Легіонер прийшов на місце зустрічі.

До порталу церкви Сен-Вінсент де Поль, побудованої в невеличкому парку, вели широкі сходи.

Ось-ось мало минути почуття непевності, яке передує важливій справі. Будь-яку операцію можуть скасувати чи перенести. Видно буде, даремно їхав сюди чи ні.

Пройшовши між кількома туристами, що, незважаючи на прохолоду, сиділи на сходах і їли сандвічі, зайшов до церкви.

Всередині було сутінно й тихо.

Ніхто блискавично роззирнувся довкола, схопив усі деталі й визначив, що в церкві перебуває троє людей.

Розташований по центру церкви вівтар містився на підвищенні порівняно з частиною, відведеною для вірян.

Молодий священник у коричневій рясі за огородою з бордового шовкового шнура, за який заборонялося заступати, чистив срібні канделябри, що ними підсвічувалося величезне дерев’яне розп’яття.

Квадратний престол посередині підвищення був застелений білою скатертиною. У центральному нефі праворуч і ліворуч стояли рядами плетені лавки; на третій з них праворуч молилася літня жінка, очевидно з місцевих. Вона стояла на колінах на спеціальній підставці, опустивши голову долі.

Можна було вважати, що все «чисто».

Ліворуч на останній лавці він побачив К. Той на колінах не стояв, але молитовно склав руки. Скидалося на те, що він у глибокій задумі.

Ніхто тихенько підійшов і сів на інший край лавки.

Вони навіть не глянули один на одного. Посиділи з хвилину мовчки й непорушно.

Церковну тишу порушило ледь чутне рипіння застібки-блискавки. Ніхто, нібито щоб зручніше було сидіти, розстібнув куртку.

Переконавшись у безпеці, К. витягнув із лівої кишені свого кашемірового пальта доброго крою загорнутий у тканину пістолет, судячи з довжини пакунку — з глушником, обережно перемістив його праворуч і простягнув Легіонерові.

Той мовчки взяв його й поклав до глибокої внутрішньої кишені куртки, рукояткою донизу. Витягаючи руку з кишені, розгорнув пістолет.

Йому достатньо було взяти зброю в руку, щоб зрозуміти, з чим має справу.

Повтором механічно завченого промайнуло в голові: «“Вальтер ППК”. Можливо — ППК/С».

Це був напівавтоматичний пістолет вагою 630 грамів; куля калібру 7.65 вбивала тільки з близької відстані; попри невеликий калібр, це була проста в використанні, скорострільна й надійна зброя. Не надто популярна, не ідеальна для вбивства.

«Саме тому це правильний вибір»,— подумав Ніхто.

Він був упевнений, що це ППК/С, тобто версія пістолета з обоймою на десять патронів замість семи, чорного кольору. Чорний колір поглинає світло, метал давав би відблиски.

Зброя, з якою ідеш на справу, не повинна блищати. І запобіжник має бути виведений із ладу.

Взагалі-то «вальтер ППК» має два запобіжники.

У зброї, яку йому передали, мали бути виведені з ладу обидва.

Утім, він усе одно перевірить. Але не зараз. Свого часу.

Ніхто обережно нахилився й поклав шматок тканини, витягнутий із кишені, під передню лавку.

К. заговорив. Говорив пошепки, але роздільно і досить-таки зрозуміло:

— За п’ятнадцять хвилин будь перед дверима. Натиснеш на нижню кнопку — двері відчиняться. Берзан [21] чекає всередині. Гоу!

Тоді підвівся, й лише почулося, як за ним рипнула пружина церковних дверей.

Ніхто подумки порахував до шістдесяти.

Підвівся, пішов до дверей.

Перед тим як виходити, вправним рухом зняв із себе куртку, вивернув її, знову надягнув; діставши з кишені кашкет із козирком, насунув його на голову.

Пістолет тепер був у передній кишені. Проте крізь цупку тканину двосторонньої куртки він не сильно випинався.

До церкви зайшов кремезний, чисто виголений чоловік у куртці кольору хакі; той, що вийшов, був у темно-синій куртці, коричневому кашкеті і здавався худішим та вищим на зріст.

Було холодно. Приємно, бо можна було, не привертаючи уваги, ще по дорозі надягти «робочі» рукавички, які не пасували до кашкета.

Дійшовши до номера 147 по вулиці Лафаєт, навіть не заглядаючи в перелік кодів, вивішений на стіні, натиснув на нижню кнопку й штовхнув важкі двері, щойно вони джикнули й відчинилися.

Опинившись у широкому холі з височенною стелею, зіткнувся з берзаном-водієм. Це був гарний із виду рагуль, вбраний, мов на весілля,— нап’яв на себе якісь лискучі модні лахи. Може, це він так Сар’ю морочив, хтозна. Волосся старанно зачесане, гоління бездоганне. Від хвилювання зашарівся. Через плече сумка для документів висить.

Нікому достатньо було подивитися хлопцеві в очі, щоб зрозуміти, що той іще зелений.

Це могло ускладнити справу.

Жінки відчинять двері цьому хлопцеві. Ніхто мусить обрати позицію позаду нього. Але якщо під час стрілянини водій залишиться стояти перед ним, то може несподівано сіпнутися, і тоді він не влучить.

Отже, треба буде останньої миті штовхнути хлопця в спину.

У цій ситуації, коли час вимірюється долями секунди, а рухи — міліметрами, потрібно наперед прорахувати все, що може трапитися.

Чи важко буде відштовхнути його й вискочити наперед?

На око прикинув співвідношення мас. Це реально.

Поки він над цим розмірковував, хлопець-водій ні сіло ні впало поліз вітатися за руку, розтулив писок, почав щось розповідати. Очевидно, він був у курсі легенди Легіонера й розхвилювався.

Це викликало роздратування.

Піднявши руку в рукавичці до вуст, жестом різко наказав йому замовкнути. Тоді вказав на сходи, і знову-таки жестом: «Вперед!»

Недотепа-берзан, присоромлений та принишклий, посунув попереду.

Праворуч від холу були скляні двері з написом «Консьєрж», але на ручці дверей висіла табличка «Зачинено».

Видно було, що «French connection» [22] К. попрацювали над зачисткою території!

Роздратування, що виникло, коли побачив недосвідченість водія, змінилося звичайною дозою напруження.

Хлопець, імені якого він не знав, та й не бажав знати, йдучи попереду, піднявся на другий поверх і зупинився перед ширшою з двох дверей.

На одвірку висів домофон із цифровою камерою, ще мудрованіший, ніж при вході.

Водій, зупинившись перед дверима, дивився на Нікого таким поглядом, ніби запитував, що робити далі.

Ніхто, щоб не потрапити в поле зору цифрової камери, притиснувся до стіни на передостанній сходинці. Рукою в рукавичці питально вказав на протилежні двері.

Цього разу хлопець не став плескати язиком. Так само рукою показав, мовляв, безпечно.

Це, напевно, був запасний, службовий вихід.

Цієї самої миті крізь двері долинув жіночий сміх.

Тіло Нікого стислося, мов пружина. В одну мить він витягнув із кишені пістолет, крутнув глушник в один, потім в інший бік — до упору, перевірив, чи відламаний запобіжник. Кивнув водієві, мовляв, усе гаразд, а сам тим часом пересмикнув затвор і взявся за рукоятку пістолета обома руками.

Хлопець увів чотиризначний код і натиснув на кнопку дзвінка.

Саме цієї миті серце Нікого забилося частіше.

Він не міг прорахувати зону огляду камери. Чи могло уважне око, що стежило по той бік, помітити, що на сходах хтось є?

Хоч який там недотепа, а берзан, напевно, теж подумав про таку можливість, бо наблизив обличчя до камери, щоб повністю її закрити.

Щойно зсередини почувся звук ввімкнення мікрофона, як він озвався: «Це я, Саїт…»

Двері відчинилися не відразу.

З динаміка долинали невиразні звуки розмови.

Жіночий голос гукнув до когось в глибині приміщення: «Це Саїт. Ти на нього чекала?».

Питання, безумовно, було спрямоване Сар’ї.

Знов почулося воркотіння.

Жінка за дверима, вислухавши те, що їй відповіли, повернулася до мікрофона й запитала:

— Ти документи приніс?

— Приніс! — відказав водій.

Після цього все сталося в одну мить.

Поки масивні двері з механічним рипінням прочинялися, Ніхто вискочив зі своєї засідки, плечем відштовхнув водія, який закривав камеру рукою, стрибнув уперед і стрімголов увірвався до приміщення.

Натиснув на гачок. Хлопок корку від шампанського. Одна.

Молода дівчина, що стояла за дверима, отримала одну-єдину кулю в лоб і повалилася на підлогу, а він, за кілька кроків подолавши передпокій, був уже у вітальні.

На дивані з-за спинки, що нею він стояв до дверей, виднілися голови й плечі двох співрозмовниць.

Ніхто спочатку направив пістолет у голову з рудими кучерями.

«Це Сар’я»,— встиг подумати він, раз за разом натискаючи на спусковий гачок.

Подумки рахував постріли: раз, два три.

Не затнувшись ані на мить, обернувся й вистрелив у другу жінку, яка сиділа на дивані, а в голові промайнуло: «А це ж хто?»

Чотири, п’ять.

Усе сталося за лічені секунди.

Легіонер виконав роботу сповна, прибравши й основний об’єкт, і одночасно двох свідків, які, на свою біду, опинилися не в той час не в тому місці — поруч із об’єктом.

Бездиханне тіло Сар’ї, яке відлетіло з дивана, відкинуте імпульсом куль, що прошили їй потилицю, безглуздо й дивно валялося на килимі, мов кинута дитиною ганчір’яна лялька.

Обличчям ткнулася в підлогу, долоні вивернулися назовні, рука зачепилася за журнальний столик, ліва нога підвернулася під живіт. З кінчика рудого кучерика тонесеньким патьоком цідилася кров.

На обличчі Джанан, яка від куль, отриманих у скроню й лоб, завалилася на широке поруччя дивана, застиг подив. Обернені до трупа Сар’ї розплющені очі, здавалося, питали: «Що відбувається?»

Ніхто знав, що вбив усіх трьох, включно з тією, що в дверях, не лишивши їм часу навіть на агонію. Глибоко вдихнув.

Йому полегшало, він був практично щасливий.

Він шкодував, хай навіть сам собі в цьому не зізнаючись, що єдина людина, перед майстерністю якої він схилявся й на яку рівнявся, К., не побачив його за роботою.

Хотілося б побачити, як той, задоволено відкопиливши губу, кивне головою: «Чиста робота!»

Ну, то таке…

Зараз треба було подбати, аби чисто зроблену справу чисто й завершити.

Коли обернувся й поглянув на Саїта, то побачене його анітрохи не здивувало.

Той, геть поблідлий, застиг на порозі вітальні. Очі широко розплющені, не стільки зі страху, скільки з подиву, тіло немов скам’яніло.

Був би дилетантом — плеснув би шокованого берзана по плечу й із садистським задоволенням сказав би: «Еге ж, хлопче, це тобі не іграшки, з незвички й знудити може!»

Але він був професіонал.

Не зронивши жодного слова, головою вказав водієві на суміжну кімнату.

Сам перевірив туалет і ванну в правому кінці короткого коридора, тоді зайшов до кабінету, що був ліворуч.

Комірчина була тісна. Односпальне ліжко й широкий робочий стіл займали її майже повністю.

На столі стояв стаціонарний комп’ютер, принтер, лежали теки з документами. Попорпався в документах, позазирав у шухлядки стола.

В правій нижній шухлядці побачив новенький «Беретта Сторм».

Ох уже ж ці жінки!

Замість того, аби тримати під рукою, взяти й запроторити в шухлядку диво-пістолет, який має в одній обоймі сімнадцять патронів і здатний робити дірки діаметром у дев’ять міліметрів! Та ще й коли досить вправно володієш зброєю й живеш, побоюючись, що тебе вб’ють…

Щоправда, будь він у неї під рукою, вона б навіть не встигла його витягти, та все одно…

Навіть не торкнувся пістолета. Залишив там, де він і лежав, вийшов. Саїта не було. Кинувся до сусідньої кімнати, куди відправив його.

Усе це робив із надзвичайною швидкістю, не випускаючи з рук «вальтер ППК».

Водій застиг перед зібраною, але не закритою валізою, що лежала на підлозі. У руці він тримав червоний бюстгальтер. На лиці — сум’яття.

Повернув обличчя до Легіонера — в погляді скорбота, ось-ось заплаче.

Ніхто не мав наміру розбиратися, що відбувається, та, власне, й часу не було. Утім, коли побачив червоний бюстгальтер, у голові промайнула глузлива думка.

Висмикнув із руки хлопця бюстгальтер, головою вказав: «Іди».

Не чекаючи, поки Саїт виконає наказ, мерщій повернувся до кабінету, запхнув бюстгальтер до однієї з шухлядок і засунув її на місце.

Минаючи вітальню, на мить затримався, всадив ще дві кулі в голову Сар’ї і одну — Джанан. Поцілив у рота.

Шість, сім, вісім.

У пістолеті лишалося ще два патрони. Ці дві кулі всадив навмання у бездиханне тіло, що осіло на підлогу біля вхідних дверей.

Так він розстріляв усі десять патронів, що були в пістолеті, недвозначно показавши, що ці вбивства — виконання вироку.

Коли труп молодої дівчини від куль, що вцілили в груди й живіт, здригнувся й завалився, Ніхто побачив, як Саїт, що йшов позаду, аж підскочив. У душі потішився.

В око впала кухня, що виходила дверима на сходовий майданчик. Заходячи, він її не помітив. Оце був прорахунок. Якби одна з жінок була в той час на кухні, могла б здійнятися буча. Однак пощастило.

Справу було зроблено, завдання виконано. Решта — проблеми водія та того, хто його використовував.

Звичним моментальним рухом скрутив глушник із пістолета.

Підійшов до водія, який дивився на нього порожнім поглядом.

Уже просто глузливо зазирнув у його широчезно розплющені очі.

Потім розстібнув сумку, що висіла у хлопця на плечі, й опустив туди пістолет.

Глушник кинув собі в кишеню.

Поки робив це все — не зронив жодного слова.

«Жодного слова мені не сказав. Бачити Легіонера — бачив, але голосу його не чув»,— розповідатиме пізніше Саїт. Він лише остовпіло провів Нікого поглядом.

Ніхто рвучко вийшов із квартири.

Цифрова камера на дверях якщо щось і зафіксувала, то лише потилицю в кашкеті.

Він не помітив, як вступив у кров першої жертви, тієї, що при вході, й, виходячи з квартири, залишив на порозі криваві сліди.

Бігцем спустився сходами.

Натиснувши на кнопку автоматичного замка, відчинив двері будинку.

Коли вже вийшов на вулицю й неквапним кроком пішов геть, зняв рукавички.

Проходячи повз «Кафе Лафаєт», де щойно перед цим пив каву, на хвильку затримався.

Дістав із кишені з пачки сигарету, затиснув губами.

Настав момент, якого він чекав декілька місяців.

Він не курив сигар, але любив сигарні запальнички.

Дістав вишукану запальничку марки «Сайгон», клацнув нею, підкурив.

Глибоко затягнувшись, із задоволенням видихнув дим.

Він мусив якнайшвидше помити руки.

За «Кафе Лафаєт» повернув праворуч, на вулицю Сан-Кантен.

Ішов жвавою ходою.

Будівля вокзалу, в якої на фасаді зі скла та сталевих балок красувався напис «Gare du Nord» такого розміру, що його можна було розібрати з кілометрової відстані, розташувалася за сотню метрів.

Підійшовши до входу, він востаннє затягнувся сигаретою, яка вже помітно покоротшала, й кинув недопалок на землю.

Північний вокзал, з якого відправлявся й швидкісний поїзд на Брюссель, був досить просторим і, як завжди, велелюдним.

Ніхто попрямував до ескалатора, що спускався на станцію метро.

Підійшов до кас, натиснув кнопку «Порт-де-Баньоле» на електронному плані метро. Це було за вісім зупинок, у тому напрямку, звідки він приїхав, із пересадкою на станції Репюблік.

Поглянув на годинник: 12:38.

За сорок п’ять хвилин він будь-що мав бути на автовокзалі. Там він навіть встигав перекусити.

Серед табличок із назвами ліній метрополітену та виходів пошукав значок «WC». Знайшов. Увійшов до чоловічого туалету. У тісній кабінці спершу зняв куртку, вивернув. Кашкета запхав до кишені.

І перед тим, як справити малу потребу, і після того довго-довго мив руки.

Промайнула думка: «А може, прийняти пігулку?» Передумав.

Він чудово почувався.

І він знав, чому чудово почувається.

Спастичні кризи, про які ніхто не знав, та й не мусив знати, завжди траплялися до «справи». Не після.

З туалету він вийшов у тому вигляді, в якому вранці приїхав до Парижа.

Зайшов у перехід, де було вказано напрямок «Галлієні».

Він спокійно встигав на щоденний автобус до Барселони, який рушав о 14:45 від автовокзалу в Баньоле.

Глушника вирішив позбутися якомога далі, наприклад на останній зупинці перед кордоном.

}

21 Провідник (курд.).— Прим. авт.

22 французькі агенти.— Прим. пер.

[]

Провідник (курд.).— Прим. авт.

французькі агенти.— Прим. пер.

[]

ОСТАННІ ШТРИХИ

(

К. був недалеко.

Він спокійно їв сочевичний суп у «Стамбульському кебабі» поруч із перехрестям вулиць Лафаєт та Сен-Кантен. На друге планував з’їсти два лахмаджуни. Крізь вітрину ресторанчика він міг би побачити, як Легіонер, повернувши біля «Кафе Лафаєт», попрямував до Північного вокзалу.

Настільки близько він був до місця події.

Передбачаючи, що Саїт запанікує, він не наважився розташуватися подалі. Він мусив якнайшвидше забрати пістолет і позбутися його. Але по ньому не можна було сказати, що він на когось чекає чи гарячкує.

Він сидів за столиком у глибині приміщення. Не відводив очей від дверей. Суп уже доїв. Саїта не було. Лахмаджуни ще не замовляв. Саме вагався, замовити чи почекати ще, коли хлопець показався у дверях.

Блідий мов смерть, руки в кишенях. Через плече — та сама незмінна сумка.

К., не підводячись із місця, привітав його заспокійливою усмішкою.

— Ласкаво просимо, сідай. Зараз супчику тобі замовимо гарячого. Саме те, що треба.

Хлопець не відповів. Так стискав зуби, що аж підборіддя тремтіло. Невідривно дивлячись у вічі К., він покірно, мов механічна іграшка, вчинив, як йому сказали.

У нього ще не минув шок після вбивства, свідком якого він став. З усього було видно, що він збурений, але ще не в тому стані, аби вихвалятися, як вправно він виконав відведену йому роль. Це теж буде, але пізніше.

К. був наставник, спеціаліст по салагах. Він знав, що Саїта треба спершу заспокоїти, а відтак пробудити в ньому гордість і віру в себе. З реакції хлопця він зрозумів, що все пройшло як треба, отже, й розпитувати не став.

Озвався до гарсона, у якого тільки-но пробився пушок над губою і в якому одразу можна було впізнати туркмена:

— Синку, принеси-но нам іще порцію супу!

Обернувся до Саїта:

— Це наші. Я й господаря знаю — він із Йозгата. Бозок [23]. Хоч їх і цураються, але зрадників Батьківщини серед них немає. Надійні люди. Коли треба — і нам вісточку подають. Ну, ти розумієш…

Юний гарсон приніс суп.

— Їж, їж,— заохотив К.

Саїт, мовби автоматично, виконав те, що сказали. Сьорбнувши кілька ложок, відломив шматочок від піде [24]. До нього повернувся звичайний колір обличчя, схоже, він заспокоювався.

— Я це місце знаю, пане командир,— промовив він врешті-решт.— Наші гидують, підозріло ставляться, не ходять сюди. Але я кілька разів був. Кажуть, що цей, ваш, і французькій поліції барабанить…

К. знизав плечима.

— Ну, мусить. Але не про нас барабанить, про РПК. А інакше їм жити не дадуть. Димар нечищений — штраф, холодильник не морозить — штраф, на кухні брудно — штраф; не буде барабанити — доведеться замок на двері повісити.

Саїт і справді, схоже, прийшов до тями, бо в нього почали з’являтися несподівані проблиски розуму:

— А про справу так нічого й не запитаєте, пане командир?

На обличчі К. з’явилася заспокійлива усмішка.

— Я певен, що все пройшло як треба. У мене немає жодного сумніву, що ти якнайкраще виконав своє завдання! Ти склав іспит — пройшов крізь вогонь і воду, й хоч би тобі що. Молодець. Можу сказати, що пишаюсь тобою. Приніс?

Похвала знову розхвилювала хлопця. Щоки спалахнули.

— Авжеж приніс.

— Зараз без метушні підведися. Туалет прямо за тобою. Піди й залиш інструмент там. Вийдеш — почекаєш мене біля дверей. Я зайду, а ти сядеш на місце.

Саїт зробив те, що йому було сказано. У туалеті трохи забарився.

«Вмивається, напевно, щоб до тями прийти»,— подумав К. Боковим зором він слідкував за дверима вбиральні. Ресторанчик був майже повний. Якщо раптом хтось підведеться й попрямує туди, К. був готовий підхопитися й випередити його. Щойно двері відчинилися, він моментально був там. Саїт вийшов, він зайшов.

«Вальтер ППК» лежав на акуратно закритій кришці унітаза. К. взяв його в руку. Пістолет був іще теплий. Понюхав ствол, витягнув обойму. Як він і очікував, вона була порожня. Задоволено відкопилив губу. Він не помилився. Легіонер був найкращим кілером із усіх, кого він дотепер виховав. І не було жодного сумніву, що всі десять куль були випущені недаремно.

Запхнув пістолет за пояс, старанно застібнув піджак. Вийшов.

Саїт чекав на нього, широко розвівши руки, немов міряючи ними стіл. В очах у нього читалося питання: «А що ж далі?»

К. сів навпроти, нахилився, поплескав його по плечу й прошепотів:

— Молодець! Чудово впорався із завданням. Ти тепер здоровий, ти станеш легендою. Гратимеш зі своєю хворобою собі на втіху. Відтепер ти належиш до нашої родини. А ми подбаємо про твою.

— Я вже вирішив, пане командир,— відказав Саїт.— Хай це моє собаче життя принаймні прислужиться добрій справі. Поки не здохну.

Голос його бринів наївною вірою.

— Ти не помреш! — заперечив К.— Емоції — найкращі ліки для мозку. От побачиш, від пухлини й сліду не лишиться. Дай Бог, щоб хоч не розсмокталася, поки тебе через хворобу з в’язниці не випустять!

Відкинувся назад. Якусь хвилю мовчки спостерігав за ефектом, який справили його слова на Саїта. Салага добре тримався.

— Ну, тепер не барися,— повів далі К.— Ми з тобою на контакті. Чекай повідомлення від мене. Гроші з осередку при тобі?

Саїт ствердно кивнув.

— Добре,— сказав К.— Хай при тобі й будуть. На допиті скажеш, мовляв, вранці отримав.

Тоді дістав із кишені пальта, повішеного на спинку стільця, старанно загорнуту коробочку і, не ховаючись, передав її через стіл Саїтові. На пакувальному папері виднілася відома емблема «Алі Мухіддін Хаджи Бекір» [25].

— А я ж тобі з дому рахат-лукум привіз. Їж досхочу — тут і на завтра вистачить, і на післязавтра… Ти заслужив. А там ще привезуть. Ну, бувай здоровий!

Саїт зрозумів, що йдеться не про рахат-лукум, а про гроші. Обличчя його просяяло. У нього раптом з’явилася купа грошей. Узяв коробочку, запхнув у сумку, яку не знімав із плеча. Підвівся.

— Прощавайте, пане командир. Вибачте, якщо щось не так!

К. доброзичливо кивнув:

— Прощавай, синку. Бувай здоровий.

Провів поглядом Саїта до дверей. Потім замовив гарсонові два лахмаджуни.

Аби позбутися знаряддя вбивства, мусив чекати, доки стемніє.

Хтозна, скільки таких знарядь вже лежало на дні Сени.

}

23 Одна з двох гілок огузів, тюркської етнічної спільноти.— Прим. пер.

24 Турецька страва з тіста, яка нагадує піцу.— Прим. пер.

25 Відома стамбульська фірма — виробник солодощів.— Прим. пер.

[]

Турецька страва з тіста, яка нагадує піцу.— Прим. пер.

Відома стамбульська фірма — виробник солодощів.— Прим. пер.

Одна з двох гілок огузів, тюркської етнічної спільноти.— Прим. пер.

[]

[]

СЕНТ-УАН

10 січня

(

Дієґо Мартен Аллеґр не одразу почув вібрацію телефона, поставленого на беззвучний режим.

Він уже два дні чхав. Хоч температури й не було, відчував ломоту. Голова — мов казан, забитий ніс нормально не дихає, тож і не виспався по-людськи.

Коли врешті-решт почув, як на дерев’яній тумбочці, мов маленький робот, якого корчить судома, стогне й труситься телефон, ткнувся обличчям у розсипане по лівій руці пасмо чорного волосся й подумав: «Не візьму!»

Напівсонна-напівпритомна свідомість одразу заговорила на захист: «У мене сьогодні вихідний. Телефон на беззвучний режим поставив, не чув».

Власне, й телефон уже замовк.

Дієґо щільніше притиснувся до гарячого жінчиного тіла, що зручно вмостилося в його обіймах, і знову поринув у сон.

Коли телефон знов задеренчав, йому здалося, що минуло декілька годин. Тим часом йому дали спокій лише на півгодини.

Обережно витяг руку з-під голови дружини, так само обережно перевернувся на правий бік, взяв у руку телефон; перш ніж відповісти, поглянув на годинник. Була за десять п’ята.

Ще ж досвіт!

Телефонували, власне, із того номера, що й найчастіше — тобто з Управління розвідки Центрального директорату поліції юстиції, або, скорочено, ПЮ.

Глухим від нежитю голосом сердито просичав у слухавку:

— Що таке?

— Доброго ранку, Дієґо!

Почувши цей голос, обомлів. Це був шеф. Оце так, спозаранку.

— Пробачте, шефе. Просто так, зрання, мені й на думку не спало…

— Що це можу бути я, еге ж? Ще й у твій вихідний. А що в тебе з голосом? Ти що, захворів?

— Просто нежить,— відказав Дієґо.

— Тут така паскудна справа намалювалась... Ми зібрали кризовий стіл. Мусиш негайно їхати сюди. Ану стій… Зажди хвилинку.

Голос у шефа був стривожений.

Дієґо ніколи не бачив, щоб старший від нього на десять років Жюльєн Арман, настільки ж дотепний, наскільки й холоднокровний і здатний викликати повагу, непокоївся. Це його спантеличило. Мовчки почекав. Шеф, очевидно, щось із кимось обговоривши, знов заговорив у слухавку:

— Їдь не в Центр, а на вулицю Лафаєт, 147. Спочатку оглянь місце події. Я теж туди під’їду.

— Ок, шефе! Але я десь за півгодини буду, не раніше. Я ж їду з Сент-Уана.

— Виїжджай негайно!

— Гаразд. Але можете хоч сказати, що трапилося? Ну, на вулиці Лафаєт…

— Вбито трьох жінок із вищого керівництва РПК. Спрацьовано професійно. Всі на ногах. Дійшло навіть до Єлисейського палацу.

З вуст у Дієґо зірвалося питання, на яке він ніколи б не насмілився в нормальному стані:

— А чому я?

Жюльєн Арман зробив паузу, очевидно, намагаючись стримати себе. Потім заговорив повільно, авторитарно-лагідно, з шанобливим докором:

— Ти достатньо розумний, аби не питати того, на що сам знаєш відповідь! Їдь мерщій.— І поклав слухавку.

Дієґо вивільнився, намагаючись не розбудити дружину.

Кінчиками пальців торкнувся кучерика з розкиданого по подушці чорного пасма.

Обережно підвівся з ліжка.

Беззвучно вдягнувся. Перш ніж вийти з кімнати, якусь хвилю закохано споглядав, як Айше розмірено дихає уві сні.

«Чому я? Та звичайно ж, через тебе…» — промайнуло в голові.

Вони познайомились два роки тому в Анкарі.

Дієґо Мартена Аллеґра, онука республіканської родини, яка після громадянської війни в Іспанії знайшла собі притулок у Франції, рік як призначили офіцером безпеки у французьке посольство. Йому сподобалась Туреччина. На додачу до рідних іспанської та французької він вивчив іще й англійську, і це спростило йому засвоєння іноземних мов. Мало-помалу заговорив турецькою.

Рік їхньої зустрічі можна було б забути, а ось дату — ні. Кожне 14 липня — це й день їхнього знайомства, й національне свято Франції.

Айше прибула на прийняття, організоване посольством, супроводжуючи турецького міністра закордонних справ. Вона була персональною охоронницею міністра. Не треба було бути провидцем, аби припустити, що якщо навіть вона сама не є розвідницею, то тісно пов’язана з МІТ [26]. Та Дієґо й сам займався тією ж справою. Зрештою, вони були двоє поліцейських, а отже, й розвідників, що працювали на різні країни.

Буває кохання з першого погляду. А їхнє кохання почалося з тілесного дотику, що передував погляду.

На прийняття, що проводилося на території посольства, прибуло близько тисячі гостей.

Метикуваті запрошені не забарилися вишикуватися в довжелезні черги перед низкою буфетів, де рікою лилися французькі вина й шампанське й роздавали дивовижні наїдки — від гусячої печінки до ікри.

Прийняття розпочалося надвечір; це було національне свято, тож туристи-французи мали право завітати на нього без запрошення.

Дієґо, не встигнувши й пообідати, керував французькими охоронцями, які мусили непомітно, мовби мацаючи дівчат, але ретельно перевіряти запрошених.

Прохід майже тисячі людей, які поступово вишикувалися в чергу перед посольством, через одну-єдину рамку безпеки зайняв більше двох годин, Дієґо й сам геть вимучився разом із підлеглими йому охоронцями.

Коли, залишивши на дверях мінімум охорони для перепуску гостей, які запізнилися, він урешті-решт долучився до прийняття, була вже майже десята.

Перші хвилі штурмувальників буфетів уже відкотилися, гості-переможці були зайняті спустошенням навалених із горою тарілок під акомпанемент ресторанних мелодій, які вигравав оркестр.

Але, як того вимагала велика державна гостинність, буфети не лишалися порожніми, на місце з’їденого надходили нові страви. За одним із буфетів, у куточку турецької кухні, відомий анкарський кухар робив дьонер-кебаб із традиційним рисовим пловом. Там ще й досі стояла черга.

Дієґо вхопив з однієї з таць, що їх розносили гарсони, келих вина. Потім взяв тарілку і, ковтаючи слинку, зайняв місце в черзі до буфету. Рису й дьонеру наклали з горою.

З келихом вина в одній руці й тарілкою в іншій він саме намагався відійти від буфету, як зчинилася штовханина, і якась жінка, мов від стусана, налетіла на нього й покотилася долі.

Дієґо похитнувся, але втримався на ногах, але тарілка, яку він тримав у руці, відлетіла вбік, обсипавши все довкола дьонер-кебабом, а вино з келиха виплеснулося на нього й на жінку.

По хвилі замішання в Дієґо, як у француза з іспанською кров’ю, першим рефлексом було взяти жінку за руку й допомогти їй підвестися.

Він зробив крок, взяв Айше за руку — і сталося те, що сталося. Дві незнайомі руки притяглися одна до одної мов магнітом. Гаряча хвиля побігла передпліччями й охопила тіла обох.

Буває ж таке, що людина певні істини пізнає через відчуття. Отак і вони відчули, що їхні серця б’ються в унісон.

Айше підвелася. Вони зустрілися поглядами. Перетекли одне в одне через очі.

За якусь хвилю Дієґо додумався запитати:

— Ви в порядку?

— Так,— кивнула головою Айше.

Витягаючи з волосся шматочки дьонер-кебаба, додала:

— Я на вас налетіла. Здається, хтось штовхнув мене в спину. Пробачте…

Дієґо нещодавно зустрічав її на вході, коли вони з міністром заходили на прийняття. Ще й ім’я її занотував. Але в тій метушні навіть не помітив її вроди. Тому тепер оторопів, мовби вперше її побачив. Він ще не знав, що дівчина походить із черкеського роду. В її блакитних очах, які так контрастували з нічною чорнотою волосся, він розгледів магію сибірської лайки.

А в Айше проста, але вишукана вечірня сукня точнісінько кольору її очей стала на грудях фіолетовою від вина. Темний костюм Дієґо не виказував, що теж спробував вина, але біла сорочка була мовби речовим доказом злочину.

Молодий чоловік ледь-ледь усміхнувся:

— Маєте при собі двійника цієї сукні?

Розмовляли англійською. Айше, напевно, ще збентежена тим, що сталося, не зрозуміла жарту. Широко розплющивши свою блакить, різко, мов на ідіотське питання, відповіла:

— Ні, звичайно! Ви що, думаєте, я їх парами купую?

Дієго, анітрохи не знітившись, відказав:

— Дуже шкода. А от у мене, наприклад, все в подвійному екземплярі. Звичайно, крім коханої!

Але побачивши, що Айше зараз не здатна сприймати жарти, враз посерйознішав:

— Це шовк?

Відповідь жінки прозвучала образою за його невігластво:

— Авжеж!

Дієґо знав, що запропонована ним формула прозвучить не надто переконливо. Вирішив грати відкрито:

— Слухайте, є спосіб урятувати вашу сукню. Вам може видатися дивним, але якщо пляму від червоного вина полити білим вином, а потім водою — вона зійде.

Айше, ніби це не вона стала призвідницею зіткнення й обляпала їх обох, гиркнула:

— Іще чого!

Дієґо мав достатньо досвіду, аби зрозуміти, що жінка увійшла в режим «найкращий захист — це напад», і пропустив це повз вуха. З простодушністю, перед якою годі було встояти, він наполягав далі:

— Та спробуйте, що ви, зрештою, втрачаєте? Сукню все одно зіпсовано…

Далі все було як у комедії, і обоє потім реготали, згадуючи.

Айше на кілька хвилин відпросилася в міністра і попрямувала разом із Дієґо на посольську кухню.

Поки дівчина чекала, закутавшись у кухарський халат, Дієґо на чистій до блиску стільниці з білим фаянсовим покриттям розпочав чудернацький експеримент. Він натягнув шовкову сукню на величезну каструлю й повагом вилив на пляму дві пляшки білого вина. Червоне почало блякнути й зникати, й тоді він із тією самою неквапливістю почав поливати сукню холодною водою. Почекав, поки вода стече.

Поки він із серйозністю справжнього хіміка був зайнятий цією справою, Айше в кухарському вбранні з недовірою споглядала.

Після завершення операції Дієґо з тріумфальним виглядом стягнув сукню з каструлі. Айше дивилася широко розплющеними від подиву очима. Матерія була мокра, але ж від плями не лишилося й сліду! Добре, хоч на дворі була задуха, адже чарівній охоронниці довелося останні години того вечора проходити поруч із міністром у мокрій сукні.

Утім, кохання вже запалало.

Дієґо збігав додому, вдягнув чисту сорочку і здалеку спостерігав за Айше, не зводячи з неї очей.

Вона, звичайно, поїхала з прийняття разом із турецьким міністром закордонних справ, але Дієґо, дочекавшись нагоди, затиснув їй у руку малесенького, наче пігулка, папірця. На ньому був лише номер його мобільного телефона. Він знав, що вчиняє всупереч правилам дипломатичної місії, і навіть не уявляв собі, як це буде сприйнято. Дівчина ж туркеня, та ще й поліціянтка-охоронниця.

Вона могла здійняти бучу, мовляв, він посягає на її честь, і посольство, за безпеку якого він відповідав, мало б неприємності.

Але йому було байдуже. У французів, у яких навіть президент бабій, щойно заходить мова про кохання — будь це хоч тричі посольство, всі поставляться поблажливо. А що там скаже турецька сторона — його, відверто кажучи, не обходило.

Три дні Айше не давала про себе знати. Потім зателефонувала. Бентежні зустрічі в кафе, палкі любощі в номерах готелів тривали все літо.

Вони були закохані одне в одного, але навіть самі собі в цьому не зізнавалися.

Мовчки терпіли, коли навіть короткі розлуки ставали дедалі нестерпнішими; згоряли в полум’ї пристрасті, яке з кожною зустріччю ставало ще гарячішим.

Якось осіннього дня вийшли прогулятися в лісництво Ататюрка.

Стежка, якою вони пішли, вивела їх із лісу аж до місця, де проводили земляні роботи.

Вони знали, що на цій величезній території, очищеній від насаджень, будувався палац.

— Чаушеску теж побудував собі палац завбільшки з місто,— усміхнувшись, зронив Дієґо.— Ось тільки пожити в ньому не встиг…

Айше якусь хвилю помовчала. Потім забрала свою руку з руки молодого чоловіка й пильно подивилася йому прямо в вічі.

— Цей встигне,— відказала різко.— До речі, я маю тобі щось сказати!

Дієґо сторопів.

— Що ти маєш сказати?

Слова вилетіли з вуст Айше, немовби довго затамовуваний віддих:

— Мій батько обіймає важливу посаду в Організації. Він розвідник. Ну а далі — ти сам усе розумієш.

Дієґо занурився в холодну мовчанку.

Звичайно, він сам усе розумів.

Він і сам був зовнішньою ланкою розвідувального ланцюжка — такого ж лиття, тільки іншої марки.

Від самого початку він знав, що Айше, навіть як охоронниця, мусить надавати інформацію розвідслужбам, а тому тримав язика за зубами.

Але те, що її батько був впливовим співробітником Організації, геть міняло справу. Співпрацювати з розвідкою — це одне, а самому бути розвідником — зовсім інше.

Таємна розвідка, чи то пак шпигунство — це та сама мафія, у якої є свій, вже буденний, жаргон, як-от «операція»; є в ній ті, хто вирішує, кого прибрати, є ті, хто це виконує…

Так само, як і в мафії, в Організації членствували сім’ями. Потрапити ззовні до неї можна, а ось вийти — ні.

Айше не випадало вибирати: ось батько, мовляв, такий, а я така.

Батько чинитиме так, як вимагатиме Організація, а Айше робитиме те, що скаже батько.

А припустити, що турецька Організація не використає стосунки Айше з Дієґо,— це була б навіть не наївність, а ідіотизм.

Дієґо й так знав, що вже накоїв достатньо дурниць: від того, що поклав на дівчину око, до того, що закохався. Але далі так тривати не могло.

Айше відвела погляд. Утупивши очі в свою праву ногу, що нею саме копала якийсь врослий у землю пеньок, пробубоніла:

— Але йому скоро на пенсію...

Дієґо вдав, що не почув. Він знав, що ця пенсія нічого не міняє. Як і мафію, Організацію не можна полишити, людина повік вважається й залишається її членом. Для розвідника високого рангу пенсія означала, що він більше не віддає наказів. Але не означала, що не отримує.

Назад ішли мовчки. Вперше за багато місяців розсталися, не доторкнувшись, не поглянувши одне на одного. В їхніх обважнілих, мов налитих свинцем серцях сумовито дощило.

}

26 MİT (Milli İstihbarat Teşkilatı) — Національна служба розвідки Туреччини.— Прим. пер.

MİT (Milli İstihbarat Teşkilatı) — Національна служба розвідки Туреччини.— Прим. пер.

[]

МІСЦЕ ПОДІЇ

(

Дієґо, вийшовши з метро в сутінках, бігцем подався на вулицю Лафаєт.

Удома прийняв усі ліки від застуди, які тільки познаходив, та ще й із собою набрав.

Від швидкої ходи коробочки з ліками торохтіли.

Мляве січневе світло ще не розігнало ранкову темряву.

Добре хоч від станції «Північний вокзал» до тієї вулиці всього-навсього п’ятсот метрів, ніяк не більше.

Дійшовши до перехрестя, де на розі було «Кафе Лафаєт», побачив, що довго шукати не доведеться.

Повернув ліворуч.

Рух транспорту по вулиці було перекрито; велику територію, до якої входило місце злочину й прилеглі будинки, було огороджено портативними бар’єрами, вхід туди було заборонено.

Перед номером 147 стояли дві «швидкі допомоги», вишикувалися поліцейські автомобілі та цивільні автомобілі співробітників поліції, по всіх усюдах було розставлено поліцейських.

Дієґо, подолавши поліцейські кордони та йдучи до входу, поглянув на годинник: 06:23.

У під’їзді, в тому числі й на сходах, що вели на другий поверх, було повно поліцейських у формі й співробітників судово-медичної експертизи в білому.

Стрибаючи по сходах між судмедекспертами, які обстежували стіни, стелю, Дієґо мусив ледь не на кожному кроці показувати посвідчення ПЮ.

Перед самою квартирою, де було скоєно злочин, нарешті натрапив на знайоме обличчя — помічницю Жюльєна Армана, яку називали його правою рукою. Вона була в одному званні з «лівою рукою» шефа, Дієґо, і сиділа з ним в одному кабінеті.

Інспектор Ранія, походженням із Тунісу, була вправною поліціянткою і, попри яскраву магрибську вроду, заробила авторитет завдяки своєму розумові та серйозності.

— Привіт, Раніє! Шеф там?

Ранія, незважаючи на весь цей поліцейський рейвах на місці події, була в доброму гуморі.

— Привіт, Дієґо! — прощебетала у відповідь.— А в тебе хіба не вихідний? Ти що тут робиш?

— Шеф викликав.

З носа текло; він витяг із кишені пачку серветок, висякався, намагаючись робити це якомога тихіше.

Ранія на крок відступила:

— От тільки близько не підходь! Патрона ще нема, тож трупи ми теж, звичайно, не чіпали. Хочеш подивитися?

— Не те щоб дуже хочу, але, мабуть, треба…

— Ну, то ходімо, покажу. Але як надумаєшся чхати — на мене не чхай! Дивись, перше тіло тут. Та й решта недалеко.

Ранія пальцем вказала на труп молодої дівчини, що лежав на порозі.

Звичайно, Дієґо, як і будь-якого розвідника, готували до смертей, крові й мертвих тіл, і до того, що за потреби доведеться й самому вбивати.

Але досі йому не випадало ні вбивати, ні надто часто бачити трупи.

Він чудово стріляв, але лише на полігоні…

Він володів технікою єдиноборства, але досі, крім тренувального залу, де вони мірялися силами з колегами, йому ні з ким не доводилося ставати до смертельного герцю.

На самому початку роботи йому випало мати справу з кількома злочинами, кількома вбивцями й убитими, ну й, звичайно, знешкодити пару-трійку хуліганів.

Але в органах безпеки, де він стрімко піднімався від іспиту до іспиту, найвідповідальнішою його роботою було керування поліцейським підрозділом, який охороняв посольство в Анкарі, а там, чесно кажучи, він жодного разу не зіткнувся з кримінальним випадком.

І в Парижі, в Директораті поліції юстиції, куди його призначили після Анкари, працювати доводилося здебільшого головою, сидячи за столом.

Його підрозділ збирав розвідувальну інформацію, стежив за іноземними угрупованнями, які могли загрожувати внутрішній безпеці Франції, та за їхніми окремими учасниками.

Через те що він повернувся з Туреччини, його вважали — втім, скоріше гіпотетично — спеціалістом із цієї країни.

Але вважали його спеціалістом із Туреччини не зовсім безпідставно. Він точніше, ніж решта, схоплював суть інформації, яку йому надавали. Безперечно, в тому, що він попрацював у Туреччині й стикався з проблематикою вживу, був свій плюс.

Для французької розвідслужби Туреччина в переліку загроз для внутрішньої безпеки в першу чергу означала РПК.

Керівник Управління розвідки Центрального директорату поліції юстиції Жюльєн Арман поки що не очікував від новоприбулого Дієґо чогось надзвичайного у зв’язку з представниками РПК у Франції, за якими вже багато років стежили інші розвідники з їхнього управління.

Отже, на місце злочину на Лафаєт його викликали як спеціаліста з Туреччини.

Коли Дієґо побачив, що тіло, згромаджене прямо за дверима, належало молодесенькій дівчині, його аж покоробило, але він не подав виду.

— Ми надіслали фотографії тіл до центру, і там установили особи загиблих,— розповідала інспектор Ранія.— У приміщенні слідів боротьби немає. Нічого не взяли, все на своїх місцях.

Здавалося, це видовище ніяк її не зворушило.

Поруч із її холоднокровністю Дієґо стало ніяково за свою слабкість. З носа знову потекло. Витяг серветку, витер.

Ранія кивнула підборіддям у бік першого трупа:

— Це — Лерзан Саймаз. Двадцять чотири роки. Кодове ім’я «Бійчиня». Готувала бойовичок. Базувалася в Кельні, Німеччина. Ми думаємо, що вона опинилася тут випадково.

Тіло було ретельно окреслено, поруч лежав складений спеціальний мішок. Було видно, що огляд місця події завершено, тіла не відправляли, чекали, поки Жюльєн Арман приїде й подивиться.

Інспекторка, минаючи невеличкий передпокій, попрямувала до вітальні. Дієґо — за нею.

Вказала на тіло, яке, не будь у нього закривавлене обличчя, здавалося б, дрімало на дивані.

— Це Джанан Баран. Двадцять вісім років. Базувалася в Парижі. Офіційна представниця РПК. Кодове ім’я — «Дипломатка». Відповідала за зв’язки з Європейським Союзом,— вела далі Ранія.

Зробивши ще кілька кроків, зупинилася біля рудоволосого трупа. Задумливо промовила:

— А організували все це, можливо, заради оцієї жінки.

Обличчя трупа не було видно, пишна руда шевелюра мовби плавала в озерці крові.

— Чому? — запитав Дієґо.

— Тому, що в цієї в голові чотири кулі, а в тих — по три.

— Тобто, обойма була на десять патронів.

Ранія кивнула.

— Так, напівавтоматична зброя, калібр 7.65. Яка саме — стане ясно, коли будуть результати балістики.

Потім вказала на порожні гільзи, обережно, щоб не зрушити з місця, окреслені:

— Якщо порахувати гільзи — жодного промаху!

— Гаразд, і хто ж ця головна жертва?

— Мунісе Джесур. П’ятдесят п’ять років. Одна із засновників РПК. Активістка, бойовичка, войовнича феміністка тощо… Це вона жила за цією адресою. 2007 року за спеціальним розпорядженням Саркозі їй було надано статус політичного біженця й посвідку на проживання у Франції терміном на десять років. Вона відповідала за постачання зброї за кошти, виручені від продажу наркотиків. Вважалася торговельним представником Проводу в Європі.

— Щось ніяка вона не мила,— пробурмотів Дієґо.

Ранія не зрозуміла:

— Що ти маєш на увазі?

— Її ім’я турецькою означає «мила»…

— А, он воно що! Ні, зовсім не мила. Крім того, є відомості, що вона на ножах із Оджаланом, тому її
й усунули з командних постів у партії і відрядили
до Європи. Звичайно, все це припущення спеціалістів із РПК, які працюють у нашому управлінні. Там треба досліжувати детальніше.

— Якщо це правда, що вона мала рахунки з Абдуллахом Оджаланом, то це потрійне вбивство може виявитися розбірками всередині самого Проводу.

— Може бути,— сказала Ранія.— У спальні ми знайшли зібрану валізу. Жінка кудись збиралася. Можливо, знала про небезпеку й намагалася втекти, бо в ридикюлі в неї було три тисячі євро.

Ранія кинула погляд кудись за спину Дієґо й радісно вигукнула:

— А ось і шеф! Дістався-таки врешті-решт… Ой, ти тільки поглянь, хто з ним!

Перед Жюльєном Арманом стояло четверо людей. Дієґо знав одного з них: це був міністр внутрішніх справ Мануель Вальс. Молодий міністр, як і Дієґо, француз іспанського походження, був суворий чоловік невисокий на зріст й атлетичної статури. Природно, на місце події він зайшов енергійними кроками попереду решти. Одразу за ним ішов високий худорлявий чоловік, якийсь високопосадовець; решта двоє були, вочевидь, «людьми дії». У Дієґо промайнув здогад, що вони з Генерального директорату внутрішньої безпеки або з Координаційної групи по боротьбі з тероризмом. Врешті-решт виявилося, що це так і було.

Тим часом зайшов і Жюльєн Арман, загородивши тілом весь дверний прохід. Він був не товстий, а кремезний. Колись у молодості він топтав газони регбійних полів у позиції «стовпа», себто найдужішого гравця в команді, навіть грав за національну збірну. Він був такого ж зросту, як і Дієґо, але, з огляду на його кряжистість і спортивне минуле, попри стодесятикілограмову вагу його спритність не справляла дивного враження.

Керівник Управління розвідки, який поруч із мініатюрним міністром внутрішніх справ здавався справжнім гігантом, відрекомендував двох оперативників як співробітників Генерального директорату внутрішньої безпеки і Координаційної групи по боротьбі з тероризмом. Довготелесий же високопосадовець, до якого ставилися так само шанобливо, як і до Мануеля Вальса, виявився головним радником Єлисейського палацу.

Коли ця група зайшла, у невеликій вітальні, де й так лежали два трупи й стояло двоє людей, стало зовсім ніде ступити.

На пропозицію Дієґо зачекати їх на вулиці Жюльєн Арман відповів:

— Гаразд. Тільки нікуди не йди, нам треба поговорити!

З почуттям полегшення виходячи на вулицю, Дієґо нарешті перестав стримуватися й чхнув. Якнайшвидше треба було потрапити до аптеки й купити який-небудь спрей для носа.

Інспектор Ранія, мов туристичний гід, заходилася показувати новоприбулим трупи.

Збігаючи сходами, молодий чоловік натрапив на префекта Парижа. Той, вочевидь, теж мав бути нагорі серед високоповажних екскурсантів, але трохи спізнився.

Дієґо був дещо здивований такою концентруванням достойників на місці події. Очевидно, потрійне вбивство було ще серйознішим, ніж він гадав.

Спустившись на перший поверх, він не попрямував до вхідних дверей, а повернув за сходи. У будівлі обов’язково мав бути задній двір. І справді, як і всі старі будівлі Парижа, ця теж мала невеличкий задній двір, де стояли контейнери зі сміттям. Власне, й поліція не залишила його поза увагою. Двоє поліцейських у комбінезонах і масках порпалися в поліетиленових пакетах, терпляче перебирали сміття. Хоч і ненавмисно, вони засмерділи сміттям усе довкола.

Дієґо закурив, але попри нежить довго в цьому смороді не встояв. Та й смаку тютюну він не відчував. Викинув сигарету й уже був заходив до будівлі, але почув, як один із тих, що порпалися в смітнику, сказав напарникові: «О! Здається, щось є!» — і повернувся.

Чоловік витяг зі смітника купу нарізаного смужечками паперу. Дієго підійшов до нього. Той, другий, у комбінезоні, теж підійшов. Спробували з’єднати декілька смужечок докупи й щось прочитати.

Двоє поліцейських, що обшукували смітник, не могли нічого второпати зі складів на вузеньких смужечках, на які було порізано аркуші.

Просто це були склади слів невідомої їм мови. Але Дієґо, для того щоб зрозуміти, що знищений текст був турецькою мовою, вистачило одного складу, де поруч стояли літери «Ö» і «L».

— Відішліть до лабораторії,— сказав він поліцейським, що знайшли папірці.— Це може бути важливо.

Поліцейські його не знали. Мовчки поглянули на нього, мовляв, а ти що за один?

Дієґо витягнув із кишені посвідчення, показав.

— Це написано турецькою. Очевидно, воно має відношення до помешкання, де скоєно злочин. Я займуся.

У Центральному директораті турецьку міг знати лише хтось на вищих щаблях.

На поліцейських це справило враження.

— Гаразд, шефе,— відказали вони,— ми його направимо до вашого управління.

Коли Дієґо повернувся до будівлі, міністр внутрішніх справ Мануєль Вальс зі своїм почтом саме спускався сходами. Дієго став осторонь, щоб не заважати. Великі боси протиснулися між виструнченими поліцейськими і, супроводжувані особистими охоронцями, ордою посунули до виходу.

Там, звичайно, їх зустріли курдські протестувальники, які почали збиратися на місці події разом із полчищами журналістів.

Коли вже тут був сам міністр внутрішніх справ, то нікому іншому говорити не випадало.

Мануєль Вальс, дуже фотогенічний, але такий кошмарно серйозний, що здатен із будь-якої мухи зробити слона, постав перед об’єктивами камер, що дивилися на нього звідусіль. Дієґо чув, що він говорив. Його виступ був коротким:

— Скоєно жахливий злочин. Застрелено три жінки. Вбивство скоєно з такою холоднокровністю, що стає очевидно: це спланований, продуманий замах…

Цю бійню вчинено у Франції, і наш уряд не може толерувати такий злочин. Хто б не були ці недолюдки, ми рішучо налаштовані знайти їх і притягти до відповідальності.

Розслідування проводитиме підрозділ по боротьбі з тероризмом. Я не сумніваюся, що в найкоротший термін підозрюваних буде передано в руки правосуддя. Хочу висловити співчуття курдському народу. Хай знає, що ми солідарні з ним.

Потім резюмував:

— Ось і все, що я хотів сказати.— І пішов.

Репортери кинулися з мікрофонами до радника президента, але той рішуче заперечно похитав головою.

Боси розійшлися. Кожен із них сів у свій великий чорний автомобіль із тих, що із заведеними двигунами чекали, вишикувавшись уздовж вулиці, й поїхав геть.

Розвиднялося, настав туманний, холодний ранок.

Жюльєн Арман, провівши високу делегацію й повертаючись назад, ніс у ніс зіткнувся з Дієґо.

— О! А тепер, коли ніхто не морочить голови, огляньмо ще раз місце злочину!

Дієґо крадькома витер носа й поплентався за керівником.

Трупи нарешті вивозили. Ставши біля сходів, подивилися, як виносять зловісні чорні мішки з тілами. Кожен мішок несли дві особи — по одній з кожного боку, причому без видимих зусиль.

— Дівчатка, мов курчатка,— промимрив Жюльєн Арман.— Мій би труп учотирьох не потягли!

Дієґо не лише не залопотів запопадливо щось на зразок: «Та ну, шефе, що ви таке кажете…», але навіть не стримався й посміхнувся. Знав, що шеф лестощів не любить. Та й до жартів, здебільшого самоіронічних, що він тулив їх, де треба й не треба,— теж звик.

Піднімаючись сходами, спитав Жюльєна Армана:

— А що ви скажете стосовно того, що Єлисейський палац прислав сюди радника? Я не хочу применшувати значення того, що сталося. Веремія буде: потрійне вбивство, та ще й жертви — жінки... Ситуація неприємна. Але ж убиті — відверті бойовички РПК. Ну, хай там уже міністр внутрішніх справ, але ж те, що сам президент цим опікується,— це вже трохи занадто, чи я помиляюся?

Шеф стенув плечима:

— Я й сам не розумію. Мусив бути трохи осторонь. Ну, дав би вказівку тримати в курсі — так ні, взяв прислав головного радника. А зараз я тебе ще більше здивую: виявляється, Олланд був знайомий з однією з убитих… Він кілька разів зустрічався з тією, яка вважається основною жертвою замаху. Радник був речником Єлисейського палацу.

Дієґо аж присвиснув.

— Овва!.. Отже, Франція внесла РПК у список терористичних організацій, а сама приймає в Єлисейському палаці бойовичку, яка за гроші, виручені від продажу наркотиків, постачає РПК зброю!

— От тільки не ламай переді мною комедію, буцімто не знаєш, як усе це робиться. Оце що таке? — запитав Жюльєн Арман, вказуючи на квартиру, по якій вони ходили.

— Та ясно, зв’язковий пункт, таємне посольство, яке ми надали РПК, до того ж ще й безкоштовно. Я ж не ідіот. Я знаю, якими здаються такі речі з глядацької зали і що діється за лаштунками. Мені тільки не вкладається в голові, коли на сцені вивертають діжку з лайном, а з-за куліс вибігають його ділити.

Кряжистий, мов дуб, керівник розвідки ЦДПЮ відказав:

— Але ж ти забуваєш про те, що у Франції є РПК та досить багато виборців-курдів, байдуже, підтримують вони її чи ні. Щоб їх заспокоїти, неодмінно треба вустами першої особи згадати жертв злочину, на найвищому рівні запевнити, що злочин не залишиться безкарним…

— Але ж у Франції і турків чимало. До того ж Туреччина — важливий партнер Франції, це теж не можна недооцінювати. Дотепер про місце, де стався злочин, ніхто не знав. Потрійне вбивство пролило світло як на існування у Франції осередку РПК, так і на той факт, що Франція таємно надала РПК приміщення під осередок чи осередки… Гаразд, упіймалися ми на гарячому, але мені здається, не варто одразу кидатися офіційно це визнавати. А тим часом Олланд саме це й робить.

Жюльєн Арман нічого не відповів. Поки вони оглядали цю квартиру на дві кімнати й вітальню, загальною площею не більше шістдесяти квадратних метрів, він подумки був далеко звідси. Втім, не пропускав жодної деталі. Його треновані очі працювали як радар. Він уважно все обстежував, кожну, на його думку, важливу деталь фіксував.

У більшій із кімнат було односпальне ліжко, а також стояли офісні меблі: книжкова шафа, стіл тощо. У квартирі вже було проведено ретельний обшук, тож панував хаос. Поліцейські, що передивлялися книжкову шафу, перебрали геть усі книжки й теки; ті, які здалися їм неважливими, купою склали на письмовому столі. Фотографії, документи, рахунки, комп’ютер, принтер та решту речей, з якими мали попрацювати експерти, забрали з собою.

З однієї з поспіхом засунутих шухляд стола виднівся клапоть червоної матерії. Жюль Арман потяг за нього.

Це був червоний бюстгальтер.

Керівник показав Дієґо бюстгальтер:

— А у Сар’ї був коханець!

— А може, вона просто любила червону білизну.

— Ні. Це ж не спальня, спальня там. Односпальне ліжко, звичайно, призначалося для гостей. Отже, бюстгальтер тут вона залишила не просто так. Очевидно, кохалася тут із кимось із гостей, та й забула.

Пояснення було логічне, й Дієґо погодився. Спитав у шефа:

— Гаразд, і кого ми шукаємо?

— У неї начебто був симпатичний водій, часом його ще посилали за тим, за сим. Шукатимемо його. Мені здається, якщо він знайдеться й заговорить, то дещо проясниться… Тут наші ще пістолет знайшли. Новісінька «Беретта Сторм». Так і лежав у шухлядці з повною обоймою. Жінка — вона і є жінка, хай навіть бійчиня. Тримала б під рукою — може, мала б хоч якісь шанси!

Помітивши, що Дієґо порпається в речах, звалених на столі, Жюльєн Арман поцікавився:

— Що ти там шукаєш?

— Там, внизу, хлопці знайшли в смітнику якийсь порізаний турецький текст… Тут десь має бути знищувач документів. Може, наші забрали?

Шеф втомлено провів рукою по обличчю.

— Спитай у Ранії, вона в курсі. Ну а рештки документа в лабораторію відправили?

— Так, коли будуть результати — вони повідомлять.

Жюльєн Арман, який був присів на ліжко й спостерігав за Дієґо, раптом підвівся.

— Добре. Ходімо, нам тут більше робити нічого.

— А туди не підемо? Ну, у спальню…

Шеф поплескав Дієґо по плечу.

— Я вже там був, там нічого немає. Вона там сама спала! — реготнув шеф, глибоко зітхнув і додав: — Як сказав міністр, розслідування проводитиме підрозділ по боротьбі з тероризмом. А наше завдання — лише збирати відомості, що можуть допомогти слідству.

— Шефе, ви хотіли зі мною поговорити. То ми вже поговорили?

— Ще ні. Поговоримо в машині. Чи в розвозці.

Дієґо, наперед знаючи, що той скаже, просто аби ущипнути, спробував заперечити:

— Так я ж сьогодні вихідний!

І, наочно демонструючи своє право на вихідний день, не став притлумлювати доречного в цей момент лоскотання в носі й на всі заставки чхнув.

Жюльєн Арман гнівно зиркнув на нахабного новачка:

— Ич, профспілка вишукалась! Тут земля під ногами горить, а він собі про вихідний торочить! Іди давай! Зараз зайдемо до аптеки, купимо тобі ліки, а тоді я тобі покажу вихідний!

Дактилоскопісти ще не закінчили. Поруч із ними стояла Ранія, Дієґо спитав у неї про шредер. Так, його знайшли, але не в кабінеті, а на кухні, й відвезли розібрати — раптом там щось іще знайдеться.

На світ божий вийшли вже близько одинадцятої. Людей на вулицях значно побільшало.

Сотні курдів, зібравшись перед будинком № 147, тримали в руках прапори РПК та зображення Апо, й голосно висловлювали свій гнів. Вимагаючи від Франції висвітлення злочинів, одностайно вигукували адресу тих, кого вважали відповідальними за вбивство: «Туреччина — кат!»

}

ДРУГ СІМ’Ї

(

Коли задзвонив телефон, Айше тільки-но прокинулась, але їй не хотілося вилазити з теплого ліжка.

Вона взяла телефон, який завжди був поруч, подивилася, хто телефонує.

На екрані висвітилось: «невідомий номер».

Трохи повагавшись, підняла слухавку.

— Алло?

— Моє шанування, сестричко. Це Джаббар. Я тут заїхав до Парижа. Тобі передачка від батька. Я б хотів сьогодні віддати. Ти вільна?

У Айше аж подих перехопило.

Джаббар!

Він бував у них вдома в Анкарі. Вона не знала достеменно, ні чим він займається, ні в якому він званні. Та й не цікавилася. Не відчувала до нього ні симпатії, ні антипатії, просто не цікавилася ним, та й годі. Але з батьком вони тісно дружили, і в Організації він, напевно, обіймав якусь високу посаду. Батько звертався до нього «шеф», тож і вся родина стала його так називати.

Що він тут забув?

Навіщо телефонував їй?

Що йому від неї треба?

Батько вийшов на пенсію. Вони про все домовилися. Він обіцяв не втручатися.

Що йому ще від неї могло бути потрібно?

Питання в її голові з блискавичною швидкістю стикалися одне з одним і, не знайшовши відповіді, розбивалися вщент.

Мовчати, звісно, було не можна.

— Ласкаво просимо, шефе!

А тоді забелькотіла:

— Батько передачу передав? Ах ти Господи, я ж лише два тижні тому була в Анкарі… Ми ще те не з’їли. Що там він іще передав? І вам клопіт…

Говорила знехотя, і голос це з головою виказував.

— То ти вільна? — обірвав шеф Джаббар.

Айше подумала про Дієґо. Знову доведеться критися від коханого? І як тепер вчинити?

Що вона могла відповісти?

— Звичайно… Після обіду зручно?

— Б’юся об заклад, ти ще навіть не снідала,— глузливо відказав Джаббар. І раптом посерйознішав.— Я в кав’ярні навпроти твого будинку. Давай мерщій сюди, я тобі сніданок замовлю.

Айше похолоділа.

Прямо навпроти будинку?

Організація знає її адресу, можливо, навіть у батька взяли; це елементарно й навіть передбачувано.

Але чому цей тип приперся зрання прямо під її помешкання?

Чи він, покидьок, дає зрозуміти: куди не піди, що не роби — все одно не сховаєшся?

Невже їй тепер до скону від них не відкараскатися?

Сказати «Не прийду!» забракло духу. Та й не було в неї такого варіанту.

Гаразд ще цей тип дотримувався принципу крутих чуваків «не йти до хати, коли жінка там сама» й не приперся під самісінькі двері.

— Добре, шефе, зараз буду,— проказала вона голосом, у якому не змогла приховати приреченості.

Поки нашвидкуруч вдягалася, з вуст сипалася найдобірніша лайка, а в голову лізли чорні думки.

Сучий син. У кав’ярні він! Кавоман сраний! Сніданок він замовить! Чи крім тебе нема кому замовити, недомірку? Чи ти вважаєш, що твою пику тут раді бачити?

Батько теж лоханувся… Чого ти передачі передаєш із цим мурлом? Навіщо мені з ним, із хамлом, зустрічатися? Ми й так через тебе живемо як прокажені — вся родина… Що я тепер скажу Дієґо? Він увечері повернеться: «Що ти сьогодні робила, кохана?» — а я йому в очі гляну й що?

Пригадався той день, коли вони з Дієґо зустрілися, щоб більше ніколи не розлучатися.

Два роки відтоді минуло? Чи бозна-скільки?

Їхнє щастя було настільки повним, настільки насиченим, що Айше втратила лік часу, та й сам час розтанув у коханні.

Години виражалися для них хвилинами закоханих розмов, дні — годинами любощів.

А решта — очікування, порожнеча; решти — не було.

Але їхньому щастю передував біль.

Скільки часу вони змогли витерпіти ту мовчанку, що запала між ними після зізнання, зробленого навпроти президентського палацу, який зводили в Бештепе?

Вона навіть не могла пригадати, скільки днів, скільки тижнів тривала розлука.

Між ними навіть не порушувалося питання, хто не втримався, хто першим зателефонував.

Коли Айше зрозуміла, що не може без нього жити, й кинулася телефонувати, телефон у Дієґо був зайнятий, адже він теж зрозумів, що не може без неї, й сам телефонував Айше.

Звісно, вони так і не поговорили.

Але відпала й потреба розмовляти.

Айше, почувши в телефоні: «Зачекайте, будь ласка, абонент розмовляє», пожбурила його геть і стала обмірковувати найкоротший шлях до смерті, аж тут подзвонили в двері.

Молода жінка крізь зачинені двері своєї кімнати почула материн голос: «Добрий день! Що ви хотіли?», але не звернула уваги.

Але щойно почула його голос — у грудях щось стислося, серце ніби зупинилося, їй здалося, що вона направду помирає…

Іспанський мачо, французький коханець Дієґо, не зваживши ні на що, прийшов до будинку її батька, турецького розвідника; тримаючи в руці телефон, з якого долинало: «…абонент розмовляє…», він ламаною турецькою проказав:

— Айше, ваша дочка. Я хотів говорити одруження.

Айше випурхнула з кімнати. Слава Аллахові, батько ще не прийшов.

Братів теж удома не було.

Вони не кинулися одне одному в обійми.

Діяли злагоджено, мовби раніше переговорили й домовилися, як саме чинитимуть.

Відвели матір до вітальні, усадили в крісло, самі стали навпроти.

Айше розповідала, Дієґо кивав головою, але не пропустив нагоди двічі втрутитися, щоб своїм «ми одружитися» ще раз підкреслити серйозність намірів.

Потім узялися за руки й подивилися одне на одного.

Мати на якийсь час так і завмерла з відкритим ротом. Попри всю свою розгубленість, вона зрозуміла, про що йдеться.

Однак перед нею стояли двоє закоханих, яких могла розлучити лише смерть.

Потім до Анкари завітали батьки Дієґо разом із двома братами й кузенами.

Айше було посватано за посередництвом перекладача й за всіма правилами.

Усе було вчинено, як того вимагав закон. Шлюб зареєструвала Туреччина, Франція підтвердила.

Весілля грати не стали.

На молодят у Міністерстві закордонних справ за традицією надягли золоті прикраси, у посольстві влаштували прийняття.

Молодий продовжував мешкати в апартаментах при посольстві, але Айше в батьківському домі не залишив. Винайняли невеличке помешкання на вулиці Меневіш. Дієґо не лишався там ночувати, але на правах чоловіка вільно міг туди ходити.

Час, коли були не на роботі, вони проводили вдвох, вечеряли вдома, а потім Дієґо повертався в посольство спати. Тож, вони були ніби наречені: сумували одне за одним, зустрічі були солодкі, мов медовий місяць.

Так вони дуже щасливо прожили рік.

Коли каденція Дієґо добігла кінця й настав час повертатися до центру, Айше, звичайно, зажурилася, розлучаючись із сім’єю. Втім думка про те, що вона в чужій країні з коханим чоловіком розпочне нове життя, бентежила її.

Ані миті не вагаючись, Айше звільнилася зі своєї посади в міністерстві.

Поки молода жінка в Парижі не опанує французьку й не знайде роботу, мусили жити на одну зарплату. Зрозуміло було, що виникатимуть труднощі, але вони не зважали.

У центрі міста винайняти квартиру було досить дорого, тож вони оселилися в невеличкому, але затишному помешканні в одному з найближчих передмість — у Сент-Уані.

Айше поки що ходила на мовні курси, вивчала країну, де оселилася, та її столицю. Кінці з кінцями зводили, хоч і тугувато.

Їм настільки вистачало одне одного, що молода жінка не сушила собі голову тим, аби будь-що влаштуватися на роботу.

Вони навіть почали подумувати про дитину. Не форсували подій, просто перестали уберігатися, мовляв, хай буде, що буде.

Якщо над їхнім безхмарним щастям зійде маленьке сонечко, то Айше готова була ті дужки, які вона відкрила в професійному житті, закрити аж після того, як воно підросте, й насолодитися материнством.

Звичайно, якщо дадуть спокій колишні батькові працедавці…

}

ШТАБ

Вулиця Сосе, Париж

(

Як і всі, хто впевнений у власних силах, Жюльєн Арман не ганявся за посадами та проявами розкоші.

Він був керівником Управління розвідки, тож, звісно, мав офіційний службовий автомобіль із водієм і таке інше. Але часто керував автомобілем сам, а на питання «Чому?» відповідав: «Офіційність обтяжує». Просто він любив керувати авто. До того ж машину собі обирав, як оті чоловіки в тілі, що віддають перевагу мініатюрним жінкам, обернено пропорційно до власних розмірів.

Зі своїм жовто-чорним «Міні Купером» він у поліції став просто легендою.

Дієґо вперше випало їхати автівкою шефа, яку той охрестив «шершень». Він дуже здивувався, коли шеф, який заслужено носив прізвисько «людина-двері», спокійнісінько помістився на сидінні водія.

Пробравшись крізь демонстрантів на вулиці Лафаєт, вирушили до ЦДПЮ. Це було за п’ятнадцять, ну від сили за двадцять хвилин їзди. Перші п’ять хвилин взагалі не розмовляли. Жюльєн, здавалося, поринув у думки. Дієґо теж не порушував тиші.

Перед першою ж аптекою зупинились. Дієґо вистрибнув, побіг, купив спрей, який йому порадив провізор, повернувся до машини. По дорозі двічі пшикнув у кожну ніздрю. Розклало моментально. Ці ліки довго приймати було шкідливо. Але в таких випадках вони приносили невимовне полегшення. Він вільно зітхнув.

— То вбивця — РПК чи Туреччина? — промурмотів Арман. Дієґо достоту не зрозумів, чи це було питання, а чи роздуми вголос, утім відповів:

— Таке враження, що це внутрішні розбірки РПК.

— А це не може бути справою рук Туреччини?

— Нелогічно виходить, бо зараз РПК з ПСР [27] нерозлийвода. Вони, виявляється, провели переговори в Осло. Мирний процес триває. Навіть риторика, пов’язана з Проводом,— і та помінялася. Про РПК тепер говорять шанобливо. Бойовиків уже не називають терористами. Абдулла Оджалан вже не «лідер терористів і вбивця немовлят», він уже виріс до «шановного». Його вже величають «розумною людиною» й «носієм здорового глузду». Прямо зробили з нього героя, здатного врятувати країну від розвалу. За таких умов ці вбивства не на руку уряду.

— Бачиш, ніс розклало — й мізки запрацювали. А навіщо це тоді РПК?

— Оце й незрозуміло. Не знаю. Основна жертва замаху була на ножах із Оджаланом, але ж вона вже багато років тут живе… Навіщо РПК раптом знадобилося її вбивати? І чому саме зараз?

— Можливо, в уряді чи в РПК є угруповання, що прагнуть звести нанівець мирний процес…

Дієґо приємно було, що шеф його про це розпитував,— значить, його думка щось важить.

— Може бути. Треба це з’ясувати,— відказав він.

— От і з’ясуй,— розпорядився Жюльєн, даючи Дієґо зрозуміти, що чекає від нього першого серйозного прояву професіоналізму за його турецькою спеціалізацією.

Вони під’їхали до штаб-квартири, яку поліцейські між собою звали просто штабом. «Міні Купер» проминув великі ворота, через які півтори сотні років тому пропускали кінні екіпажі, і в’їхав до просторого подвір’я.

Вимощене бруківкою подвір’я відрізнялося від колишнього лише тим, що було прибрано здоровенне корито, яке стояло посередині, а натомість споруджено в’їзд до паркінгу.

Великий штаб Центрального директорату поліції юстиції Головного управління поліції, що павутиною розгалужувався на десятки відділів та сотні підрозділів, люди назвали за вулицею, де він розташовувався,— Соссе.

А до Міністерства внутрішніх справ, якому він підпорядковувався, причепилася назва площі, від якої брала початок ця вулиця,— Бово.

Звичайно, не було випадковістю й те, що президентський Єлисейський палац розташувався на вулиці Фобур-Сент-Оноре, яка вела до тієї самої площі і на якій зосередилися найдорожчі магазини. Цим підкреслювалося, що у Франції держава невіддільна від багатства й пишноти, і навіть поняття «шик» має французьке походження. У той же час тим, хто купався в багатстві та розкошах, давали зрозуміти, що вони в безпеці, але якщо держава захоче, то зітре їх на порох.

Восьмий округ, у якому, займаючи сотні будівель, практично зрослися в єдине ціле резиденція Президента — найвищого представника влади в країні, Міністерство внутрішніх справ, яке опікується громадським порядком, та Національна поліція, що уособлює безпеку, був відомий як найшикарніший та найбезпечніший район столиці.

Коли Жюльєн Арман та Дієґо вийшли з ліфта й зайшли до Управління розвідки, що розташоване на третьому поверсі, лишалося півгодини до обідньої перерви.

Дієґо вже був попрямував до свого кабінету, але шеф завернув його:

— Ходімо, ми ще не договорили.

Кабінет Армана скоріше нагадував не робоче місце керівника управління розвідки, а кав’ярню, де збираються вболівальники регбі, аби подивитися гру.

На стінах було розвішано пам’ятні фото команд, за які він грав, позаду стола висіла форма гравця національної збірної. Книжкові полиці прикрашали плакетки, кубки, сувенірні фігурки й овальні м’ячі. На столі, посеред стосів документів, єдиною пам’ятною річчю був дірявий регбійний м’яч, який свого часу, схоже, натерпівся копняків.

Дієґо, вгледівши богатирського розміру спортивну форму, в’їдливо поцікавився:

— Шефе, а ви були дебеліші замолоду чи зараз?

— Вагова категорія не помінялася, але тоді сили було побільше,— відказав Жюльєн Арман, і в його голосі забриніла туга за вже минулою молодістю.— Годі про це. Скажи-но мені, РПК має кадри, здатні за кордоном так професійно організувати замах? Ну, тобто з того, що тобі відомо…

Дієґо задумався. Усі знали, що РПК добре вміє вести партизанську війну. Відомо було також, що її бійці можуть досить професійно організовувати точкові удари, встановлювати дистанційно керовані міни, програмувати підрив певних об’єктів. Також РПК продемонструвала, що може навіть у Європі, в приміщенні чи посеред вулиці, вбити того, кого визнано зрадником Проводу.

Але все це дуже відрізнялося від потрійного вбивства в Парижі.

— Те, що сталося на вулиці Лафаєт,— це спецоперація, яка під силу лише державній спецслужбі, та ще й не першій-ліпшій, а спецслужбі однієї з лічених держав,— сказав він.— Можливо, її організували на замовлення… Не виключено, що найняли професійного вбивцю.

Жюльєн Арман кивнув:

— Це правда. Але одній людині таке не під силу, хоч би який це був професіонал. Мали працювати щонайменше вдвох…

— Я, чесно кажучи, не знаю, чи є в РПК люди, здатні на таку тонку роботу,— сказав Дієґо.

— А в турецькій Організації?

Дієґо закопилив губу:

— Не думаю. Коли я там працював, то, пам’ятаю, їх у щось тикали носом, ба навіть преса їх шпетила за недолугість.

— А тут ти помиляєшся,— заперечив Жюльєн Арман.— Тебе тоді ще навіть на світі не було, але в підручниках, певно, читав: у 1980-ті роки Організація поприбирала всіх лідерів АСАЛА, причому ці вбивства досі не розкрито, бо жодного з виконавців не спіймали!

Молодий інспектор не погодився:

— Звичайно читав! Але стільки часу минуло, стільки води утекло! Зараз в Організації, очевидно, розкол. Уже не приховують, що у спецслужбах немає єдності в поглядах і керівництві, а протиборчі групи саботують одна одну. І той непрофесіоналізм, який я спостерігав, підтверджує наявність такої боротьби. До того ж…

— Що до того ж?

— Туреччина кишить шпигунами. І це не мої слова, це кажуть наші люди там, на місці. Я ж читаю звіти. І ви читаєте. Якби Організація вміла так філігранно працювати, та ще й не вдома, а в чужій країні, то хіба допустила б такий розгул шпіонажу в країні? Усіх би не викрили, але зачистили б кількох — решта б принишкла. Але ж таке враження, що агенти в Туреччині, у тому числі й наші, мають шанс спокійно дожити до пенсії!

Під час розмови шеф сам не присів і Дієґо не запропонував. Хлопець залишився стовбичити, а Жюльєн Арман ходив від одного до іншого краю свого широчезного стола. Було не зовсім зрозуміло, слухає він свого підлеглого чи ні.

У відповідь на слова Дієґо він якийсь час мовчав. Задумався. Потягнувся за дірявим м’ячем, що лежав на столі, узяв його. Перекидаючи м’яч із руки в руку, підійшов до вікна. Промовив, мовби сам до себе:

— Була група чистильників із шести осіб. Після теракту в Орлі 1983 року впродовж кількох років вони потроху зачистили всіх керівників АСАЛА. Ліван, Швейцарія, Франція, Бельгія, Греція… Жодного з чистильників не затримали. Жодна розвідувальна служба Європи не змогла встановити зв’язок між Туреччиною й замахами на членів АСАЛА, жодних доказів не знайшли!

Потім повернувся до Дієґо:

— Якщо змогли колись, то можуть і зараз. Повір, вчорашня філігранна робота може бути справою рук Організації! Якщо ти звернув увагу, я не кажу, що це вони зробили. Я підкреслюю, що це їм під силу. А отже, я хочу, щоб ти подивився на цю подію крізь призму сказаного і зосередився на розвідданих із Туреччини, які стосуються і РПК, і Організації. На європейських представниках Проводу краще знаються ті, хто тут довше працює. Ти розберися з Туреччиною.

Довго пояснювати було не треба. Дієґо зрозумів, чого від нього чекають і навіть чому чекають.

В Управління розвідки брали лише після того, як з’ясують усі подробиці життя. Власне, його, може, тому так одразу й узяли до розвідки, що в нього тесть розвідник…

Коли шеф вимагав від нього інформації про Організацію, то хотів, власне, щоб він використав батька Айше.

}

27 Партія справедливості та розвитку (AKP) — правляча партія Туреччини.— Прим. пер.

Партія справедливості та розвитку (AKP) — правляча партія Туреччини.— Прим. пер.

[]

РАНДЕВУ

(

Сент-Уан, близьке передмістя Парижа, був одним із нечисленних районів, де мешкали люди різного кольору, що розмовляли різними мовами, а на виборах до муніципалітету Комуністична партія не програла.

Колись більшість його населення складали робітники, а тепер їхнє місце посіли безробітні й мігранти.

Але соціальне житло й допомога, які комуністичний муніципалітет почав роздавати, аби дати раду зростанню орендної плати, незабаром стали приваблювати сюди пристосуванців до лівого руху, які вважають своїм обов’язком триматися ближче до робітничого класу.

Бідний сусід Парижа, Сент-Уан в останні роки зажив слави району, де «мирно» уживаються білі інтелігенти й смаглявий плебс.

К. зробив ковток гарячого шоколаду, який замовив, очікуючи гостю, і, щоб повніше відчути смак, якийсь час перекочував його в роті.

Настрій був чудовий, він був просто задоволений.

Коли він сказав: «Я в кав’ярні навпроти твого будинку. Давай мерщій сюди…», Айше була шокована.

Ще невідомо, як би вона перелякалася, якби дізналася, що він потрапив до цієї кав’ярні, спустившись на якихось два поверхи в однойменному готелі.

Коли К. вчора ввечері приїхав до Сент-Уана й моментально знайшов потрібну адресу, на очі йому трапилася яскрава вивіска «Кафе Отель де Л’Авенір», і він вирішив спробувати щастя. Це був дешевий, але затишний готель. У січні туристи не виїжджають за межі Парижа, місця були. Номер був маленький, але чистий. Він добре виспався.

Чи зрозуміє Айше, що він мав на увазі? Чи розповість чоловікові? Чи вчинить той так, як мав би вчинити?

Це, власне, була гра. Айше, щоб її не запідозрили у зв’язках із МІТ, може приховати від чоловіка цю зустріч, або ж її чоловік-француз, щоб не підставити Айше під удар, може не розповісти про це своєму начальству.

Тоді весь його план зійде нанівець.

Але інтуїція підказувала йому, що ті обидва були й залишаються поліцейськими, а отже, вчинять так, як личить представникам їхньої професії.

К. поглянув на годинник. Від моменту його дзвінка Айше спливло десять хвилин. «Довго ж ці жінки збираються…» — майнула думка.

Із великого, на всю кишеню, телефона зайшов в інтернет, проглянув новини у французькій пресі.

Уважно прочитав перше звернення Президента Олланда у зв’язку з убивством: «Жахлива подія. Троє людей загинуло. Одну з жертв я знав особисто, вона була досить відомою й серед наших політиків. Ми регулярно з нею зустрічалися. Розслідування щойно почалося. Для з’ясування мотивів та виконавців злочину потрібен час».

На сайті газети «Le Monde» опубліковано слова речника правлячої партії Туреччини: «Схоже, йдеться про внутрішні розбірки в РПК». На думку речника, потрійне вбивство в Парижі може бути пов’язане з переговорами з Абдуллою Оджаланом про складення зброї, в які турецькі секретні служби нещодавно вступили.

У тому ж дописі вміщено коментар Дороте Шмід із Французького інституту міжнародних відносин стосовно вбитої Мунісе Джесур: «Вона була близькою до Абдулли Оджалана особою, його речницею…»

К. насилу стримав прикрий сміх. «Авжеж, близькою… Такою близькою, що аж не знав, як її чимнайшвидше по блату до пекла прилаштувати»,— подумав він і прицмокнув язиком.

Прокрутив стрічку далі: всі новинні портали сфокусувалися на вбивстві на вулиці Лафаєт. Якщо вірити останнім новинам, сотні курдів зібралися на місці події; тримаючи в руках портрети Апо й прапори РПК, вони скандували: «Ми всі РПК! Туреччина — кат! Олланд з катом заодно!»

— Добридень!

К. підняв голову й побачив Айше. Неквапом вимкнув телефон, підвівся. Він уже й не пам’ятав, що вона така красуня. Смоляне волосся було туго зібране на потилиці, відкриваючи бездоганний овал обличчя. Чиста біла шкіра відтіняла природну рожевість пухлих губ і блакить очей.

— Ласкаво прошу! Сідай, будь ласка.

Айше теж уперше уважно дивилася на нього.

Їй було дивно, що чоловік, якого вона звикла бачити разом із батьком, підвівся, побачивши її.

Вона ніколи не думала, що він має такі гарні манери, так елегантно одягається. На ньому була сіра футболка й спортивного крою коричневий піджак, що буквально кричав про те, який він дорогий. Дівчина й не знала, що коричневе так пасує до сірого.

Обличчя його вона, звісно, пам’ятала, але щойно відкрила для себе, що він таки гарний — волосся каштанове, із сивиною на скронях, риси обличчя — жорсткі й правильні. І на голову вищий від неї.

Жіноча інтуїція одразу ж винесла вердикт: Джаббар, до якого батько звертався «шеф», був приємний чоловік років п’ятдесяти. А рука, яку він простягнув для вітання,— тверда чоловіча рука…

Гнів, який Айше наледве стримувала, заходячи до кав’ярні, дивним чином згас і поступився місцем цікавості.

Сіли одне навпроти одного.

К. запитав:

— Ти будеш каву чи чай?

— Каву. Чай тут кепський,— відказала Айше й скривилася.— Кидають в окріп пакетик і приносять.

К. усміхнувся. Білі зуби, прозирнувши між губами, раптом надали його спокійному обличчю хижого виразу, й Айше, що вже була піддалася харизмі цього чоловіка, згадала, хто він є насправді. Дівчина насторожилася.

— Ну а снідатимеш чим? По-турецькому: вершкове масло, варення й таке різне? Хочеш — давай замовимо омлет…

— Ні, ні. Я вранці багато не їм,— відповіла Айше.— Кави з круасаном буде досить.

— Справді? Я так само… Ну то й добре.

І бездоганною французькою озвучив замовлення офіціанту, який буквально виріс біля них:

— Quatre croissants et deux cafes, s’il vous plait! [28]

Айше здивувалася:

— А я й не знала, шефе, що ви говорите французькою!

— Замолоду я декілька років прожив у Ліоні,— відказав К. Тоді, ніби бажаючи змінити тему розмови, вказав на філіжанку, що стояла перед ним.— Поки чекав тебе, випив гарячого шоколаду. У нашій справі шоколад зажив кепської слави. А я, як на гріх, дуже вже до нього ласий.

Айше згадала, що батько терпіти не може шоколаду. Широко розплющивши блакитні очі, промовила:

— А й справді, батько його не їсть, каже: «Щоб удома й дух не пах!» Ми з братом тишком-нишком запихалися вафлями, плитками — що під руку траплялося. Думали, мовляв, батько сам не любить, то й нам не дозволяє… А на те, виявляється, є своя причина. Але ж це маячня! Яка там у шоколаду може бути дурна слава?

К. усміхнувся й похитав головою.

— Ваш батько так казав не для того, щоб вас залякати. Із какао видобувають смертельну отруту: теобромін. Скажімо, в британських глянсових журналах часто можна натрапити на згадки про загибель собак, яких господар перегодував шоколадом або ж які знайшли й з’їли весь шоколад, що був у домі. Ця речовина, яка не має протиотрути й не лишає жодних слідів, звичайно, якщо дати її в високій концентрації, викликає в людини інфаркт і летальний кінець. Ось чому розвідники уникають вживати шоколад — як гарячий, так і холодний. Адже впродовж історії для багатьох людей останнім у житті, що потрапило до шлунку, були страви й напої з какао, які містили теобромін… Оце я й бавлюся шоколадом рідко, потайки, та й то тільки там, де почуваюся в безпеці.

Побачивши, що Айше так і заклякла з відкритим ротом, К. сказав:

— Ціла лекція вийшла, еге ж? Давай тепер про тебе поговоримо.— І ляснув обома руками по столу.

Саме тоді дівчина помітила в нього на лівій руці масивну каблучку.

Їй був добре знайомий лиховісний герб, зображений на цьому персні-печатці.

Це був знак приналежності до спеціальної бригади, яка зажила слави найжаснішого, найбезжальнішого з армійських антитерористичних підрозділів.

Батько дуже багато розповідав про цю бригаду, про її професіоналізм та бойовий досвід. Ті, хто там служив, ішли в Організацію не на нижчі, а на керівні посади. Вони зналися на стратегії, володіли тактикою, не кліпнувши оком, вбивали і, так само не кліпнувши оком, вмирали тощо… Отже, Джаббар не прийшов до розвідки з поліції, як батько, він був офіцером.

Айше ледь помітно здригнулася. Якщо батько, який з пієтетом ставився до бригади, так запопадав перед Джаббаром і називав його шефом, то хтозна, скільки трупів на ньому висіло…

Гарсон приніс замовлення. Обидва мовчки чекали, доки він прибере зі стола чашку з-під шоколаду і замість неї поставить те, що приніс.

Дівчина взяла з кошика круасан, обмокнула в запашну каву й відкусила. Заклик Джаббара розповісти про себе вона залишила без відповіді і, здавалося, зосередилась на тому, що їсть.

К. відчув, що вона знову стала в бойову стійку, з якої була вийшла. Втім, він так і не зрозумів, у чому річ. Напосідав далі:

— Ну ж бо, розкажи, чим ти тут займаєшся? Задоволена?

Айше відповіла, намагаючись приховати нехіть. Про Дієґо згадувати не стала. У деталі не вдавалася. Задоволена. Ходить на мовні курси, а далі подивиться, що робити, і в цьому ж дусі…

Потім і собі запитала:

— Ну, так а вас же яким вітром сюди занесло? Коли ви приїхали?

Настав момент, якого чекав К.

Щиглем збивши з лівого рукава невидиму порошинку, він промовив:

— Маю коротку подорож Європою. Приїхав учора вранці. Сьогодні вирушаю до Франкфурта. Звідти — до Москви…

На словах «сьогодні вирушаю» Айше відчула полегшення.

Просто так, але вже привітніше, спитала:

— Чималенька у вас подорож. Як турист їдете, шефе, чи по роботі?

К. усміхнувся.

— Можна сказати, одним пострілом убиваю двох зайців. І розвіюсь, і подивлюсь, як там наші. Ти ж знаєш, за кордоном працювати нелегко. Треба час від часу їх провідувати, щоб не почувалися самотніми. Підтримувати, так би мовити, моральний дух…

По якійсь хвилі додав ласкаво:

— От і ти не самотня. Якщо матимеш у чомусь потребу — просто зателефонуй.

Айше охопив гнів. Не стримавшись, випалила:

— Але я не з «ваших»! Ви казали, батько там щось передав, ось я й прийшла забрати. Чи там, може… ще щось і для тих?

Дівчина ще не втямила, що до чого, але К. вже досягнув свого: сигнал пішов. І йому було байдуже, що там вона собі подумає. Він навіть потай тішився проявом дівочого гніву.

Вдав, що ображений, присоромив її:

— Як ти зі мною розмовляєш, Айше? Ми з твоїм батьком не просто друзі, ми з ним уже як рідні, я його люблю, шаную, як старшого брата! Звичайно, ти не з «наших», та ніхто тебе й не тягне. Я просто кажу: якщо матимеш у чомусь потребу. Гаразд, вважай, що я тобі нічого не казав…

Він витяг із-під кинутого на спинку сусіднього порожнього стільця пальта пакунок, загорнутий у позолочений папір.

— Батько передав тобі оце.

Айше вже зрозуміла, що вчинила нетактовно, і їй стало соромно.

Зніяковіло розгорнула пакунок.

Там були коралово-червоні вовняні шапочка й шарфик, які вона побачила в одній із вітрин, гуляючи три тижні тому Анкарою. Вони їй так сподобалися, а мама сказала: «Я тобі, доню, такі самі сплету!»

Айше розуміла, що була не права. Але вибачатися не було сенсу — слово не горобець.

Промямлила:

— Тільки вам клопіт, аж сюди везли…— і щось у тому ж дусі.

— Та ради бога! — відказав чоловік.

Зрештою, розмовляти далі не було про що. Та й вони не були приятелями, щоб точити ляси.

К. оплатив рахунок. Попрощалися, розійшлися.

{

Айше перейшла на протилежний бік вулиці й побігла додому.

Відчинила двері невеличкої квартири на третьому поверсі, заскочила всередину, глибоко зітхнула.

Але їй не полегшало.

Це був лише антракт після першої яви неприємних сюрпризів, які готував їй цей ранок. Завершилася неприємна зустріч із неприємною людиною. Джаббар поїхав.

Отже, як вона мала тепер розповісти Дієґо про те, що один із керівників Організації приїхав мало не до них додому й видзвонював її?

Якщо вона приховає, що цей тип приїжджав, то порушить обіцянку ні з чим одне від одного не критися і тим самим у якомусь сенсі зрадить коханого.

Якщо ж розповість, то чи не подумає Дієґо, що вона має стосунок до Організації?

Чи не вийде так, що своєю мовчанкою вона приховуватиме зв’язок, якого насправді немає?

Розмірковуючи над усім цим, Айше подумки перенеслася у вечір, у ту мить, коли Дієґо повернеться з роботи. Раптом згадала, що в нього сьогодні вихідний, і в його відсутності їй почало вчуватися щось надзвичайне.

Вона вже звикла, що в будень чоловік іде, не будячи її. Але вранці у вихідний, не залишивши навіть записки,— куди це він міг зірватися?

Кинулась до телефона. Якусь мить вагалася. Якщо сталося щось екстрене й Дієґо на роботі, то йому не сподобається, що вона телефонує, коли він зайнятий. Глянула на годинник. Був полудень. Набрала номер.

— Доброго ранку, кохана! — підняв трубку Дієґо.— А я чекаю, коли ти подзвониш. Ти тільки прокинулась?

— Та я вже давно прокинулась, але оце щойно згадала, що у тебе ж вихідний. Де ти, коханий? Чому ти зник, нічого не сказав?

— Ой, не питай. Тут така халепа. Я в управлінні. Не хотів тебе будити, а потім не було часу набрати. Навіть важко сказати, коли я ввечері звідси виберусь.

— А що трапилось? — запитала Айше з тривогою.

— Вибач, зараз не можу говорити, тут роботи по горло. Я навіть не обідав. Увімкни телевізор — сама все побачиш. Там це і твоїх земляків стосується. Ввечері поговоримо, фісташечко!

Дієґо припала до душі ця «фісташка» — у Туреччині так кажуть на вродливу жінку — ще відтоді, як уперше почув. Він тепер так і кликав кохану.

— А я за тобою скучила,— занила Айше.— Не надудлюйся кави й обов’язково щось перекуси. Як твій нежить? А-а, ясно… Ну, тоді добре. А я тобі трав’яного чаю заварю. Постарайся не затримуватися…

Поклавши слухавку, заходилася шукати пульт від телевізора.

Тільки-но почавши вивчати французьку, з телевізором Айше не дуже дружила. Щоб призвичаїтись чути мову, вряди-годи дивилася фільми, а новинами зовсім не цікавилась. Людині, яка щойно приїхала з Туреччини, події у Франції, відверто кажучи, здавалися прісними. Усі найважливіші новини вона й так дізнавалася від Дієґо.

Утім, цього разу ситуація була іншою. Знайшла пульт. Увімкнула телевізор, знайшла англомовний канал «France 24». Показували якийсь велелюдний мітинг. Із прапорів, що майоріли над натовпом, Айше одразу ж зрозуміла, що гнівні демонстранти — члени РПК, або ж курди, що їй симпатизують. Під зображенням на екрані біг рядок із коротким резюме новини: «Вбивство трьох ополченок у Парижі». З гасел демонстрантів і написів на плакатах було зрозуміло, що в цих убивствах звинувачують Туреччину.

Увагу дівчини привернув коментар журналіста стосовно демонстрації: «Курди голосно висловлюють своє обурення. Підтримати їх також прийшли видатні представники вірменської діаспори…»

«Еге ж,— промайнуло в голові.— Дивно було б, якби не прийшли підтримати. Ворог мого ворога — мій друг. Бий турків. Картина ясна.»

Айше не вважала себе ані патріоткою, ані націоналісткою. Тим часом Дієґо називав її справжнісінькою націоналісткою, як аргумент наводячи її чітку національно визначену позицію з вірменського й курдського питання. Втім, судячи з того, як жартома він із нею сперечався, йому було байдуже, націоналістка вона чи ні.

Сама ж Айше вважала, що відстоювання національних інтересів не є націоналізмом.

Батько-розвідник замолоду був активним діячем «Ідейних гуртків» [29], й Айше інтуїтивно цуралася його «сірововчого» минулого, у яке навіть не хотіла вникати. Вона не знала, а радше відчувала, що він був замішаний у якісь жахливі справи. Як і для будь-якої дитини, для Айше батько був предметом захоплення й любові, і їй знадобився певний час, аби зрозуміти, що ті націоналістичні казки, які батько розповідав їм, дітям, були, власне, уособленням недолугих расистських теорій. Втрачати довіру до батька було нелегко. Для Айше це стало мукою, потрясінням. Ніхто й знати не знав, яка буря здіймається в її душі. Вона, як і раніше, любила батька, але вже не захоплювалася ним.

Завдяки всьому цьому Айше вважала, що має щеплення проти націоналізму, й виробила імунітет проти турецько-ісламського синтезу.

Утім, не все, посіяне в сімейному колі, їй вдалося викинути на смітник.

Не можна сказати, що її сильно відкинуло й у протилежний бік.

Вона абсолютно не була релігійна. Втім, була впевнена, що християнський Захід хоче роздерти на шматки мусульманську Туреччину.

Вона не була турецькою націоналісткою, але була налаштована достатньо патріотично, аби ненавидіти курдський і вірменський націоналізм…

Однак це був найменший з ґанджів, який міг мати випускник Поліцейської академії — у той час, коли Айше навчалася, там панував Джемаат [30] і виховували побожних патріотів.

Ось під таким кутом і дивилася Айше на вірменських бойовиків, які прибігли поволати разом із курдами «Туреччина — кат!».

Так, мовби в кривавий період між 1880 і 1920 роками головними ворогами вірмен були не курди. Мовби не курди в більшості випадків вбивали й грабували, палили вірменські, єзидські та асирійські села. Мовби банди, що нападали на валки під час вигнання 1915 року, яке вони звуть геноцидом, теж не були курдськими.

Виснажена османська армія, безперечно, додала курдам рішучості; османи закрили очі на різанину. Особливо в період вигнання, коли навіть школярів відправляли битися в Чанаккале…

Однак так чи інакше, а курдські племена й банди зіграли головну роль у викоріненні вірмен із анатолійських земель. Після того як курди заволоділи майном, що залишилося після вірмен, не чутно було, щоб вони вголос визнали, що впродовж півстоліття чинили вбивства, або ж покаялися за це. Один-два курдські інтелігенти щось белькотіли про вчинене курдами насильство, та й те завжди завершувалося приспівом: «Це все турки, нас просто використали». Онуки закатованих в Анатолії вірмен зараз розкрили обійми для курдів, заплямованих кров’ю їхніх предків, і про людське око єднаються з ними проти спільних ворогів — турків.

Тим часом навіть карти Великої Вірменії та Північного Курдистану — територій, які «потерпілі» сторони вимагали від Туреччини,— повністю збігалися, і це, власне, було доказом того, хто, де і кому влаштовував «геноцид». Щоправда, останнім часом забаганки в курдів зросли, вони відчутно розширили кордони омріяного краю, але ж ті землі, що вони їх вважали своїми, повністю перекривали карту Великої Вірменії. Про все це Айше дізналася від батька, і хоч його політичних поглядів вона не поділяла, але з цим погодилася.

Навіть цього збігу карт було досить, щоб Айше сприймала курдсько-вірменську солідарність, яку бачила на екрані, як щось анекдотичне.

За півгодини, проведені перед екраном телевізора, Айше дізналася подробиці вбивства, через яке Дієґо залишився без вихідного,— принаймні так, як їх подавали в засобах масової інформації. Практично всі інформаційні канали світу зосередилися на паризькій події. Щойно заходила мова про РПК, так чи інакше згадували й Туреччину.

Щойно минув шок від потрійного вбивства — а воно геть для всіх стало несподіванкою — в Айше знову прокинулась поліціантка. Вона почала оперувати професійними рефлексами.

Хоч офіційні особи Франції й Туреччини поки що не робили жодних заяв, було очевидно, що кривавий замах на вулиці Лафаєт був справою рук команди професіоналів, і всі розуміли, що така команда, вочевидь, може бути лише в «державній спецслужбі».

І в той момент, коли всі зосередили увагу на Організації, один із її керівників з’являється в Парижі. Що це — збіг обставин?

Як там сказав Джаббар? «Приїхав учора вранці. Сьогодні вирушаю до Франкфурта…»

Це все, що вона запам’ятала зі сказаного К. Слова «Звідти — до Москви» — забула.

У новинах згадували: судмедексперти заявили, що трьох бійчинь РПК було вбито вчора приблизно о 12–12:30.

Отже, в момент убивства «шеф» Джаббар був у Парижі!

Коли він зателефонував, Айше щойно прокинулась і ще не знала, що відбулося.

Але щоб співробітник Організації, та ще й один із її керівників, будучи на місці події, не був поінформований із Центру, інакше кажучи, щоб він був не в курсі такого драматичного повороту — цього не могло бути!

Тим часом Джаббар під час сніданку жодним словом про це не обмовився.

Джаббар — співробітник Організації — не розповів колишній поліціянтці Айше про настільки важливу подію, що до неї прикута увага преси і навіть перехожі на вулиці питають одне в одного: «Чув, що сталося на Лафаєт?» Хіба це не дивно?

Дівчина, яку й так непокоїло, що Джаббар приперся ледь не до них додому, зовсім збентежилася.

Якщо Джаббар замішаний у цих справах, навіщо він їй телефонував? Або ж чому він нічого не сказав про вбивство?

Питання в голові, залишаючись без відповіді, переростали в сумніви, причини яких вона не могла собі пояснити.

Поговорити б із батьком — може, щось би й прояснилося. Айше приглушила звук телевізора, зателефонувала додому, в Анкару.

Слухавку взяла мама. Запитала, як справи, а потім поцікавилася:

— То ти отримала передачу? Шеф тебе знайшов?

— Знайшов, мамусю, знайшов. Я оце щойно від нього. Шарфик із шапкою — чудові, хай тобі ручки не болять! Точнісінько, як ті, навіть кращі!

— Я рада, що тобі сподобалось, доню. Тепер тобі буде тепленько.

— І тепленько, і гарненько! Мамусю, а тато вдома? Я б із ним хотіла поговорити.

— Ні, сонечко, немає. Десь у нього посиденьки з друзями. Ніяк не звикне до пенсії, все йому вдома не сидиться. А братики на заняттях. Набери ввечері — якраз з усіма й поговориш. Слухай, а що там у Парижі відбувається? Трьох жінок убили. Шкода, нічого й сказати… Терористки не терористки, це ж треба, взяли моду — жінок убивати! Курди знову повиходили на вулиці… По телевізору тільки про це й мова… Це від вас там далеко чи ні?

— Не хвилюйся, мамусю, від нас це далеко. Я сама щойно дізналася. Скажи-но, а Джаббар сам забирав передачу?

— Не сам. Когось присилав.

— Тобто він до вас не заїжджав?

— Ні. Він до Парижа зі Стамбула летів. Йому звідси мали щось привезти. Так отой чоловік, що мав везти, й заїжджав. Я така рада, що випала нагода передати.

— Та тільки клопоту шефу завдали. А він що, знав, що ти це мені сплела?

— Не знав, звичайно. Ми вже давненько його не бачили. Але ж диви, не забуває нас. Батькові телефонує часто. Бачиш, у Париж летів — про тебе подумав. Подзвонив, спитав, чи не хочемо щось передати…

Айше попрощалася й поклала слухавку. Сумніви не розсіялися, але почали увиразнюватися.

Тепер було зрозуміло, що Джаббар у своїй продуманій і спланованій подорожі до Парижа відвів їй якусь роль, але яку саме?

В його появі наступного дня після вбивства було якесь послання. Але чого воно стосувалося?

}

28 Будь ласка, чотири круасани, дві кави! (Фр.) — Прим. пер.

29 «Сірі вовки», або «Ідеалісти» — турецька молодіжна організація ультраправих націоналістів.— Прим. пер.

30 Мусульманська громада; в сучасній Туреччині так називають прибічників ісламізації.— Прим. пер.

Мусульманська громада; в сучасній Туреччині так називають прибічників ісламізації.— Прим. пер.

«Сірі вовки», або «Ідеалісти» — турецька молодіжна організація ультраправих націоналістів.— Прим. пер.

Будь ласка, чотири круасани, дві кави! (Фр.) — Прим. пер.

[]

[]

[]

НІ ТЕ НІ СЕ

(

На кінець першого дня, виходячи з тих нечисленних речових доказів, що їх поліція зібрала на місці події на вулиці Лафаєт, ще не вдалося дійти яких-небудь висновків.

Дослідження зібраних на місці вбивства відбитків пальців ще не завершилось. Та якби навіть і завершилось, очікувати, що такого рівня професіонал-убивця чи вбивці залишать по собі відбитки, не доводилося.

Поставлені на кухонному столі сушитися дві чайні чашки й склянка теж результатів не дали.

З наплічника у вітальні та речей у валізі в спальні стало зрозуміло, що двоє з убитих збиралися в довгу путь, але їхні товаришки, які знайшли тіла, підтвердили лише, що наймолодша — Лерзан — мала їхати до Німеччини.

Отже, це був безсумнівний факт.

У валізі були речі Сар’ї, тож можна було припустити, що бійчиня, на яку, власне, й готувався замах, потайки від усіх готувалася до від’їзду, навіть до втечі.

Дієґо відчував, що між написаним від руки листом, знищеним у шредері, і підготовкою Сар’ї до втечі існує зв’язок. Однак лабораторія поки що мовчала. Він не мав жодного уявлення, наскільки піддається відновленню той текст, покремсаний і перемішаний із кухонним сміттям.

Серед речових доказів, зібраних на місці події поліцією юстиції, виявився й щоденник.

Вбита Мунісе Джесур, яка носила кодове ім’я Сар’я і за якою — про це вже можна було говорити впевнено — саме й полювали вбивці, як з’ясувалося, впродовж своїх біженських років у Європі вела щоденник. Курсуючи між Німеччиною, Францією, Бельгією та навіть Швецією, бійчиня-феміністка здебільшого присвячувала щоденникові години, що їх проводила в дорозі.

Наприклад, нотатки з потягу Париж—Брюсель, яким вона подорожувала в січні 2012 року, починалися словами «Хіба можна жити без повітря?». Ділячись зі щоденником мрією побудувати незалежний Курдистан з уламків, розкиданих по різних країнах, і розповідаючи про зусилля на цьому шляху, вона писала: «Щоразу, коли розгортаю цей щоденник, мій чуттєвий світ, моє “я”, моє єство лине в високі гори, де я ближча до зірок, зливається з ними в єдине ціле. Усе в мені повстає, і я сумую за тими часами, коли ховалася від клятих безпілотників».

Було навдивовижу, що воячка РПК і феміністка Сар’я, якій було вже за п’ятдесят і яка, до того ж, була відома своєю суворістю й бойовим минулим, мала настільки романтичну вдачу, що виливала душу в такому собі «дівочому» щоденнику в шкіряній палітурці кольору слонової кістки.

Але щоденник, проливаючи світло на ідеалістичний та чуттєвий світ сердешної жінки, не давав жодної підказки стосовно того, чому її вбили.

Камери на вході в будинок і на дверях квартири зафіксували, що в ті години, коли стався замах, до будинку і в квартиру зайшли дві жінки; також чимало чоловіків заходило до будинку й виходило з нього, а один із них заходив і до квартири.

Жінок убили, тож, природно, камера не зафіксувала їхнього виходу. Але моменту виходу чоловіка, який заходив до квартири, теж не було! Невідомо як, але камера певний час була вимкнена. Утім, прикмети чоловіка були досить виразні, і його особу мали невдовзі встановити.

Заговорили й відстріляні гільзи: вони підтвердили, що вбивство було скоєно з пістолета калібру 7.65, але ж не сказали, яка була марка пістолета і хто натискав на спусковий гачок.

Хай там як, але той факт, що всі кулі було випущено з одного ствола, свідчив, що стріляла одна людина. Тож вираз «убивця чи вбивці» набуло такого формулювання: «група з одного стрільця й одного чи двох підручних».

Підрозділи, які займалися цією справою, були одностайні в тому, що вбивця був один. А от стосовно того, скільки осіб входило до групи, «борці з тероризмом» стверджували, що не більше двох, «антишпигуни» наполягали, що якнайменше троє, а кримінальне бюро вело мову про одного стрільця й, імовірно, трьох помічників. Отже, як і на початку кожного серйозного розслідування, у якому були задіяні всі сили безпеки, одностайності не було, кожен торочив про своє.

Дієґо звик до цього безладу. Невдовзі туман розвіється, розсіяні голови зосередяться, усі запрацюють злагоджено і все стане на свої місця.

Його завдання не стосувалося питання, хто вчинив цю бійню. Він мав зібрати всю інформацію, нічого не залишаючи поза увагою, і зробити висновки стосовно того, хто дав наказ її вчинити. А це означало, що він полюватиме на кожну деталь, значну чи незначну, і, вочевидь, витратить чимало зусиль.

Та вже, власне, й почав. Від полудня ходив по відділах, розпитував про результати експертиз, дізнавався, що є нового, збирав інформацію. Нормальний робочий день у поліції давно скінчився, була вже майже сьома вечора. Але з огляду на той рейвах, який зчинився довкола вбивства, що набуло міжнародного резонансу, мобілізували всі сили. Усі працювали. Дієґо, якому нічого не лишалося, крім як терпляче чекати результатів від інших, теж не міг піти додому.

Було окремо допитано трьох осіб, що знайшли тіла.

Дієґо вирішив перечитати підписані протоколи: чи, бува, не пропустив якусь деталь.

Одна з допитуваних була подругою вбитої Джанан Баран, тієї самої «дипломатки». Вона останньою бачила Джанан живою й розмовляла з нею по телефону. Ось її свідчення:

«Попередні два вечори ми, власне, провели разом. У вівторок, 8 січня, ввечері ми говорили по телефону. У середу, 9 січня, десь між шостою й сьомою вечора я надіслала Джанан sms-ку. Вона не відповіла. Я вирішила, що вона зайнята, й думала, що вона потім передзвонить.

О 20:30 я сама їй зателефонувала. Виклик ішов, але ніхто не брав слухавку. Я надіслала sms, передзвонила ще разів дев’ять чи десять.

Щось було не так. Джанан завжди мені відповідала.

Я зачекала ще годину чи дві, о 23:30 зателефонувала Ахмедові, розповіла про цю ситуацію. Вирішили поїхати вдвох. Десь чверть на першу ми були
в Центрі.

Знадвору побачили, що в одній із кімнат горить світло. О такій порі це було дивним.

У мене був ключ від квартири, але ми не знали коду від вхідних дверей.

Ми набирали на домофоні усі квартири. Попервах ніхто не відповідав.

Врешті-решт хтось-таки відповів. Я спробувала пояснити: «У нас там друзі, ми хвилюємось», але на тому кінці кинули слухавку. Ми подзвонили ще раз, і почули: «Якщо зараз же не заберетеся звідси, я викличу поліцію!»

Тоді ми набрали Мурата, хлопця Джанан. Він теж не міг до неї додзвонитися й непокоївся. Почувши, де ми, він сказав: «Я теж їду».

Ми повернулися до авто й стали чекати на Мурата. Він приїхав.

«Або пожежників викличу, або сам відчиню!» — сказав Мурат, наліг плечем, і двері відчинилися.

Ми піднялися на другий поверх, моїм ключем відімкнули квартиру, зайшли. Першим, що я побачила, була пара ніг. Пройшли трохи далі всередину — а там на дивані горілиць лежить Джанан… Очі заплющені, губи закривавлені, обличчя застигле. Я зрозуміла, що ноги, які я бачила, належали Сар’ї. Вона впала поруч зі столиком перед диваном. На скроні в неї була ґуля завбільшки з яйце.

Речі всі були на своїх місцях.

Я закричала.

Нас усіх охопив жах, ми кинулися геть із квартири.

Лерзан я побачила вже тоді, як ми бігли назад, вибігали з квартири. Вона осіла прямо на порозі, голову похилила. Волосся затуляло їй обличчя, з потилиці точилася кров».

— Інспекторе Аллеґр?

Дієго підвів голову.

Перед ним стояла молода жінка в білосніжному однострої — контрастом до калюж крові, що стояли в нього перед очима, коли він читав свідчення. В руках у неї була металева пластина завбільшки з тацю і, як не дивно, довгий пінцет. Сама вона була білявка, повновида, усміхнена. «Нормандка»,— промайнуло в голові у Дієґо. Він був до нестями закоханий в Айше, що, втім, не заважало йому поглядати на інших жінок.

— Мене звуть Маріон Дюваль,— промовила повновида білявка. Прізвище в неї й справді було типове нормандське.— Я з лаби [31]. Ви цікавилися текстом, який знайшли у смітнику. Наш шеф сказав, що ви краще дасте раду тим уривкам, які нам вдалося відновити.

Хлопець на радощах стрибком звівся на ноги.

— Ваш шеф правду каже, давайте його сюди, зараз глянемо!

Дієґо вказав Маріон на порожній стіл для засідань. Поставили тацю на стіл, уважно роздивилися. Нарізаних стрічечками папірчин було не так уже й багато. На пластині вони трималися мов приклеєні.

— Це спеціальний метал,— пояснила Маріон.— Він утримує папір, мов магніт. Власне кажучи, нам пощастило. Зазвичай аркуші вставляють до шредера вертикально, і літер потім докупи не збереш. А папери, знайдені в смітнику, спочатку розірвали навпіл, а потім вставили до шредера боком. Здебільшого вони непридатні для читання, бо на них потрапили різні рідкі рештки: чай, вода, яйце — і вони розлізлися. Але в уривках, які вдалося зібрати, завдяки тому, що аркуші порізало вздовж рядків, можна прочитати якісь склади, ба навіть слова… Ми їх докупи зібрали, але ж вони турецькою мовою, тож ми нічого не можемо дібрати.

Дієґо кивнув головою, мовляв, ясно, і почав мовчки розглядати смужки на таці. Вряди-годи зронював:

— Це — сюди, а оце-оце — от сюди…— А Маріон брала пінцетом шматочки, на які він указував, і переміщала, куди казав.

Приблизно за годину їм удалося розставити практично всі літери, склади й слова таким чином, щоб виходив якийсь зміст. Але жодного речення скласти не вдалося. Вийшло ні те ні се, і навіть не на півсторінки.

Але Дієґо все одно був задоволений результатом. Він вважав, що докопався до того, що було потрібно,— десь завдяки інтуїції, а десь — здогадкам.

Сфотографували нову комбінацію на таці.

Маріон із пластиною й пінцетом пішла до лабораторії, а Дієґо вирішив, що на сьогодні попрацював удосталь.

}

31 Тут: лабораторії.— Прим. пер.

Тут: лабораторії.— Прим. пер.

[]

ЧИТАЙ НОВИНИ В ПРЕСІ

(

Коли Управління поліції Парижа спорожніло й денна гарячка поступалася місцем нічному чергуванню — а нічні чергування часто приховували в собі сюрпризи,— телебачення вже повернулося в звичне русло, а ось друкована преса все ще обсмоктувала «бійню на Лафаєт». Настала зоряна година для експертів із Близького Сходу — дописувачів та коментаторів французьких електронних і паперових газет. Утім, жоден з них достоту не тямив у Близькому Сході. Не будучи компетентними в питаннях Туреччини й РПК хоча б на рівні англосаксів, у Франції вони вважалися спеціалістами. Із головою занурившись на вранішніх редакційних нарадах у регіональні інтриги, в яких ніхто нічого не тямив, адже досі з цим не стикався, «спеціалісти» засукали рукави й після обіду заходилися шукати джерела інформації, які дали б змогу продукувати теорії щодо сенсу потрійного вбивства, його значення й мотивів.

Та й ходити далеко не довелося.

На вулиці Лафаєт, мовби в філії Туреччини, розташованій у десятому окрузі Парижа, згуртувалися: у 77 номері — Анатолійський культурний центр, представник Туреччини; у 106 номері — Курдський інститут; у 147 — офіс РПК, який і став свідком бійні.

Поки Дієґо дрімав у метро, яке везло його потомлене тіло до комуністичного передмістя Сент-Уан, в електронній газеті, яку саме готували до виходу, публікувалися думки щодо скоєного вбивства, висловлені «спеціалістом» найширшого профілю:

В офісі Федерації курдських спілок Франції та Інформаційного центру Курдистану, розташованому в будинку № 147 по вулиці Лафаєт, було знайдено мертвими трьох жінок. Утім, для курдів «147-й номер» — це неофіційне представництво РПК у Франції. В будинку № 106 розмістився Курдський інститут, яким керує Кендал Незан. Але не слід плутати ці дві установи: Інститут є осередком культурної, політичної та історичної інформації з курдського питання. Він не має жодного стосунку до сталіністської ідеології РПК. Кендал Незан мав дружні стосунки з Данієль Міттеран, був наближений до фундації «Франс Ліберте».

Убиті бійчині, безсумнівно, зібралися в курдському представництві, аби провести таємну зустріч із одним або декількома посланцями. Також поза всяким сумнівом, ця зустріч була пов’язана з мирними переговорами, розпочатими з метою покласти край партизанській війні, що точиться між РПК та Анкарою з 1984 року. Туреччина хоче завершити ці переговори в найкоротший термін із багатьох причин: щоб продемонструвати ЄС свій поступ у питанні демократизації; щоб не дати сирійським курдам слідом за іракськими здобути автономію, аби не подавати прикладу курдам у Туреччині; щоб вибити курдські козирі з рук Башара Асада, режим якого Туреччина прагне повалити.

Кендал Незан каже: «Ми не знаємо, від кого були ті неофіційні посланці, на яких чекали бійчині. Від прем’єр-міністра, від військових, від спецслужб? Не забуваймо, що в подібних переговорах, які вів Тегеран із іранськими курдами, посланці виявилися вбивцями…

І справді, лідер Демократичної партії Іранського Курдистану Абдуррахман Гассемлу 1989 року у Відні погодився на зустріч із представниками Ісламської Республіки Іран. Посланці Тегерану вбили Гассемлу та всіх курдських лідерів, які прибули на зустріч.

Тим часом прем’єр-міністр Туреччини справді хоче виторгувати мир. Відрядивши до Парижа посланців-убивць, він нічого не виграє. Водночас відомо, що в Туреччині є сили, які не хочуть замирення з курдами. Чи могли ці сили, затесавшись серед посланців або ж відрядивши під їх виглядом команду, яка вб’є бійчинь, спробувати зірвати мирні переговори? Є три напрямки, які потрібно відпрацювати слідству:

— сирійські спецслужби;

— зведення рахунків всередині РПК;

— ультранаціоналістичні сили, що проникли до державних структур Туреччини.

Сирійські шпигуни вміють організовувати такого роду операції. 1981 року в Лівані саме вони вбили французького посла. Президент Олланд нещодавно приймав сирійську опозицію й готується виступити з вимогою санкцій проти Дамаска. У такому разі потрійне вбивство в Парижі може бути сирійським попередженням Франції.

Друга версія — внутрішні розбірки. РПК — це марксистсько-ленінська організація сталіністського спрямування, що спирається на культ Апо. Власне, на мітингах, організованих після злочину, прапорів із зображенням Апо було більше, ніж прапорів РПК та Курдистану. Тих, хто критикував лідера, було або знищено, або вигнано з організації. Навіть брат Апо зазнав поневірянь і врятувався лише завдяки своєму кровному зв’язку з лідером. Утім, такі методи кривавої розправи більше притаманні таборам РПК в Північному Іраку. Мунісе Джесур за декілька місяців до смерті побувала в Північному Іраку, і її могли б знищити там. Тому особисто я не вірю в те, що це були внутрішні розбірки»,— зазначає Кендал Незан.

}

БАТЬКІВЩИНА КОХАННЯ

(

Вони мешкали в мініатюрній квартирці: одна кімната й вітальня. Домівка була затишна, їм на двох вистачало. Кухня була маленька, обідній стіл у вітальні — і той мусив бути компактним. Але вони й ліжко придбали таке завширшки, щоб уві сні бути поруч одне з одним…

Коли Дієґо відімкнув двері й попростував прямісінько до вітальні, там на нього чекала вечеря при свічках, накрита на тому самому компактному столику, пісня «My Funny Valentine», що звучала оксамитовим голосом Елли Фітцджеральд, і неймовірні пахощі, які линули з кухні.

Молодого чоловіка захлеснуло почуття безмежного щастя. Він обережно зайшов до кухні, так, що Айше цього навіть не помітила, і рвучко обійняв дружину. Уткнувся обличчям у її волосся, міцно притиснув її до себе. Двоє закоханих пристрасно, мовби після багаторічної розлуки, припали тілом до тіла, на якусь хвилю безмовно застигли, а відтак злилися в протяжному поцілунку, ніби прагнули розтанути одне в одного в вустах.

Коли, націлувавшись досхочу, закохані нарешті роз’єдналися, Айше здобулася на голос:

— А я тобі м’ясний плов зварила! Зголоднів?

— Я за тобою зголоднів! Але можна й плову з’їсти! — розплився в усмішці Дієґо.— А солоні огірки є?

Айше чудово готувала, і Дієґо, який в Анкарі відкрив для себе турецьку кухню, із задоволенням смакував її стравами.

— Є, є! — відказала Айше.— Як нежить минув, то, напевно, й апетит з’явився! Ось тут вони. Мама дала три банки, ти, слава богу, самотужки вже двом із них раду дав!

— Я взагалі-то голодний як вовк,— зауважив Дієґо, хрумкаючи огірком.— Але давай-но спершу прийму душ, прийду до тями, а тоді повечеряємо, гаразд, кохана?

— Я такий стіл накрила, не сядеш же ти за нього бруднулею! Йди в душ, якраз і плов настоїться!

Хоч подружжя й не порушувало цю тему, але з грошима було скрутно. Платні Дієґо якраз вистачало зводити кінці з кінцями. Заради того, щоб вряди-годи піти кудись розважитися, Айше намагалася заощадити, готуючи вдома одноманітну, але ситну їжу. На будь-якому європейському столі — байдуже, чи то італійському, чи іспанському, чи французькому,— годі й уявити самі лише страви, без вина. Добре хоч Дієґо розумівся на вині й поіменно знав невеличких виноробів, у яких можна було придбати вишукане вино щонайдорожче по п’ять євро за пляшку.

Айше почала входити у смак культури вина в посольстві Франції в Анкарі. Посольський погріб був ущент заповнений пляшками: «Бордо», «Бургонь», «Кот дю Рон» — одна дорожча й знаніша від іншої. Під керівництвом Дієґо Айше мало-помалу вивчила, яке вино з якою стравою й як пити, і залюбки продовжувала вчитися.

Відкоркувавши пляшку «Корб’єр», яке вона відкрила для себе в Парижі, скуштувала його на смак і поставила трохи подихати. Утім, коли Дієґо вийшов із душу, вона не дала йому спокою. Мов діти, якийсь час вони з веселим реготом поборюкалися, а тоді нарешті сіли за стіл. За вечерею ні слова не зронили про події дня. Дієґо прочитав Айше вірша:

Помаранч посеред стола

На килимі сукня твоя

У ліжку моєму ти

Солодкий дарунок теперішности

Прохолода нічна

І пал мого життя

Айше розчулилася.

— Це ти написав? Це ти мені написав? — спитала збентежено.

— Ні,— усміхнувся у відповідь чоловік.— Але англійською переклав я, щоб прочитати тобі. Оригінал французькою.

— Воно й видно, переклад кепський,— закопилила губу Айше.— А хто автор?

— Жак Превер. А називається — «Аліканте». Він закохався в одну іспанку. Мабуть, любилися в номері
готелю в Аліканте. Вважай, це я тобі написав, про наші з тобою любощі в готелі в Анкарі…

Отак і жили собі закохані у своїй безхмарній любові, де земне тяжіння було не таким сильним, а сонце сяяло, не обпалюючи блакить неба.

Але планета оберталася, й налиті гризотами хмари були не так уже й далеко. Рано чи пізно земне тяжіння мало підстерегти їх, схопити й припнути до реальності.

Після вечері взяли свої келихи й умостилися на канапі. Трохи погомоніли про вино. Дієґо охарактеризував «Корб’єр», яким вони смакували:

— Повнотіле, шати інтенсивні, спокійні. Смак зрілий, у букеті — нотки лісових ягід, м’яке, п’ється легко.

Айше була в захваті від спеціальної термінології, створеної для опису вина.

Врешті Дієґо сказав:

— Мушу тобі розповісти, що в нас сьогодні було. Думаю, потрібна буде твоя допомога.

«Мені теж треба тобі дещо розповісти»,— подумала Айше, але нічого не сказала. Мовчки чекала.

Чоловік коротко переповів, що приніс цей день, який почався ще вдосвіта.

— Ми ж із тобою про це говорили, коли мене призначили в розвідку. У нас ще й було відчуття, що мене так швидко й легко взяли на цю роботу саме тому, що твій батько — мій тесть,— підсумував він.— Тепер від мене чекають фактично контррозвідувальної інформації: замішана в цьому Туреччина чи ні? По-хорошому, з огляду на присягу, яку я давав, ідучи на цю службу, я не мав би тобі цього розповідати, мусив би лицемірити. Але я ні в що не вірю, окрім тебе й самого себе. Можливо, ця повна зневіра — наслідок того, що я зростав серед переможених ідеалістів — іспанських республіканців, серед яких жив мій дід. А може й ні. Але я ось такий. Мені байдуже як до священності держави, так і до моєї присяги. Мені пощастило не народитися й не жити в фанатичній, деспотичній країні. Від нас не вимагають, щоб ми будь-що були залюблені в державу. Але вірності від нас чекають. Ну й чудово. Я ж і не зраджую країни, якій зобов’язаний своїм існуванням.

Але ніхто, жодна мета, ідеал чи джерело прибутку не стане між моїми розумом та сумлінням. Промовчати — промовчу, але брехати не буду. Я людина пряма, чесна, проста. Коротко кажучи — не буде з мене шпигуна.

Я хочу, щоб ти знала: все моє життя — це щастя бути з тобою. Весь мій світ — це ти. Найбільша цінність для мене — це наше кохання. Ми з тобою дали слово нічого не приховувати одне від одного. Я цього слова дотримав. Де я працюю — зрозуміло. Ситуація — ось така. Що мені робити?

Айше знітилася перед такою цілковитою відвертістю коханого чоловіка. Ледь стримувала сльози, всередині все аж тремтіло. Пригорнулася до Дієґо, проказала:

— Дякую! Це найкраще зізнання в коханні з тих, що я чула. Це теж Превер написав?

— От умієш ти зіпсувати серйозність моменту! — зауважив Дієґо, не в силах стримати сміх.

Посміялися, емоційна напруга спала. Настав зручний момент для зізнання у відповідь, і Айше з нього скористалася.

— Мені теж треба тобі дещо розповісти…— промовила вона й розповіла все до найменших дрібниць: про дзвінок Джаббара і їхню зустріч, про те, що він казав, про розмову з матір’ю. Знов-таки, зовсім забула, що Джаббар згадував про Москву.

Коли Айше завершила свою розповідь, то відчула таку полегкість, що одразу зрозуміла: марно цілий день мучила себе сумнівами, казати чи не казати.

Дієґо оторопів:

— Оце так справи…— здобувся на слово.— Виходить, він сам приїхав сюди й через тебе передає, що вони в цьому замішані!

Айше кивнула.

— Так. Я теж так зрозуміла.

— Гаразд, і навіщо це йому?

— Оцього вже я не знаю.

— Принаймні, хоч можна твого батька тепер не питати…

— Ну так.

Почали міркувати разом, перекидаючись короткими, мов спалахи світла, фразами.

— В момент убивства на записах із камер — як у квартирі, так і на вході в будівлю — є якісь поміхи, щось пропущено,— розмірковував Дієґо.— А конс’єрж саме в цей день був на лікарняному. Цікаво, а з наших спецслужб хтось міг їм допомагати?

Айше відкопилила губу:

— Чом би й ні? Спецслужби дружніх країн часто співпрацюють у таких операціях. Але ж для такої співпраці треба, щоб замах був вигідний обом сторонам, правда ж? Яка користь Франції з того, що у приміщенні неофіційного представництва РПК, яке вона сама ж і надала, знищено трьох бойовичок? А ти лише поглянь, як заворушився Олланд,— таке враження, що для самої влади це удар…

— Ти не дивися на їхню реакцію,— усміхнувся Дієґо.— Чи ти думаєш, лише в Туреччині є «глибинна держава»? Олланд сьогодні президент, а завтра — ні. Так само й уряд. Вони підуть, а ці структури залишаться, і якщо навіть на догоду владі міняються двоє керівників спецслужб, які, мов спрут, обплутали всю Францію, то державна політика лишається незмінною. Влада бачить, як виконуються віддані накази, а як виконуються не віддані — не бачить. Це ж таємні служби… Вони роблять те, що вважають за необхідне для вищого блага Франції, причому так роблять, що і голки не підсунеш!

— Гаразд, а між собою вони конфліктують? Ну, встромляють одне одному палиці в колеса, як ФБР та ЦРУ?

Відповідь Дієґо була чіткою:

— Ні. Наші спецслужби не автономні, як у США. Ієрархія в них чітко визначена. Найвпливовіші — це Генеральний директорат зовнішньої безпеки й Генеральний директорат внутрішньої безпеки. Двоє керівників, один із яких підпорядкований Міністерству оборони й опікується зовнішньою безпекою,
а інший — підпорядкований Міністерству внутрішніх справ і відповідає за внутрішню безпеку, спільно, інколи навіть без відома міністрів, приймають рішення, втілюють їх і підтримують один одного. І нічого з ними не поробиш.

— Тоді вони теж можуть бути замішані в цьому. Чи співпрацюють з Організацією, чи потурають їй.

— Цілком можливо. Повір, якщо вони замішані, то з часом зроблять так, щоб і президент, і уряд мовчали.

— От уже ж…— тільки й вихопилося в Айше.

Раптом Дієґо згадав про лист.

— Забув тобі сказати… На місці події було знайдено листа, якого, майже достеменно, написала основна жертва замаху, себто Сар’я. Він побував у шредері, але невеличкі фрагменти ми відновили. У тексті трапляється слово «Кесір». З великої літери, тож, мабуть, це власне ім’я. Ти знаєш, хто такий цей Кесір чи що воно таке?

Дівчина примружила очі, нахмурила брови. По хвилі відповіла:

— Я не знаю, що таке Кесір. Але… Є така собі Кесіре. Це або перша, або друга дружина Апо, я так одразу й не згадаю. Вона мені запам’яталася, бо казали, що батько в неї був з Організації, отже, мовляв, дружина Апо працює на спецслужби. Вони розійшлися, але не розлучилися. Кесіре втекла до Швеції. Подейкують, що в них із Апо домовленість: вона мовчить, а за це її з родиною не чіпають.

— Потроху мозаїка складається,— промурмотів Дієґо. Витяг із кишені телефон, показав дружині фотографію пів сторінки тексту, що вдалося врятувати. Айше уважно прочитала уривки слів, що їх молодий чоловік спробував був упорядкувати. Практично в кожному слові чогось бракувало, але заповнити пропуски й зрозуміти загальний зміст було не так уже й важко.

Двоє поліцейських перезирнулися.

Обоє дійшли того самого висновку: Сар’я вважає, що Провідник збирається її вбити, й повідомляє про свої здогади Кесіре, яка врятувалася від смертного вироку Провідника. А потім щось таке сталося, що вона вирішила знищити листа.

— А Джаббар хотів дати нам зрозуміти, що вони зробили це зі згоди Апо й за сприяння Франції, може таке бути? — промурмотів Дієґо.

Айше стало моторошно.

Їй згадалися скорботні, розгнівані курди, які з Апо на плакатах вийшли на мітинг протесту у зв’язку з убивством. Якщо змова справді існує й це убивство було задумано саме так, то всі вони — ляльки, ними облудно грають, вкладають їм у вуста облудні репліки.

Гаразд, але яку ж мету переслідує ляльковод?

}

ПІДГОТОВКА

12 cічня, Бухарест

(

К. потягом дістався з Парижа до Франкфурта, там узяв квиток на літак і ввечері вже був у Бухаресті.

Поспішати не було куди.

Він зупинився в гарному готелі в центрі міста.

Чотиризірковий готель «Прінс Резіденс» неподалік від Патріаршого собору не був найшикарнішим готелем столиці Румунії. Утім, тут К. жив у невеличкому, зі смаком обставленому люксі за ті самі гроші, які віддав би в Парижі за найгірший пансіон. Він був налаштований із приємністю провести час. Відзначив для себе, що в готелі є турецький хамам, можливо, він туди й сходить. Але не зараз.

Прийняв теплий душ, налив собі віскі. Ліг у ліжко, прихопивши з собою склянку й мобільний телефон. Перед тим як набрати Центр, ретельно проглянув усі новини стосовно вбивства в Парижі. Коли летів до Бухареста, тисячі курдів зі всієї Європи влаштували мітинг, який охопив територію від Північного вокзалу до вулиці Лафаєт. Серед мітингувальників, які поприходили з сім’ями, навіть із дитячими колясками, були й такі, що приїхали аж із Британії. Втім, французький інтернет-медіаресурс, на якому було опубліковано матеріал, скаржився на те, що учасники п’ятнадцятитисячної демонстрації протесту здебільшого відповідали на питання в мікрофон німецькою мовою.

Що ж до розслідування вбивства — за три дні воно не просунулося ні на крок; принаймні, поліція юстиції тупцяла на місці й окрім одразу встановленого не було жодного нового сліду, жодного доказу, жодного свідка.

Єдине, чого К. не знав,— чи знайшло його послання свого адресата. Це вже мав показати час.

Бос неабияк пишався філігранно зробленою справою. Всі лаври при цьому, звісно, присвоюючи собі… К. подумки розсміявся. Набрав номер.

Поговорили коротко. Але, судячи з того, що Бос не приховував радості в голосі, він справді був дуже задоволений і все мало бути в порядку.

— От молодець так молодець, дай тобі Бог здоров’я… Ти де?

— Там, де й маю бути. Чекаю. То як — далі?

— Давай далі, соколе, хіба тебе втримаєш? Щасти тобі!

Слухавку поклали. Другу операцію було погоджено.

Власне, вбивство у Парижі — це не та операція, за яку б К. взявся за власним бажанням. Не до душі йому були ні об’єкт, ні мета. Хоч технічно було й непросто за кілька секунд прибрати трьох беззбройних жінок, проте нічого героїчного в цьому не було. Звичайно, він зробив усе, що треба. Але від самого початку важливішим він вважав завдання в Москві й прагнув виконати його успішно, адже вірив у правильність вибору, та й сама думка помірятися силами з гідним супротивником збуджувала його. Бодай трохи притлумити полум’я ненависті, яке багато років спопеляло його зсередини, могло не зроблене ним у Парижі, а те, що він зробить у Москві…

Тепер треба було дати підтвердження Барселоні. Взагалі-то правильніше було б, якби зателефонував Центр. Але К. в операціях, якими сам керував, не любив вдаватися до посередництва Центру, волів радше власними вустами казати й власними вухами чути, аніж передавати через когось. Зважаючи на результати його роботи, Центр закривав на це очі.

Легіонерові він подзвонив з нового номера, який скинув йому на телефон уранці, сідаючи на літак. Розмова між ними була мовби повтором попередньої. Репліки Боса виголошував К.:

— Молодець, просто нема рівних! Молодець! Ти де?

Відповіді Легіонера не відрізнялися від його власних:

— Там, де й мушу бути, Абі. Усе гаразд, ідемо далі?

— Далі, братику… Аллах тобі в поміч! Себто нам…

— З Богом, Абі!

Як не перестраховуйся, а говорити телефоном — це завжди ризик. Отже, що менше слів, то менше ризику. В Барселоні все обговорили, домовилися, він чудово знав, хто і що робить.

Легіонер не повинен був сідати на літак чи поїзд у ЄС. Паспорт у нього був бездоганний, але йому
краще було не мозолити очі, по можливості обходити відеокамери, уникати ретельного контролю в аеропортах та на вокзалах. Натомість автобусні рейси були досить зручні, поліцейський контроль на автовокзалах геть слабкий — його практично зовсім не було. Отже, з Іспанії він мав виїхати автобусом до Марокко, а з Касабланки вилетіти до Москви.

Від Барселони до Касабланки їхати автобусом 16 годин. Подорож виходила довша, але безпечніша. Іспанські прикордонники звикли до автобусів, забитих марокканськими трудовими мігрантами, що робили декілька рейсів на день. Перевіряли більше не автобуси до Марокко, а автобуси звідти.

К. грубо прикинув. Хай Легіонер цього вечора сяде на автобус, їхати йому два дні. Втома могла всерйоз стати на заваді. У Москві неодмінно треба буде дати йому перепочити. К. подумки висловив бажання, щоб на це лишився час.

Перехилив віскі. Підвівся, попрямував до холодильника.

Серед дрібних, мов горішки, пляшечок віскі вже не лишилося. Відкрив пиво, пачку чіпсів. Поклацав пультом, трохи побавився, намагаючись зрозуміти дуже подібну до французької румунську.

Врешті-решт зателефонував Саїту. Заспокійливим і водночас владним голосом ронив слово за словом:

— Де ти, синку? Говорити можеш?

— Так, шефе. Я сам.

— На мітинг ходив?

— Ходив, шефе. Він щойно скінчився. Усі керівники Проводу були. Якраз можна було всіх їх і покласти. Шкода, ох і шкода ж… Навіть Недім був, ох і шкода ж…

— Риба, яка зірвалася з гачка,— завжди отакенний сом! — усміхнувся К.— Не бери в голову, відпрацювали добре. І ти багато для цього зробив, ти тепер у нас герой!

Голос Саїта став глухішим і затремтів — чути було, що він розчулився.

— Дякую, шефе! За Батьківщину я й життя віддати готовий…

— Батьківщина не віддасть тебе в жертву, синку. Вона чекає від тебе служіння. Настав час, про який ми говорили. Завтра можна. Так, як домовлялися. Телефона цього позбудься. Потім підеш у поліцію. Що сказати — сам знаєш. Що вони зроблять — теж. Ти — справжній чоловік. І триматимешся по-чоловічому. Трохи згодом вийдемо на зв’язок. Діло твоє — священне. Віддайся на волю Аллаха й ні про що не шкодуй. Ми завжди будемо з тобою.

}

ПІДОЗРЮВАНИЙ

13 cічня, Париж

(

Наступного ранку рівно об одинадцятій Саїт Дурмуш був у штаб-квартирі поліції на березі Сени.

Штаб-квартира, у якій неодмінно доводилося бувати всім свідкам, підозрюваним і злочинцям усіх мастей — від сутенерів до контрабандистів, від убивць до крадіїв,— у народі знали радше не за назвою, а за адресою: набережна Ювелірів, 36. Утім, за цією адресою, яка, розростаючись довкола паризького Палацу правосуддя, розтяглася на всю набережну, ніколи ніяких ювелірів не було. Назва набережної натякала на «майстерність» поліцейських-фахівців із тортур, які ще зовсім донедавна філігранними методами витягали з підозрюваних інформацію.

Однак тепер на тортури було накладено заборону, порушити яку могли хіба що спецслужби, і Саїт сам прийшов до штаб-квартири й зайшов усередину, впевнений, що йому ніхто нічого не заподіє.

Він, свідомий громадянин, прийшов як свідок, щоб розповісти те, що бачив,— а раптом з того буде яка-небудь користь.

Перед поліцією постав приємний тридцятирічний молодий чоловік, який здавався зніченим і сумирним. Попри своє турецьке походження він симпатизував курдській справі. Та він і мешкав разом із двома хлопцями-курдами в орендованій квартирі в передмісті Ла-Курнев.

2008 року в його мозку з’явилася пухлина. Безпосередньо за лобною кісткою. Пухлина була не смертельна. Вона то збільшувалася, то зменшувалася, через неї починалися напади епілепсії. Почастішали депресії, почалися провали в пам’яті. Із діагнозом «депресія» хлопець місяць пролежав у лікарні…

Попри все, до травня 2012 року він був у змозі працювати. Працював прибиральником в аеропорту імені Шарля де Голля, отримував непогану платню. Але врешті-решт хвороба перемогла, і з роботи його звільнили. Зараз жив на пенсію за непрацездатністю.

Відтоді, попри рішучі протести родини, Саїт брав участь у курдському політичному русі, ходив на демонстрації, намагався бути корисним.

Невимушено говорив французькою, тож узяв на себе листування, яке, не знаючи до ладу мови, вимушені були вести з державними органами курдські товариші, аби отримати соціальну допомогу й таке інше, і невдовзі зажив слави незамінного спеціаліста.

Мав стареньку «Пежо-308». Якийсь час возив на власній машині Мунісе Джесур. Дуже її любив, називав «абла» — тобто старшою сестрою. За день до вбивства звозив Мунісе-аблу за межі Парижа, у Бобіньї, і там вони навіть зняли в «Поштовому банку» тисячу євро.

Судячи з озвученого у ЗМІ часу вбивства, мабуть, Саїт був останнім, хто бачив жертв живими. Так, так, 9 січня він десь в обід заїхав до представництва РПК на вулиці Лафаєт. Коли виходив із квартири, усі троє були живі…

Коли вражений втратою Мунісе-абли Саїт, з власної волі прийшовши до штаб-квартири поліції, давав свідчення, на контактну адресу, викладену на сторінці, надійшла електронна пошта. З адреси, зареєстрованої на вигадане ім’я, надійшло повідомлення, у якому було сказано: «Трьох бойовичок убив Саїт Дурмуш».

Диму без вогню не буває, тож поліцейські засумнівалися й узялися за допит із більшим заповзяттям.

Що більше ставили запитань, то більше Саїт удавався в подробиці й починав суперечити самому собі.

Молодий чоловік казав, що, вийшовши з квартири десь опівдні, взяв своє авто, припарковане в підземному гаражі неподалік, і поїхав звідти. Втім, записи камер свідчили про те, що з 12 до 12:30 він був у будинку. А саме на цей період, як вважалося, припадав час скоєння злочину.

Саїта взяли під варту.

Коли в нього спитали, кого б він бажав поінформувати про факт затримання, він відказав: «Генеральне консульство Туреччини», що вкрай збентежило й насторожило поліцію.

Було видано постанову на його особистий обшук і обшук його помешкання.

Саїта обшукали до нитки. На його улюбленій поштарській сумці, з якою він не розлучався, навіть, бувало, спав, підклавши її під голову, мов подушку, знайшли рештки пороху. Саїт відкидав звинувачення в прямій чи непрямій причетності до потрійного вбивства, вигукував, що він ні в чому не винний.

Розслідування щодо нього поширили й на його родину, коло спілкування, минуле.

Термін затримання було продовжено до 144 годин — максимальний термін, передбачений у Франції, який застосовується за постановою Прокурора Республіки до підозрюваних у скоєнні надзвичайно тяжких злочинів.

У наступні дні на його армійській куртці та одному з черевиків знайшли мікроскопічні частки крові й рештки тканин, які могли належати комусь із жертв. Із чека з’ясували, що 11 січня Саїт здавав речі до хімчистки. Поліція вважала, що він мав на меті знищити сліди злочину. Втім, сам він усе категорично заперечував. Він здав речі в хімчистку для того, щоб мати пристойний вигляд перед членами РПК, які з усіх куточків Європи їдуть на велику демонстрацію 12 січня в Парижі.

Судячи з того, що куртку зі слідами крові Саїт у хімчистку не здав, поліція мусила визнати, що він каже правду. Про ніч із дев’ятого січня, коли опівдні було вбито трьох бійчинь РПК, на десяте сусід Саїта по помешканню оповідав так: «Про вбивство ми дізналися з телефонного дзвінка одного з наших товаришів. Ми були шоковані. Негайно сіли в машину й поїхали на вулицю Лафаєт. Саїт був дуже збентежений, але нічого не сказав нам про те, що бачив жінок удень. Йому бракує ідеологічного підґрунтя й досвіду, він не є свідомим борцем політичного курдського руху».

Курдський ополченець Мурат, який ввечері 9 січня одним із перших побачив місце події й викликав поліцію, так відгукнувся про Саїта: «Неговіркий, спокійний, шанобливий. Після того як стало відомо про те, що сталося, він щодня приходив нас провідувати, дуже журився».

Ще один ополченець так висловлював свій подив: «Та він же такий простодушний, такий хороший хлопець…».

Серед речей Саїта було виявлено п’ять мобільних телефонів, велику кількість ножів та газових гранат, а також армійську термомаску. Підозрюваний не заперечує свого захоплення зброєю, пояснюючи його особливостями їхньої патріархальної культури. «Що мені треба в житті? Машина, жінка й зброя».

Французькі поліцейські згаяли трохи часу на те, щоб докопатися, що Саїт перефразував на новий лад давню турецьку приказку про те, що треба справжньому чоловікові: «Кінь баский, красуня пишна, лук тугий». Точніше, вони дізналися про це зі ЗМІ. У протоколі зробили примітку: «Вислів, поширений серед турецьких ультранаціоналістів».

Цей Саїт Дурмуш був підозрюваним, повним сюрпризів.

Він народився в Туреччині, до Франції приїхав у дев’ять років. Дитинство й юність його пройшли в передмісті Сен-Сен-Дені, де його батько тримав ресторан. З 2003 до 2011 року жив у Німеччині. Одружився зі своєю кузиною, оселився в Бад-Тельці
поблизу Мюнхена, працював зварювальником. Колишні його колеги по роботі в інтерв’ю пресі розповідали, що він не мав жодного стосунку до курдського руху. Один із них навіть стверджував, що він близький до турецьких націоналістів.

У 2011 році Саїт розлучився з дружиною й повернувся до батьків. Але схоже було на те, що німецький період, який завершився разом зі шлюбом, став поворотним не лише в його особистому житті, а й у політичному теж.

До Франції він повернувся безстрашним оборонцем курдської справи. Не зарадили цьому навіть гарячі протести батька. Саїт став членом Курдського культурного товариства в передмісті Парижа Вільє-Ле-Бель. Місцевих бойовиків не бентежило, що він турок. Серед них було чимало турків. Один із польових командирів РПК був турок.

Учасники товариства швидко звикли до профілю Саїта — сором’язливого, чемного, завжди охочого прийти на допомогу.

Однак цей профіль був геть не схожий на його профіль у фейсбуці. Сторінка Саїта у фейсбуці відкривалася зображенням рикаючого лева. Він розмістив там фотографії з Єлисейських Полів та Площі Трокадеро; на ста шістдесяти знімках він зображений у крутих позах, мовби манекенник, що приміряє окуляри «Hugo Boss» — там перед «Феррарі», а тут — перед поліцейським броньовиком.

Утім, слідчим так і не вдалося знайти беззаперечних доказів участі Саїта в злочині. Який із доказів не візьми — скрізь виринали загадки, розв’язати які було їм не під силу. Наприклад, на одній із порожніх гільз, знайдених на місці злочину, було виявлено сліди ДНК, яка належала не Саїтові, а якомусь іншому чоловікові. Кому саме? Спільникові Саїта чи справжньому вбивці?

Витягти з підозрюваного бодай що-небудь було неможливо, та й допити були справою не з легких. Щойно бралися за нього всерйоз — він починав ридати, верзти якусь нісенітницю, але жодних зізнань не робив. Він нічого не знає ні про вбивство, ні про те, хто його скоїв. Проти нього організовано змову. Усе, від записів на камерах до слідів на його одязі й сумці, це підступи змовників, монтаж.

На одному з допитів із ним навіть стався приступ епілепсії.

У бюро розслідування вбивств уже почали вважати, що хлопець не сповна розуму.

Психологічна неврівноваженість корелювала з історією про пухлину в мозку, підтвердженою довідками з лікарні.

}

ВУЛИЦЯ ПОВАРСЬКА

15 cічня, Москва

(

Він бував у Москві декілька разів. Утім, не можна було сказати, що він знав величезне місто як свої п’ять пальців. Адресу, як їхати від аеропорту, де зійти — все це К. випитав у «Гуглійського оракула» й завчив.

У метро зійшов на станції «Барикадна». За його підрахунками, до Поварської вулиці було хвилин десять ходу. Діставшись Новінського бульвару, перейшов на той бік. Знайшов вулицю, повернув. Дійшов по лівій стороні тротуару десь до середини.

Номер 52 не довелося навіть шукати. Вивіска російською й англійською мовами була досить пишна: «Каретний двір. Азербайджанська, грузинська й кавказька кухня». І вхід шикарний.

До ресторану заходити не став. Накинув оком і перейшов на той бік. На одній із будівель на протилежній від ресторану стороні на дверях були великі, відлиті з латуні цифри 47 — видно було, що їх щодня начищають.

К. уважно роздивився табло електронного домофона. Натиснув на кнопку з номером 17. «Кто?» — спитав жіночий голос. «Ка!» — відповів К.

Двері відчинилися. К. зайшов до просторого холу, устеленого червоним килимом.

Резиденція була досить пишна. Зі стелі звисала кришталева люстра. Перила на сходах, як і номер будинку, були латунні. Так само й ручка дверей ліфта, кутнички, якими були облямовані стіни,— все блищало.

Він знав, що росіяни ласі до блискучого. Виходить, щойно нарешті зникла радянська мода на золоті зуби, як розпочався бронзовий вік у декорі!

Зайшов у ліфт, натиснув на верхню кнопку. Піднявся на шостий поверх. Перед ним простягся коридор, теж застелений червоним, із трьома дверима: одними посередині й двома по боках.

Найпевніше, це мали бути середні двері; власне, вони й відчинилися, коли він підійшов.

Перед ним стояла гарна жінка років тридцяти п’яти-сорока. Вона була висока, такого ж зросту, як і К., міцна статура видавала в ній колишню спортсменку. Ні витончена, ні масивна. Ні худа, ні товста.

Завужені чорні брюки і білий светр під горло підкреслювали широкі плечі, вузькі стегна й маленькі груди; вона радше була мужеподібною, аніж сексуальною.

— Іріна?

— Да,— відказала жінка й одразу виправилася,
перейшла на турецьку: — Евет!

— Здрастуй!

— Здрастуй. Ласкаво просимо. Заходь.

Зайшов. Роззирнувся довкола. Гарна, зі смаком обставлена квартира. Ніби все на місці, нічого зайвого.

— Ти давно тут? — спитав, обернувшись до Ірини.

— Вже тиждень,— відказала жінка. Поглянула на годинник.— Ти вчасно приїхав. У мене літак о п’ятій. Скоро виїжджатиму. Ти сам?

Не давши К. можливості сказати бодай слово, додала:

— Стривай! Не кажи. Краще мені не знати. Давай віддам тобі те, що треба, а потім продовжимо.

Кудись пішла.

«Акцент трохи є, але турецька в неї гарна»,— подумав К.

Залишившись на самоті, підійшов до вікна, подивився надвір. Ресторан був не прямо навпроти, трохи праворуч. Перепад висоти у шість поверхів — це було навіть добре.

Ірина повернулася з чималою спортивною сумкою темно-синього кольору. Жінка була дужа, тож і не розбереш, важка та сумка чи ні. Поставила на диван:

— Глянь. Недешева штука, але від надійних людей.

Логістику московської операції повністю взяв на себе Центр.

К. вже давно був знайомий з Іриною, але бачив її вперше.

Росіянка, оселилася в Туреччині. Народилася в Москві. Жила в Анталії. Працює в туристичному секторі, тож постійні поїздки не привертають особливої уваги. Надійний посередник Центру.

Розстебнув блискавку сумки. Не дістаючи, обмацав деталі. Снайперська гвинтівка Драгунова, в Туреччині її називали «Канас».

Обернувся до Ірини:

— Чудово. Ця штука добре попрацювала і ще попрацює…

Жінка знизала плечима. Прямо перейшла до справи:

— Значить, так. Ми не знаємо, коли він приїде. Він двічі-тричі на тиждень їздить сюди обідати, але рішення приймає в останній момент. На ніч наїдатися не любить, та й на вулицю боїться виходити. Останні три дні його не видно. Сьогодні теж уже все. Отже, не завтра-післязавтра з’явиться. У нас там своя людина, щойно стане щось відомо — зателефонує тобі сюди, на стаціонарний. Тобі маякнуть, що Дід виїхав, щонайменше за півгодини до того, як він буде в ресторані, щоб ти його міг гідно зустріти. Отже, ти маєш безвилазно сидіти тут. Холодильник повний. Їсти, пити — на два дні. Я вже маю бігти. Питання є?

— Де вихід на дах? — спитав К.

— Зараз покажу. О такій порі в будинку нікого не буває.

Ірина взяла ключ. Вийшли з квартири. Поруч із ліфтом був технічний хід на металічну конструкцію, на якій розташовувалися пожежні сходи; вони, власне, й вели на дах.

— Лізти немає сенсу. Та мені вже й ніколи. Сам потім подивишся. Отой люк відкриєш — і на даху.

К. переконався, що нічого складного немає.

— Гаразд.

Повернулися до квартири.

Іринина валіза стояла зібрана. Жінка зателефонувала, викликала таксі.

— Удачі! — кинула вона К. російською і вийшла.

К. на якусь мить застиг посеред вітальні, втупивши погляд у двері, що зачинилися за Іриною.

Півгодини тому він зайшов у ці двері, познайомився з гарною жінкою, вони поговорили, навіть не присівши, й вона пішла. А він так і залишився стояти.

Ні він, ні Ірина навіть не глянули одне на одного як на представника протилежної статі. Іскра інтересу спалахує між двома чужими людьми за лічені секунди, для цього не потрібно навіть півгодини. І далі не обов’язково щось трапляється. Усе може так і залишитися на рівні «добридень» і «до побачення».

Але ця іскра так і не спалахнула. Вони так і залишаться в очах одне одного речами, які вміють говорити. Двома роботами, налаштованими кожен на свою програму…

К. точно знав, що Ірина — така сама, як і він, що в неї кожна секунда на рахунку, але живе вона, не переймаючись плином часу. Так само знав, що вона така ж самотня, як і він, і ніколи не рефлексує над своєю самотністю.

Чи був він нещасний? Ні.

Чи був він щасливий?

Ні.

Коли він востаннє відчував безпричинну, безглузду радість?

Коли востаннє йому стало легко на душі від того, що чудова погода, настала весна, усміхнулася жінка?

Як так сталося, що його муки й радощі звелися до небезпеки й азарту, чому він став знаходити смак лише в задоволенні інстинктів?

Як давно він не кохав жінки, не пестив її волосся, ба хоч би й не сварився?

Навіть серед повій, яких він мав за гроші, жодну не вподобав більше за інших.

Увесь час він поспішав, віддавна робив лише те, що мусив робити.

Мусив визнати: його життя — це низка рефлексів.

Роками він жив, мов той пацюк, що навчився бігати в коліщатку й бігає; мов та мавпа, що знайшла кнопку й тисне, тисне на неї.

Різниця між ним і тваринами та роботами полягала лиш у тому, що він, задля того щоб досягти запрограмованої мети, вмів міняти маршрут.

К. вистачало розуму усвідомлювати, що він зрісся зі своєю справою, став безжальним до самого себе.

Випещена ним байдужість до тих, кого вбиває він сам або вбивають за його наказом, урешті-решт поширилася й на його власне єство, проковтнула його, він це бачив.

Так само, як не любив нікого — ні друзів, ні ворогів,— так само не любив він тепер і себе.

Чому?

Може, він жив настільки впритул до смерті, що збайдужів до всього?

Він не знав.

Але знав, що втратив віру. Віру у святині, у свою справу, в Аллаха, у священні писання, у батьківщину, у високі державні інтереси і, головне — в людину…

Мурашки побігли по шкірі. Те, чим він займався, неможливе без віри. Аби щось вийшло, необхідно було вірити в мету, необхідність, правоту. Власне, такими роздумами він кликав смерть, готував її.

«Дурниці все це!» — подумав К. і, ніби намагаючись заглушити внутрішній голос, пробурмотів:

— Все, припиняй!

Уважно роздивився довкола. Широка світла вітальня, довгі білі дивани, прості дерев’яні меблі, кухня-студія… Йому тут подобалося. Значить, бодай щось, приміром квартира, все ще може подобатися…

А якщо так, то чому він не має такої власної квартири? А тому що не хотів, навіть на думку не спадало.

«Ця робота мене отруїла,— подумав К.— Я отруєний».

Вперше за довгий час він себе засуджував.

Пішов до кухні-студії. Відчинив холодильник, зазирнув усередину. Ірина й справди набила його вщент. Витяг із дверцят пляшку російського пива, відкрив, приклався.

Так було не завжди. Наприклад, колись він кохав свою дружину. Коли народилися діти, відчував щастя, беручи їх на руки. Дивився, як вони ростуть, тремтів над ними. Спочатку у дружини вмерли очі. Точніше, в цих очах згасла любов, якою вони сяяли, коли дивилися на К. Потім вираз муки ліг на обличчя. Щоразу, як розтулялися вуста, з них сипалися колючки. Вони перестали бажати одне одного, і навіть при згадці про те, що колись бажали, їх пік сором; мало-помалу вони ставали якщо не ворогами, то недругами.

А коли діти виросли й не залишилося сенсу терпіти цю втому одне від одного, вони розлучилися.

Зараз і йому було байдуже до дітей, і дітям до
нього.

Він завжди був «людиною обов’язку», тож, звичайно, зробив для всіх них те, що мусив.

Але чи справді він любив дружину й дітей?

Якби любив, чи міг би так легко їх полишити?

Узяв з дивана спортивну сумку, поставив на журнальний столик. Сів навпроти. Витяг із сумки розібрану гвинтівку, виклав деталі в ряд.

Коробка, у ній — десять патронів завтовшки в палець і завдовжки з долоню. Якраз магазин «Канаса».

Ковтнув пива, заходився збирати гвинтівку. Зібравши, пересмикнув затвор. Усе працювало мов годинник.

Ковтнувши ще пива, став розбирати «Канас».

Як і будь-який снайпер, Легіонер не довіряв нікому збирати свою зброю і мав рацію.

К. склав розібраний «Канас» назад у сумку й застібнув блискавку.

Вихилив решту пів пляшки пива, відкинувся на спинку дивана.

Чому так сталося?

Ця робота зробила його байдужим чи він став займатися цією справою, бо вже був таким?

«That’s the question...» [32] — глузливо промовив внутрішній голос.

Тут прокинувся здоровий глузд: «Ти, хлопче, здурів? Просидиш тут два дні мов сич — заробиш депресію! Де ж цей Легіонер запропастився? Скоріше б уже приїхав…»

Саме цієї миті пролунав дзвінок. Два короткі, один довгий. Ось і він!

Підхопився, навіть не питаючи, хто там, натиснув на кнопку домофона.

Ще ніколи в житті він так не радів дзвінку у двері. Отже, ще не розучився радіти навіть дрібницям. Навіть Легіонера він, мабуть, таки любив. Він божевільний, він безжальний, але К. мав до нього слабкість. І не тільки тому, що це був найкращий із підготованих ним бійців…

К. знав про нього те, що не було відомо нікому: тим часом, як усі з захопленням говорили про Легіонера, сам він називав себе Ніхто.

Ні Легіонер, ні К. не були кимось. І той, і той були ніким.

І Легіонер, дарма що молодий, зрозумів це раніше від К., і назвав себе своїм справжнім ім’ям.

Навіть одного цього йому вистачило б, щоб виділити Легіонера з-поміж усіх інших і навіть щоб полюбити його.

К. натиснув кнопку домофону, але двері квартири не відчинив. Стояв за ними. Відчинив тільки тоді, коли побачив у вічко Легіонера. Видно було, що він дуже втомлений.

— Абі!

— Ласкаво просимо, синку! — відказав К., обійняв його, торкнувся скронею його скроні [33].

Вони не доторкнулися один до одного ні в Барселоні, ні в Парижі.

Притискаючи колишнього учня до грудей, К. одночасно й вітав його з успіхом у Парижі, і нарешті висловлював йому свою прихильність.

А можливо, хапався за нього, як за рятівний круг від самого себе…

Ніхто, якого давним-давно ніхто не обнімав і не називав синком, нічим не виказав свого розчулення.

— Абі, мені треба прийняти душ і дві години поспати,— відказав він.— А так у мене все готово. Час у нас є?

— Є, є. Щонайраніше — завтра в обід, а може, й післязавтра. Ану ж, де тут ванна? Я теж щойно приїхав, ще не роздивився квартиру.

Пройшлися по квартирі. Легіонер аж присвиснув:

— Нічого собі! Хто тут живе?

— Ніхто не живе,— відповів К.— Є одна росіянка, яка працює на Організацію. Ірина. Квартиру для цієї справи кілька місяців орендують від її імені. Вона приїжджала ненадовго, розібралася з логістикою. Я все розповім… Ти бач, у ванні ціла купа рушників. Потім виспишся по-людськи.

К. відкрив ще пляшку пива, підійшов до вікна у вітальні. Якийсь час задумливо дивився крізь тюль на вулицю, потім повернувся до кухні. Прикинув відстань. Враховуючи навіть підйом, було не більше двохсот метрів. Для «Канаса», який з тисячі трьохсот метрів пробивав бронежилет, а з тисячі чотирьохсот — каску, це було дуже мало, відстань стовідсоткової смерті. Аби тільки кулі влучили…

Квартира мала жалюзі на вікнах. Можна було стріляти навіть звідси. Але вдень одразу помітять. Із даху було надійніше. А пожежними сходами можна було спуститися прямо в двір і розчинитись. Але вирішувати, звідки стріляти, все одно мав Легіонер. Треба було якось піднятися на дах роздивитися.

— А квартиру мебльовану орендували?

К. обернувся. Легіонер вийшов із ванної в довгому білому халаті і став оглядати квартиру. В губах — незапалена сигарета. Абсолютно спокійний. Відійшов від вікна, сів на диван, витягнув із рота сигарету й повторив своє запитання.

— Ти не пішов спати?

— Піду трохи згодом. Пити є щось? У горлі пересохло…

— Повний холодильник пива.

Легіонер відкрив пляшку пива, став поруч із К. Теж крізь тюль, але без особливого інтересу, став розглядати вулицю. Був абсолютно спокійний.

— Оце воно?

— Воно. Це його власний ресторан. Він тут буває двічі-тричі на тиждень, і то лише в обід. Сьогодні вже все. Ірина каже, що він з’явиться впродовж 48 годин. Але хтозна, може, й не з’явиться. Почекаємо.

Ніхто відійшов від вікна, сів на диван. Знов запитав:

— А де росіянка? Вона теж задіяна?

— Ні,— відказав К.— Я ж тобі казав, на ній була логістика. Винайняла квартиру, знайшла свою людину там, передала «Канас» і незадовго до твого приходу поїхала. Зараз має бути вже в літаку. Повертається до Туреччини.

— Це добре,— сказав Ніхто.— Ти «Канас» глянув, як він?

К. вказав на спортивну сумку.

— Притертий, збирається-розбирається як по маслу. Усе на місці. Тільки оптику глянь, я не дивився…

Легіонер зазирнув у сумку:

— Абі, якщо ти кажеш, що все в порядку, значить, все в порядку… Потім гляну. Хай навіть оптика й не дуже, працювати ж будемо засвітла, з божою поміччю не промажемо!

Тоді звів на К. допитливий погляд:

— Мене, Абі, цікавить одна річ… Ти ж міг із цією справою впоратися й сам. Навіщо ти мене покликав?

К. відповів не одразу. Зробив у задумі декілька кроків, сів навпроти Нікого.

— Ну, я вже давно не стріляв із великої дистанції…— пробурмотів, відвернувши голову, а тоді глянув на Нікого й розсміявся.— Я не впевнений, що з божою поміччю не промажу! Цей тип у 2010 врятувався від замаху своїх мафіозних конкурентів, хоч його й зачепило. А від тебе, я подумав, годі врятуватися.

У душі Нікого ворухнулася гордість. Старший брат визнавав, що учень уже переріс його, уміє більше від нього. Втім, він не подав виду. Але й утішати К. не став. Змінив тему.

— А тип — велике цабе. Хрещений батько над батьками. Організація проти російської мафії. Отже, нам випадає прибрати номера першого, який самій мафії не по зубах. Гаразд, Абі, а чим ми відрізняємося від мафії? Ну, якщо залишити осторонь той факт, що ми служимо державі, а вони — наживі, то хіба ми робимо не те саме, Абі?

К. зрозумів, що Ніхто дійшов тих же висновків, що й він сам, зневірився в усьому й живе на автоматі, мов робот, запрограмований убивати. Лукавити не було сенсу. Із дурнів не виходить хороших бійців. Легіонер мав гострий розум. Гострий, мов бритва.

— Родинні зв’язки в нас трохи різні,— посміхнувся він.— У мафіозі як не дід, то хрещений батько, а в нас — абі, брат…

Ніхто кивнув головою й гірко всміхнувся.

— Це точно… І останнє питання. Ми цього типа прибираємо, бо він забезпечує РПК зброєю в обмін на наркотики. Це все чудово. Але ж хіба на його місце не прийде інший? Хіба новий хрещений батько не буде постачати РПК зброю за ті самі наркотики?

К. відкинувся на спинку й зітхнув.

— Щось ти нас зовсім нижче плінтуса… Не такі вже ми й дурні. Ми знаємо, хто буде новим хрещеним батьком, та й тобі це ім’я добре відоме. Молодий Шакро.

— Шакро з 2006 року сидить в Іспанії, але… Його ж переводять із в’язниці до в’язниці, щоб не встиг підкупити адміністрацію! А сидіти йому ще більше п’яти років. То як це буде? Він керуватиме російською мафією з іспанської в’язниці?

— От і тут ти нас недооцінюєш! Чи ти думаєш, ми з росіянами про це не домовилися, не ведемо перемовин із Мадридом? Завалимо цього типа — не мине й року, як Шакро депортують. Він і так їм допікає, вони тільки й хочуть його позбутися, щоб більше він до Іспанії й не потикався. От і все.

Ну а росіяни… Спекаються Діда, а нового хрещеного батька нагнуть, як самі захочуть. Москва йому скаже: «Не чинитимеш так і так — поїдеш до Грузії, відсидиш там десять років, які тобі дали заочно!»

Гаразд, ну а ми ж чого в це впряглися? А дуже просто — ми цим демонструємо: російська мафія нам до одного місця, хай роблять собі що хочуть, але якщо зв’язався з РПК — отримай кулю! Ми заявили про це в Парижі, ми заявляємо про це в Москві — і це під час мирних перемовин із РПК…

}

32 «Ось у чому питання…» — репліка з монологу Гамлета.— Прим. пер.

33 В Туреччині прийнято вітатися, торкаючись одне одного щоками, вилицями або скронями.— Прим. пер.

В Туреччині прийнято вітатися, торкаючись одне одного щоками, вилицями або скронями.— Прим. пер.

«Ось у чому питання…» — репліка з монологу Гамлета.— Прим. пер.

[]

[]

НІЧ НАЦІОНАЛЬНИХ ІНТЕРЕСІВ

16 cічня, Париж

(

Нарада в Єлисейському палаці починалася о вісімнадцятій.

Міністри внутрішніх і закордонних справ, яких президент Франсуа Олланд викликав до палацу в режимі надзвичайної секретності, мусили ознайомитися з державними таємницями, пов’язаними з потрійним убивством у Парижі, що їх мали озвучити міністр оборони та керівники підлеглих міністерству розвідувальних служб. Зазвичай такі наради фігурували в пресі як «нарада на найвищому рівні з питань безпеки», і навіть тоді, коли зміст їх залишався таємним, бодай тема доводилася до відома громадськості.

Цього разу засоби масової інформації були навіть не в курсі того, що в Єлисейському палаці проводиться «нарада на найвищому рівні з питань безпеки».

Такі наради були схожі на засідання екзаменаційної комісії; власне, так вони й проводилися. Комісія для прийняття рішення зачинялася в робочому кабінеті президента Олланда, а ціла орда радників юрмилася поруч у залі, мов студенти, що прийшли на іспит, очікуючи, коли ж із кабінету вийдуть і щось у них спитають, попросять роз’яснень.

Керівник Управління розвідки Центрального директорату поліції юстиції Управління безпеки Жюльєн Арман теж разом із керівниками середньої ланки організацій внутрішньої та зовнішньої розвідки — Генерального директорату внутрішньої безпеки й Генерального директорату зовнішньої безпеки — і антитерористичних підрозділів був у числі радників, яким належало зібратися й чекати в Єлисейському палаці.

Арман зібрав і опрацював звіти експертів, що займалися бойовиками РПК та їхньою діяльністю у Франції, та коментарі Дієґо; свої висновки він уже давно передав у порядку підлеглості міністрові внутрішніх справ. Можливо, в нього нічого й не спитають, не поцікавляться його думкою. Але наказали бути. Доведеться ще раз залишитися після роботи, згаяти ще один свій вечір на сеанс очікування в Єлисейському палаці. Однак, як і будь-яка людина, яка живе в гармонії з собою та впевнена в собі, Жюльєн Арман був веселий, оптимістичний, зосереджений не на проблемі, а на її розв’язанні керівник.

Якби на той день припав матч із регбі, він би засмутився. Але матчу не було. Тож на наступні кілька годин він дивився як людина, у якої склянка напівповна. В Єлисейському палаці голодом не морили. Пишних бенкетів не влаштовували, але напевно мали подати вишукані вина з усесвітньо відомих погребів, а до них — канапки й птіфури, зроблені руками палацових кулінарів, а туди завжди добирали найкращих.

Інакше кажучи, побувати на вишуканому коктейлі в Єлисейському палаці, перемовитися кількома словами із колегами, які тримали за сімома печатками державні таємниці, і почекати було не таким уже й нікчемством. До того ж навіть іти далеко не треба — палац був лише за декілька хвилин ходу від Управління безпеки.

До початку наради лишалося ще понад дві години. Жюльєн Арман у своєму завжди відчиненому навстіж кабінеті ще раз продивлявся папери, передані до Міністерства внутрішніх справ, коли ввалився Дієґо. Хлопець, якого Арман перед начальством називав «своїм жереб’ям» [34], був схвильований і розчервонілий.

Жюльєн Арман здивувався:

— Ти ніби привид побачив. Що трапилось?

Голова Дієґо похитувалася в такт роздруківці з принтера, яку він тримав у руці.

— Ви тільки погляньте, що тут пишуть! — задихаючись, сказав він.— Щойно в Москві було вбито головного російського мафіозі, Дєда Хасана! Із великої відстані, працював снайпер… Дві кулі, наповал!

— Мої вітання російській поліції! А нам до того який клопіт?

— Шефе, це був мафіозі, який постачав РПК зброю в обмін на наркотики! Рівно за тиждень до цього в Парижі скоюють напад на осередок, який забезпечував РПК коштами на зброю. Як ви гадаєте, за сім днів два замахи, пов’язані з РПК — це може бути збігом?

Арман закопилив губу, знизав плечима.

— Може! Чому б ні? Солдат умре в полі, а матрос у морі. Укоськали твого хрещеного батька — Дєда чи як його там — мафіозні конкуренти. Таких прикладів — купа…

Дієґо знав, що шеф, можливо, має рацію. Запал ущух, але він не здавався, вів своєї:

— Ваша правда, це можуть бути мафіозні розбірки. А якщо ні? Якщо це Організація? Якщо це команда ліквідаторів улаштувала полювання в Європі на тих, хто логістично допомагає РПК? Уявіть собі, одразу ж після Парижа, не зволікаючи, здійснити таке вбивство в Москві — яке це послання світові! Тим більше, коли в самій Туреччині йдуть переговори з РПК про замирення…

— Туреччина — велика держава. Вона вдає, що мириться з ворогом, а тим часом візьме й завалить його,— відповів Жюльєн Арман без жодних вагань.— А підготовка в їхніх ліквідаторів така, що їм заздрять усі спецслужби світу. І в першу чергу — наш Генеральний директорат зовнішньої безпеки.

Було важко розібрати, чи серйозно він це каже, чи кепкує. Безсумнівно, в його словах було і те і те.

— Деталі московського вбивства відомі? — запитав Арман у Дієго.— Прочитай, що там у тебе написано…

— Я спочатку в Інтернеті побачив, а потім із нашого посольства по лінії розвідки надійшов лист,— відказав той.— Слухайте.

«Найавторитетніший із російських мафіозі Аслан Усоян був застрелений сьогодні при виході з ресторану “Каретний двір”, власником якого він є й куди заїжджав на обід».

Російські ЗМІ повідомили, що Усоян, відомий також під кличкою Дєд Хасан, був госпіталізований із пораненням.

Однак достовірні джерела повідомляють, що Усоян був застрелений на місці зі снайперської гвинтівки, а інформаційним повідомленням про його поранення російська поліція, від якої чекають коментарів у зв’язку з убивством, намагається виграти час.

Те саме джерело, яке забезпечує постійний зв’язок із місцевими уповноваженими органами, повідомляє, що по вбитому, якого називали королем російської мафії, усього було випущено три кулі з довгоствольної стрілецької зброї. Стріляли з будинку, розташованого навпроти ресторану.

Інформація про те, що дві кулі влучили в мафіозі, а третьою було поранено жінку, яка з ним була, також фігурує в ЗМІ.

Сімдесятип’ятирічний Дєд Хасан — курд-єзід, уродженець Грузії. Протиправну діяльність розпочав у Грузії, продовжив у Москві — уже в масштабах усієї Росії.

З опублікованих 2010 року матеріалів «Вікілікс» з’ясувалося, що Усоян має зв’язки з РПК, в обмін на наркотики постачає цій організації зброю. Один із документів — шифровка, надіслана до Вашингтона з посольства США в Іспанії,— має назву «Росія за посередництва мафіозних структур озброює РПК проти Туреччини», і як на джерело інформації посилається на розмову з Генеральним прокурором Іспанії Хосе Ґріндою Ґонсалесом.

Як відомо, права рука Дєда Хасана у мафіозній діяльності — Захар Калашов, якому той доручив постачати зброю РПК, у 2006 році був заарештований в Іспанії й наразі перебуває у в’язниці.

У 2010 році, коли було опубліковано матеріали «Вікілікс», Дєд Хасан також став жертвою замаху, але відбувся пораненням».

Дієґо дочитав, поклав роздруківку на стіл шефа.

— Це все. Як бачите, наша розвідка в Москві теж між рядків вказує на Туреччину.

— Щось ти під волом теля шукаєш! — заперечив Жюльєн Арман.— Я там такого не побачив. Утім, я не стверджую, що це неможливо. Я собі десь у голові поміточку зробив. Власне, всі ті, хто сьогодні ввечері буде на нараді, вже в курсі. Генеральний директорат зовнішньої безпеки, можливо, вже має повнішу інформацію. А тобі спасибі за те, що повідомив. А-а, ще одне… Питаю просто з цікавості: а чому Аслана Усояна називають Дєд Хасан?

— Дєд — це дід. Він же в мафіозі дуаєн… А затриманого іспанцями капо [35] називають Молодий Шакро. А чому Хасан — я й сам не знаю,— відповів Дієґо.— Можливо, псевдонім.

На хвильку замовк, а потім посміхнувся:

— Шефе, я теж із цікавості спитаю: про що там ввечері йтиметься?

Жюльєн Арман відкинувся на спинку й прибрав свого звичного іронічного вигляду.

— Ти сьогодні за цією Москвою хоч знайшов час бодай одним оком глянути, що коїться в Парижі?

— Звичайно, знайшов! І не думаю, що я щось проґавив. Почати з найважливішого? Основного підозрюваного в справі про вбивство в Парижі Саїта Дурмуша за рішенням суду заарештовано й доправлено до в’язниці Фреснес.

— Так отож! — вигукнув шеф і поплескав себе долонею по голові.— Поворуши мізками: як по-твоєму, зараз не почнеться чортзна-що?

— Та куди ж іще? І так уже чортзна-що…

Жюльєн Арман підвівся, добродушно поплескав Дієґо по плечу й неквапно промовив:

— Ні, молоде-зелене! Слухай сюди й мотай на вус… Судову машину вже запущено. Поліція юстиції не може надати беззаперечних доказів провини підозрюваного. Буде кримінальна справа. Проведення досудового слідства доручили слідчій Жанні Дює. Ти сам знаєш, наскільки вона принципова. Вникатиме у все до найменших дрібниць. Буде тиск: з одного боку, тиснутиме французька курдська громада, з іншого — ЗМІ… Зараз звинувачення на адресу Туреччини вже лунають навіть у самій Туреччині. Хочемо ми чи ні, але політичне підґрунтя вбивства вилізе на поверхню. Суд вимагатиме від нас та інших спецслужб відомостей про Організацію і навіть намагатиметься видушити з Міністерства оборони, чи не надавав
Генеральний директорат зовнішньої безпеки логістичного сприяння злочинцям. Ясна річ, від Генерального директорату внутрішньої безпеки, який багато років стежив за вбитими й за підозрюваним, вимагатимуть надати відповідні матеріали і навіть розшифровки телефонних розмов. Тобто суд вимагатиме від держави розкриття державної таємниці.

Оце і є верховенство права.

І суддя має право ставити ці питання.

Але ж і держава, безперечно, має право вирішувати, на які питання й наскільки детально відповідати!

Судова влада незалежна, але незалежна до певної міри, як ти розумієш…

Оце сьогодні ввечері, поки слідство ще не почалося, наші можновладці збираються, аби слідство не заскочило їх неготовими. Будуть обговорювати, які державні таємниці з точки зору національних інтересів можна розкрити, а які — ні.

Якщо хочеш коротко й прямо: будуть вирішувати, чи висвітлювати це вбивство, а чи зам’яти його!

— По-вашому, що вирішать? — спитав Дієґо.— Дадуть хід чи замнуть?

Керівник розвідки зітхнув і знову сів у крісло. Знову заглибився в рапорти, що лежали на столі, даючи підлеглому зрозуміти, що розмову закінчено.

І коли вже Дієґо виходив, озвався:

— Замнуть.

І був правий.

{

Жюльєн Арман провів приємний вечір в Єлисейському палаці. Відвідав вишуканих вин; насолоджуючись то нарізаним маленькими шматочками смачним сиром, то гарячим пиріжком, то булочкою, то фуа-гра, то бутербродом з ікрою, він у результаті осилив цілу тацю провізії. У когось іншого шлунок уже б став, але колишній регбіст був міцним горішком, йому було це завиграшки. Та, власне, й решта від нього не відставали. Нарада затяглася, експерти занудьгували, але язиками намагалися не плескати, тож налягали на частування.

Невеличка зала, де президент Олланд зібрав великих світу цього, була абсолютно непроникною для малих світу цього, зібраних у великій залі. Раз чи два відчинялися замкнені двері. Секретар президента про щось тихенько говорив із керівниками середньої ланки Генеральних директоратів внутрішньої та зовнішньої безпеки, брав у них якісь документи й знову повертався до малої зали. Але з більшістю радників так ніхто й не порадився.

Жюльєн Арман теж був серед тих, кого не спитали. Трохи поспілкувався з колегами; утім, співробітники найтаємніших шпигунських служб Франції за своєю натурою були люди неговіркі. Теми вечора — вбивства активісток РПК — у розмовах ніхто не торкався. Керівник Управління розвідки Центрального директорату поліції юстиції, який офіційно не був у курсі державних таємниць, а отже, міг почуватися вільніше, потай підсміювався з вимушеності шпигунів, які з недовірою косилися один на одного.

Нарада тривала три години. Двері відчинилися, й показалися задоволені обличчя великих світу цього. Очевидно, згоди з приводу національних інтересів Франції було досягнуто.

У велику залу, де очікували експерти, першим вийшов президент Олланд, за ним — міністри, такого ж зросту, як і він, а позаду йшли два здоровані — керівники Генеральних директоратів внутрішньої та зовнішньої безпеки. Олланд персонально потиснув руку рядовим державним службовцям, більшості з яких він дорівнювався хіба до плеча, подякував за те, що вони прийшли, й побажав доброї ночі.

Президент-соціаліст, такий самий малорослий, як і його попередник і недруг, політик правого спрямування Саркозі, опецькуватий, але абсолютно без комплексів, Олланд був приємною людиною. Негарний із виду, він здавався ледь не посередністю, проте був дуже розумний. Про його дотепність ходили легенди, своїми жартами в найкритичніші моменти він змушував аудиторію надриватися зі сміху й розряджав атмосферу.

Жюльєн Арман, потискаючи йому руку, подумав: як такий непоказний чоловік зумів звабити стількох красунь, та ще й зробити п’ятеро дітей, одного з яких — поза шлюбом? Олланд, ніби прочитавши його думки, на якусь мить затримався, подивився Жюльєнові в очі й промовив:

— А я вас звідкілясь знаю!

Арман, ледь схиливши голову, відказав:

— Може, на матчі бачили?

Він знав, що президент любить регбі більше, ніж футбол.

— Точно, згадав! Ви — отой знаменитий капітан національної збірної! Я вам ще тиснув руку, коли ми у 2002 перемогли англійців і завоювали кубок. Ох, і гра ж була!

Олланд обернувся до решти присутніх:

— Колись ми обидва були коротуни. Потім цей пан виріс. А я спортом не займався, ось і залишився таким куцим!

Офіційна атмосфера в залі вмить розсіялась, усі заходилися від сміху.

Щойно президент Олланд відбув, всіх мов вітром здуло — посідали у свої чорні авто, що чекали біля палацу, й роз’їхалися.

Жюльєн Арман вийшов останнім. Йому не було куди поспішати. Авто він залишив в управлінні. Навіть добре було трохи пройтися, подихати повітрям. Повагом ішов палацовим подвір’ям, аж хтось торкнув його за плече:

— Жюльєне!

Повернув голову й носом до носа зіткнувся зі своїм приятелем, який командував підрозділом цивільної поліції, що відповідав за безпеку Олланда. Багато років вони разом пропрацювали в поліції; той також грав у регбі, тож вони чудово розумілися.

— Філіпе! Я, коли йшов, сподівався тебе тут зустріти, але так і не побачив.

— А я чекав, доки ти вийдеш. Маєш час? Гайда, десь посидимо в кав’ярні, відпочинемо.

Було пів на дев’яту, в Парижі починався вечір.

— Додому я, власне, й не збирався. Ходімо! Вже давно не бачились…

Вони були раді один одному. Залишивши позаду огорожу палацу, пройшли пішки всю Фобур Сент-Оноре. Знали, що бар, відомий під назвою «Шик-кава», відчинений до четвертої ранку.

У «Шик-каві» біля барної стійки товклося чимало народу, але більшість столиків були порожні. Сіли в закапелку, замовили на честь зустрічі пляшку бургундського з поетичною назвою «Ночі Святого Георгія».

Зробивши перший ковток і насолодившися смаком вина, Філіп запитав:

— Як пройшла нарада?

— А я ж звідки знаю? — відказав Жюльєн Арман.— Я чекав у залі, нам там не чутно було.

— Неважко уявити, про що говорили,— парирував співбесідник.— І навіть що вирішили!

Арман зробив добрячий ковток, прокотив вино піднебінням.

— Та вже ж неважко. Замнуть інцидент. У Франції з Туреччиною величезні обсяги торгівлі. Власне, за часів Саркозі відносини вже добряче зіпсувалися. Олланд саме намагається виправити ситуацію — і тут це вбивство. Я не думаю, щоб через убивство трьох курдянок стануть рвати стосунки, й без того натягнуті внаслідок визнання вірменського геноциду.

— Правильно міркуєш! — зауважив Філі.— Але чи все так просто? Як по-твоєму, чи немає іншої, набагато вагомішої причини не розривати відносин із Туреччиною?

— На рівні національних інтересів?

— Так, на рівні національних інтересів. Є причина, яка переважує решту: проект атомної станції в Синопі. Спільне підприємство «AREVA» та «Mitsubishi». Наші створили консорціум із японцями. Вже рік із цим проектом носяться, тільки й розмов, що про нього. Їздять туди-сюди, лобіюють, рахують, міркують. У травні прем’єр-міністр Японії відвідає з візитом Туреччину й повезе туди пропозицію на сімнадцять мільярдів доларів. Шанси отримати цей підряд високі. Це тобі не забавки, тут, друже, йдеться про сімнадцять мільярдів доларів! До того ж, окрім будівництва станції, ми беремо участь у її експлуатації. GDF [36] матиме в спільному підприємстві двадцять відсотків. Франція переживає кризу, Олланду потрібен успіх такого ґатунку, і до подачі пропозиції лишилося кілька місяців. Ще кілька днів тому я чув, як він кричав міністрові енергетики: «Ми повинні отримати цей підряд!» Тому ти правильно кажеш: хіба ж заради якихось трьох курдських бойовичок, які взагалі поза законом, він пожертвує можливістю заробити мільярди доларів? У жодному разі! Втратити Туреччину — це одне, а що він скаже японському прем’єрові? «Вибачте, Організація вбила в Парижі трьох терористок, і ми мусимо відновити справедливість. Ціна питання — сімнадцять мільярдів доларів». Так? Після цього не лише турки, а й японці в наш бік і не глянуть. Ось чого Олланд у жодному разі не може допустити. Як, власне, і будь-хто на його місці, у якій завгодно країні. Так що, як ти сам розумієш, справу закрито. До того ж за її закриття виступають Генеральні директорати внутрішньої та зовнішньої безпеки, адже вони, безсумнівно, у ній замішані й допомагали Організації.

От подивишся — розслідування триватиме три роки. Кожен городитиме своє. Але ж крім того типа, якого затримали, так більше нікого й не знайдуть. Відкриють кримінальну справу, єдиний обвинувачуваний у цій справі сам таке вбивство скоїти не міг, отже, отримає двадцять років, скинуть до десяти. Третину терміну він уже відсидить під арештом. Ще рік-два посидить у в’язниці чи полежить у лікарні. А потім його звільнять через хворобу… Якщо я не помиляюся, він же хворий?

Жюльєн Арман слухав мовчки, неприємно вражений власною недалекоглядністю. Він дійшов тих самих висновків, що і його приятель, виходячи при цьому з менш значних мотивів. Десь краєм вуха чув у новинах про спільне підприємство «AREVA» та «Mitsubishi», створене для будівництва в Туреччині атомної електростанції, але не зосередився на цій інформації, тому йому це й на думку не спало. Але ж пріоритети були абсолютно явні, і з огляду на перспективу такого проєкту зам’яти кривавий замах у Парижі вважалося б патріотизмом!

— Ти не помиляєшся, в нього пухлина в мозку,— відказав Філіпові.— У нього інколи дах зриває.

Помовчав. Цокнувся келихом із товаришем.

— За твоє здоров’я, друже! Дуже тобі вдячний. Я навіть не додумався до цієї теми з атомною станцією. Та й промова в тебе вийшла непогана. Трохи задовга, але ж усе стало по своїх місцях. Ну, давай за регбі! Ти знаєш, сьогодні ввечері я завдяки регбі завоював прихильність Олланда, а від тебе — ти ж теж мій регбійний трофей — дізнався державну таємницю!

Філіп здивовано всміхнувся:

— Але ж цей проєкт не є державною таємницею…

— Ну, то буде,— впевненим тоном відказав Жюльєн Армад.— Державною таємницею буде не сам проєкт, а той факт, що через нього зам’яли потрійне вбивство в Парижі… Можу побитися об заклад, що, як ти і сказав, слідство в цій справі триватиме щонайменше три роки і за цей час яких тільки теорій змови не навигадують, але жодна душа — жодна! — ні словом не прохопиться про наші ядерні національні інтереси в Туреччині!

}

34 Французи так називають перспективного співробітника, до підготовки якого ставляться особливо дбайливо.— Прим. авт.

35 Молодший командир або «офіцер» сициліанської та італо-американської мафії.— Прим. пер.

36 Французька газова та енергетична компанія.— Прим. авт.

[]

Молодший командир або «офіцер» сициліанської та італо-американської мафії.— Прим. пер.

Французи так називають перспективного співробітника, до підготовки якого ставляться особливо дбайливо.— Прим. авт.

[]

Французька газова та енергетична компанія.— Прим. авт.

[]

ДВА РОКИ ПО ТОМУ

13 cерпня 2015 року, Париж

(

Досудове слідство у зв’язку зі скоєним 9 січня 2013 року вбивством трьох бойовичок РПК — Мунісе Джесур, Джанан Баран і Лерзан Саймаз — завершилося 19 травня 2015 року.

Слідство вирішило, що обвинувачуваного Саїта Дурмуша, який ось уже два з половиною роки перебував під арештом у в’язниці Фреснес, судитиме Кримінальний суд із надзвичайних справ.

Таке рішення свідчило про те, що справа розглядатиметься як терористична. Але Саїт Дурмуш і його адвокат мусили чекати ще два місяці, аби дізнатися, у якому саме департаменті Франції він постане перед судом, що розглядає справи, пов’язані з тероризмом.

Слідство на чолі з Жанною Дює 13 серпня 2015 року нарешті передало справу за підсудністю — у Паризький палац правосуддя, до кримінального суду зі справ, пов’язаних із тероризмом.

Дату судового засідання ще не визначили. Невідомо було, коли Кримінальний суд із надзвичайних справ, який не працював постійно, а скликався за необхідності, почне розгляд справи. За минулі роки на Youtube встигли викласти телефонну розмову нібито між Саїтом Дурмушем і Організацією, однак там ішлося про підготовку замаху на одну особу, чоловіка. Експерти так і не дійшли згоди стосовно того, чи належить голос на записі Саїтові Дурмушу. Крім того, замаху на згадану особу так і не сталося, і доказ було відхилено.

Адвокат Саїта Дурмуша Анна Марія Лаґійє розповіла засобам масової інформації, що її підзахисний страждає на часті приступи епілепсії, має провали в пам’яті й що злочин, в якому його намагаються звинуватити, жодним чином не в’яжеться з його лагідною вдачею.

Ще подейкували, що Саїт буцімто вчинив це потрійне вбивство, бо був закоханий у наймолодшу з жертв. Сам Саїт на одному з десятків допитів сказав, що вважав Лерзан Саймаз напрочуд гарною. «І ім’я в неї було красиве. Якби вона була не проти, то я б теж…» — заявив він якось.

Відштовхуючись від цього зізнання, побудували цілу теорію стосовно того, що в день убивства Мунісе принизила молодика в присутності його коханої, і він, не стерпівши такої наруги, вчинив криваву розправу.

Побачення, які надавалися підозрюваному у в’язниці Фреснес, таємно записувалися. При прослуховуванні записів з’ясувалося, що Саїт разом із родичем, який регулярно приїздив до нього на побачення з Німеччини, розробив план утечі з в’язниці! Під час цих розмов згадувалася «мати»; стали подейкувати, що насправді йшлося не про Саїтову матір, а про Організацію, і це породило ще більшу купу домислів. Казали навіть, що Організація сформувала в Європі «мобільну ліквідаційну групу» для знищення ключових діячів РПК. У всіх цих умоглядних побудовах потрійним убивством у Парижі керували з Туреччини.

Навіть турецька преса і сам уряд вже кивали в бік Організації, щоправда, наголошуючи при цьому, що це справа рук гюленістів [37], які прагнуть зірвати мирні переговори між урядом і РПК.

Власне, очільниця досудової слідчої групи Жанна Дює вказала в записці, поданій нею до кримінального суду: «Попри те що результати слідства не дозволяють напряму встановити зв’язок між даними вбивствами й турецькою Організацією, слідство переконане, що певні агенти Організації за відома свого керівництва або потай від нього брали участь у скоєнні даного злочину з метою зриву мирних переговорів».

Організація зробила офіційну заяву: вона жодним чином не причетна до потрійного вбивства в Парижі. Крапка.

На звернення французьких слідчих до органів юстиції, внутрішніх справ та розвідки Туреччини жодної реакції не виникло, на жодне питання не було дано відповіді.

Щоправда, французькі компетентні органи та особи були не щедріші на інформацію. Матеріали на тридцяти семи сторінках, отримані від спецслужб Франції, які стежили за жертвами й підозрюваним і записували їхні розмови, були з огляду на державну таємницю на три чверті замальовані спеціальним непроникним чорнилом, а незамальовані фрагменти не містили нічого, вартого уваги…

У той же час Саїт Дурмуш, сидячи у Фреснес, волав про свою невинуватість. Те саме, що казав у 2013 році, він повторював і в 2015: Він друг курдів. До вбивств непричетний. Він невинний.

}

37 Послідовники Фетхуллаха Гюлена, турецького релігійного діяча, який проживає в Америці, а в Туреччині вважається терористом.— Прим. пер.

Послідовники Фетхуллаха Гюлена, турецького релігійного діяча, який проживає в Америці, а в Туреччині вважається терористом.— Прим. пер.

[]

БАРСЕЛОНА

9 січня 2016 року

(

Була субота. День був сонячний, вітер трамонтана, від якого взимку тремтіла Каталонія, схожа на руку, що обіймає Середземне море, вщух. Серфінгісти невдоволено копилили губи, але туристам, що прагнули оглянути Барселону, і місцевим, які міцно отаборилися на березі, це було до вподоби. Ла Рамбла, базарна вулиця міста, яке, можливо, в недалекому майбутньому стане столицею незалежної Каталонії, кишіла представниками всіх націй.

Продуктовий ринок Меркат де Сан Жузеп своїми сталевими конструкціями XVIII сторіччя приваблював стільки народу, що торгівці збунтувалися, мовляв, неможливо працювати; у результаті іноземним туристам заборонили відвідувати його по вихідних.

Заборонити заборонили, але ж ніхто, звісно, на вході паспорт не перевіряв. Усередину пускали тих, хто говорив по-каталонськи. Якби таке вчинили деінде, всі б піднялися проти дискримінації. Але махровий націоналізм каталонців, які намірилися відділитися від Іспанії, нікого не бентежив.

Того дня двом іноземцям вдалося-таки попри заборону проникнути на Меркат де Сан Жузеп.

Не можна сказати, щоб для Дієґо, онука іспанського республіканця, каталонська була зовсім чужою. Але черговий торговець, що вартував біля дверей ринку, вдовольнився посвідченням французького поліцейського й кинутим «Ола!». Дієґо взяв за руку Айше — а та заливалася сміхом — і потягнув за собою.

Дієго взяв відпустку на тиждень, щоб з’їздити до Барселони на уславлене Cвято царів-волхвів.

Двоє закоханих, мов діти, розважалися на гуляннях, що почалися 6 січня й тривали вже декілька днів, і цілими ночами кохалися. Вони ніби надолужували медовий місяць, який їм так і не вдалося відгуляти після весілля.

На Меркат де Сан Жузеп, який вона так хотіла побачити, Айше почувалася ніби в казковому світі, зробленому зі смаколиків. Ринок, мов портрети з овочей і фруктів художника XVI сторіччя Джузеппе Арчімбольдо, являв собою палац зі стелею з хамона, а стінами — із сиру й ковбас. Щоб ніхто не зурочив цю казку, скрізь висіли в’язки часнику й вінки з червоного перцю. Перед малесенькими крамничками — вузенькі прилавки, рядами стоять столики, за якими наледве помістяться двоє; тих, хто хоче нашвидкуруч перекусити, під келих вина почастують тарілкою паельї, різноманітними закусками тапас і смачнющими пиріжками під назвою «панадіяс».

Але на цілому ринку перед крамничками не залишилося жодного незайнятого столика; місцеві мешканці, немовби штурмом узявши ринок, позахоплювали їх усі. І розходитися ніхто не збирався. Суботу, тим більше святкову, жуїр-каталонець може провести вдома лише в тому разі, якщо він хворий.

Полишивши надію знайти столик, Айше була готова перекусити на ходу, але Дієґо не пристав на це:

— У жодному разі! Давай купимо тут місцевого сиру, пата негра [38], ще чогось такого — тут значно дешевше, ніж у Парижі. Завтра в дорозі поїмо, та й додому візьмемо. А потім я поведу тебе в один чудовий ресторан!

Айше хоч-не-хоч мусила погодитись. Походили ринком. Пата негра був в усіх крамничках, але в око їм впала одна, у якій свинячі стегна були розвішані особливо привабливо. Добряче прикинувши в умі, накупили шинки й сиру, наскільки дозволяв гаманець. Усе вмістилося в один пакет; посперечалися, кому його нести, і врешті-решт виграв Дієґо.

Уже попрощалися з повновидою господаркою крамнички й пішли далі, коли на Дієґо раптом наскочив якийсь здоровань. Айше, що йшла трохи позаду, добре бачила цю сцену. Здоровань допоміг підняти пакет, що випав із рук Дієґо, зронив «Disculpi senyor!» і пішов собі далі. На ринку було дуже людно, таке інколи траплялося. Однак Айше застигла на місці з широко розплющеними від подиву очима.

Дієґо теж був здивований — її поведінкою.

— Що таке, фісташечко? — запитав він.— Він мене випадково зачепив, та ще й виявився дуже чемним. Усе гаразд, ходімо!

— Це Джаббар! — відказала Айше тремтливим голосом. Потім, ніби сама собі не вірячи, повторила: — Це Джаббар!

— Не може бути!

— Це точно він, я його впізнала!

— А що ж він тут робить? — пробурмотів Дієґо. Потім, оговтавшись, сказав: — Ну, як він, то й він! Мандрує, мабуть. Якщо поліцейські можуть бути туристами, то чому шпигуни не можуть? І навіть неспіймані кілери? Усе, він уже пішов. Тобі ж навіть не довелося з ним розмовляти! Та й ми тут останній день. Сподіваюся, більше з ним не зустрінемось!

Айше не зрушила з місця. Вона знову почала думати як поліціантка.

— Але ж на ринок він потрапив! — сказала вона.— Ще й вибачився перед тобою іспанською!

— Каталонською,— поправив Дієґо.

— Ще цікавіше, хіба ні?

Молодий чоловік не міг не визнати, що вона має рацію. До нього теж повернулися професійні рефлекси, він посерйознішав.

— А давай-но спитаємо у господарки крамниці,— сказав Дієґо.— Може, вона його знає.

Крамничка, де вони щойно скупилися, була за один крок звідти. Дієґо бездоганною іспанською спершу спитав у повновидої жінки, чи бачила вона, як вони зіткнулися. Та відповіла каталонською.

Вона бачила.

Гаразд, чи знає вона того чоловіка?

Чоловік той іноземець.

Можливо, турист.

Дієґо теж турист, але зміг потрапити на ринок, бо працює у французькій поліції.

Звичайних туристів сьогодні на ринок не пускають, чи не так?

Повновида жінка, почувши, що він поліцейський, одразу перейшла на іспанську:

— Може, для вас він й іноземець, а для нас — ні. Цей сеньйор живе тут. Часто буває на базарі. Він чемний і щедрий. Він нікому нічого лихого не зробив.

— А як його звуть, ви знаєте?

— Ні!

Вона розговорилася, але до певної межі. У її голосі прозвучав виклик.

Дієго не став розпитувати далі. Та й що б він спитав?

— Ходімо! — сказав він Айше.— Я тобі по дорозі розповім.

І вони пішли.

Вийшовши з ринку, Дієґо переповів Айше, що йому сказала жінка.

Між собою вони вже розмовляли французькою, аби Айше могла практикуватися.

— Значить, тепер він живе тут! — пробурмотіла задумливо Айше.

— Твій батько казав, що він десь зник, чи не так?

— Так!

— Гаразд, а згадай-но, коли він це казав? Ти й розповідала, але я забув…

— Той як зустрівся зі мною після вбивства у 2013, так більше батькові не телефонував і не з’являвся!

— Можливо, він після Москви й зник,— сказав Дієґо.

Айше згадала чоловікову теорію щодо вбивства злодія в законі в Москві.

— Може бути. Ситуація справді цікава. Можливо, він навмисне тебе зачепив? Ну, впізнав нас і дав знати — мовляв, ось він я?

— Може бути! — погодився Дієґо.

Вони саме проходили повз «Лос Караколес». Айше захоплено прикипіла очима до вхідних дверей, до пічки, яка проглядала крізь вітрину.

— Це читається «Караколес», правильно? Це значить «каракол» — відділок поліції? — жваво спитала вона.

— Ні! — усміхнувся в відповідь Дієґо.— Це значить «равлик». Але не хвилюйся, тут знайдеться гарний кебаб тобі до смаку!

Айше потяглася до коханого, рвучко поцілувала його в вуста.

Обійнявшись, вони зайшли до ресторану.

26 лютого 2016 року

Мода, Стамбул

}

ПІСЛЯМОВА

(

Коли було закінчено цей роман, від моменту вбивства, скоєного у 2013 році на вулиці Лафаєт, минуло три роки. Дату розгляду в Кримінальному суді з надзвичайних справ позову проти Саїта Дурмуша — єдиного підозрюваного в скоєнні кривавого злочину — досі не було призначено. У грудні 2016 року Саїт Дурмуш в очікуванні суду помер у в’язниці.

Захара Калашова на прізвисько Молодий Шакро несподіваним рішенням іспанського правосуддя 30 жовтня 2014 року було звільнено з-під варти з умовою не відвідувати Іспанію впродовж десяти років. У Грузії йому заочно було винесено вирок, тож він відбув до Росії. На таємних зборах «хрещених батьків» російської мафії в Афінах його було обрано «королем мафії» замість Дєда Хасана. Наразі він продовжує свою діяльність у Москві.

А в Туреччині «мирний процес» із РПК було поховано, війна встала з домовини і продовжується з небувалою силою.

Дякую Казимові Карталли за те, що прочинив мені двері в темний світ розвідслужб і пролив світло на деякі технічні деталі для фантазійного сюжету, який ви прочитали.

38 Традиційний іспанський хамон із чорної свині.— Прим. авт.

[]

Традиційний іспанський хамон із чорної свині.— Прим. авт.