За двома зайцями поженешся — жодного не впіймаєш.

Народне прислів’я

1. Одна справа

Станьте подібними до поштової марки — приклейтеся до чогось і міцно тримайтеся, доки не досягнете мети.

Джош Біллінґс

Сьомого червня 1991 року Земля на 112 хвилин зійшла з орбіти. Не буквально, проте відчуття було саме таке.

Я дивився хітову комедію «Міські піжони» — кінотеатр фактично трусило від реготу глядачів. Цей фільм вважають одним із найсмішніших в історії, та є в ньому й частка здорового глузду, і неочікувано мудрі думки. Я добре пам’ятаю один епізод. У ньому суворий ковбой Керлі (його грає літній Джек Паланс) і міський піжон Мітч (Біллі Кристал) їдуть шукати загублену череду. Протягом усього фільму вони не могли знайти спільної мови, і під час цих пошуків у них нарешті зав’язується розмова про життя. Раптово Керлі натягує поводи, зупиняє коня й розвертається в сідлі обличчям до Мітча.

Керлі. Знаєш, у чому таємниця життя?

Мітч. Ні. У чому?

Керлі (піднімає палець). У цьому.

Мітч. У пальці?

Керлі. В одній справі. Тільки одній справі. Займаєшся лише нею — а все решта до дідька лисого.

Мітч. Чудово, але що то за «одна справа»?

Керлі. А ось це треба визначити самому.

Вустами вигаданого персонажа розкрито таємницю успіху. Знали це сценаристи, а чи просто випадково сформулювали влучну фразу — у будь-якому разі, вони написали цілковиту правду. Одна справа — найкращий зі способів отримати бажане.

Насправді минуло багато часу, поки я зрозумів це. Колись я був успішним, проте шукати зв’язок між результатами й підходом до роботи почав лише тоді, коли вперся лобом у стіну. Ми менше ніж за десять років створили успішну компанію, вона впевнено виходила на національний і міжнаціональний рівні. І раптом у системі щось зламалося. Я наполегливо й старанно працював, але моє життя перетворювалося на суцільний хаос. Здавалося, що все довкола просто розсипається.

Нічого не виходило.

Від чогось треба відмовитися

Коли зашморг почав затягуватися, я кинувся по допомогу й опинився в коуча. Я пояснив йому ситуацію і розповів, як у минулому вирішував професійні й особисті проблеми. Ми переглянули мої цілі, обговорили, чого я хочу від життя як такого. Я розповів йому геть усе — і він пішов шукати відповідей. Ґрунтовнішого дослідження годі було й чекати — коли ми знову зустрілися, на стіні висіла велика таблиця. По суті, там була повністю розписана робота моєї компанії.

Розмова почалася з простого запитання: «Ти знаєш, що тобі треба робити, аби все стало на правильні рейки?». Я гадки не мав.

Він сказав, що мені треба зробити лише одне. Він визначив 14 посад, на які треба було взяти нових людей. Коуч вважав: якщо на цих ключових посадах працюватимуть правильні люди — моя компанія, робота, моє життя зміняться докорінно. Я був шокований. Я сказав йому: мені здавалося, що знадобиться більше зусиль.

Він відповів: «Ні. Ісусу потрібно було 12 людей, тобі — 14».

Це був момент істини. Я ніколи не замислювався над тим, який потужний вплив може справити одна дрібниця. Стало очевидним: я був недостатньо зосередженим, хоча вважав якраз навпаки. Звісно! Знайти 14 нових працівників — ось що найважливіше. Тож після цієї зустрічі я прийняв надважливе рішення: я звільнився.

Я покинув посаду гендиректора й повністю зосередився на пошуках цих 14-ти людей.

Цього разу Земля справді зійшла з орбіти. За три роки в нас почалося стабільне зростання, і протягом майже десяти років ми щороку приростали в середньому на 40 %. З регіонального гравця ми перетворилися на міжнародного. До нас прийшов неймовірний успіх, і ми ніколи не озиралися.

А тим часом відбувалося ще дещо. Знову спливло правило однієї справи.

Коли я знайшов своїх 14-х, почав окрему роботу з кожним нашим топ-менеджером — консультував з питань кар’єри й бізнесу. За звичкою в кінці кожної зустрічі я давав їм список справ, а вони обіцяли розібратися з ними до наступного разу. На жаль, найчастіше працівники намагалися зробити якомога більше й не завжди обирали найважливіше. Результати гіршали. Люди розчаровувалися. Я намагався допомогти їм і почав скорочувати списки. Якщо можете, зробіть цього тижня три справи... Якщо можете, зробіть тільки дві...

Зрештою я дійшов до краю й скоротив завдання настільки, наскільки це було можливо. Я став питати в людей: «Якщо тобі доведеться обрати одну справу для роботи, але таку, щоб порівняно з нею інші були легкими й неважливими, — що це буде?». І тоді сталося неймовірне.

Результати злетіли до небес.

Після цього я замислився про свої колишні успіхи й невдачі та виявив цікавий зв’язок. Коли я зосереджував увагу на чомусь одному — досягав значних результатів. Щойно відволікався на щось інше — це одразу давалося взнаки.

І все стало зрозуміло.

Звузити поле

Усі ми маємо однакову кількість годин на добу — то чому ж одні люди отримують набагато більше за інших? Як вони примудряються робити більше, досягати більшого, заробляти більше, мати більше? Якщо успіх прямо залежний від кількості приділеного часу, чому одні стають набагато успішнішими за інших? Ось відповідь: вони зосереджуються на головному. Вони звужують поле.

Потрібен стовідсотковий шанс стати успішним? Завжди використовуйте цей підхід: звужуйте поле.

«Звузити поле» означає робити те, що потрібно, і не розпилюватися на те, що ви могли б зробити. Визнати, що не всі ваші справи однаково важливі, і обрати найважливішу. Якщо ви так робите — це найміцніше пов’язує ваш бажаний результат із вашими діями. Варто розуміти: що менше розподіляється увага — то кращий результат.

«Звузити поле» — єдиний спосіб отримати максимум від свого життя й роботи. Більшість людей переконані в геть протилежному. Вони вважають, що великий успіх коштує великої кількості часу й зусиль. У результаті вони мають перенасичені, переповнені календарі й списки справ. Успіх починає здаватися недосяжною мрією, і вони опускають планку. Люди не розуміють, що для великого успіху потрібно вміти робити добре щось конкретне, — і намагаються охопити все, а зрештою отримують мізерний результат. З часом вони перестають мріяти, опускають планку, звужують свої горизонти. А це зовсім не те, що потрібно звужувати.

Ваші час та енергію лімітовано; коли ви намагаєтесь охопити все, ви натягуєтеся, наче нитка, і ризикуєте розірватися. Ви прагнете більших досягнень, але зазвичай це йде в «мінус», а не в «плюс». Не варто робити більше — варто робити краще. Проблема в тому, що коли ви намагаєтесь осягнути неосяжне (навіть якщо у вас виходить), це тягне за собою низку неприємних моментів: провалені дедлайни, сильний стрес, розчарування, перепрацювання, недосипання, погане харчування. Ви не займаєтеся спортом, у вас не вистачає часу на родину й друзів — і все це в ім’я мети, досягти якої легше, ніж ви собі думаєте.

Звузити поле — ось простий спосіб, який дає колосальний результат. І він працює. Він працює завжди, у всіх сферах і в усіх випадках. Чому? Бо у вас на меті лишається єдине — досягти кінцевого результату.

Коли ви максимально звузите поле, ви будете бачити лише щось одне. І в цьому суть.

2. Ефект доміно

Початок кожної великої зміни дуже схожий на падіння доміно.

Бі Джей Торнтон

Тринадцятого листопада 2009 року компанія «Вайджерс Доміно Продакшнс» (Weijers Domino Productions) організувала в містечку Леуварден, що в Нідерландах, світовий рекорд з падіння кісточок доміно. Неймовірна комбінація складалася з 4 491 893 кісточок. І падіння однієї спричинило ланцюгову реакцію, яка сумарно вивільнила понад 94 000 Дж енергії. Чоловікові середньої статури потрібно стільки ж енергії, щоби віджатися від підлоги 545 разів.

Кожна кісточка доміно — це невеличка кількість потенціальної енергії; що більше кісточок, то більше накопичується енергії. Поставте в рядок достатньо кісточок, і від простого руху руки почнеться ланцюгова реакція неймовірної сили. Експеримент «Вайджерс Доміно Продакшнс» довів це. Дайте ходу одному елементові — правильному елементові — і він потягне за собою багато інших. І це ще не все.

У 1983 році Лорн Вайтхед написав у «Амерікан джорнел оф фізікс» (American Journal of Physics) про своє відкриття: коли кісточка доміно падає — вона не просто може спричинити падіння багатьох інших.

Вона може повалити більші кісточки. За його словами, одна кісточка доміно здатна повалити вдвічі більшу.

Бачите, що відбувається? Одна кісточка не просто валить другу — їхній розмір невпинно зростає. У 2001 році фізик із «Експлораторію»1 в Сан-Франциско повторив експеримент Вайтхеда. Він зробив із фанери вісім кісточок доміно, кожна на 50 % більша за попередню. У першій було сантиметрів п’ять, в останній — майже 90. У результаті ланцюгова реакція почалася з тихого звуку «тюк» і швидко закінчилася голосним «БАМ».

Уявіть, що могло б статися, якби цим справа не обмежилася. Класична ланцюгова реакція доміно — це лінійна прогресія, але тут ми бачимо геометричну.

Результат буквально кидає уяві виклик. Висота десятої кісточки була би майже рівною зросту квотербека Національної футбольної ліги США Пейтона Меннінґа2. 18-та стає конкурентом Пізанській вежі. 23-тя кісточка буде вищою за Ейфелеву вежу, а 31-ша грізно нависатиме над Еверестом, бо буде вищою за нього десь на 900 метрів. Кісточка номер 57 уже майже стане мостом між Землею й Місяцем!

Досягнення надзвичайних результатів

Тож цільтеся в Місяць, коли думаєте про успіх. Місяць можна поцілити — потрібно просто розставити пріоритети й докласти всіх зусиль до роботи над одним найважливішим завданням. Усе, що потрібно для досягнення надзвичайного результату, — це створити в своєму житті ефект доміно.

Влаштувати ланцюгову реакцію доміно доволі просто — вишикуйте кісточки й штовхніть першу. Однак у реальному світі все трохи складніше. Проблема в тому, що життя саме не ставить у рядочок потрібні елементи й не вказує: «Ось, починай звідси». І справді успішні люди це знають. Тож вони щодня наново перетасовують пріоритети, знаходять кісточку номер один і гамселять по ній, доки не повалять на землю.

Чому це працює? Тому що великий успіх — це результат послідовності дій, а не одного вдалого ходу. Лінійна прогресія перетворюється на геометричну. Ви робите правильно щось одне, потім інше. З часом все складається в правильну комбінацію — і потенційна енергія, що з кожним правильним кроком зростала за геометричною прогресією, вивільняється у вигляді успіху. «Правилом доміно» можна користуватися й у глобальних питаннях (робота, бізнес), і під час прийняття кожного найдрібнішого буденного рішення. Один успіх породжує інший, і що довше це відбувається — то ближчі ви до найбільшого успіху.

Якщо хтось багато знає — він вивчив це за певний проміжок часу. Якщо хтось багато вміє — він навчився цьому за певний проміжок часу. Якщо хтось багато зробив — він працював протягом певного проміжку часу. Якщо хтось заробив багато грошей — він заробив їх за певний проміжок часу.

Ключові слова — «проміжок часу». Ключ до успіху — послідовність. Одна справа за один раз.

1 Науково-популярний музей і дослідницький центр у Сан-Франциско. — Прим. перекл.

2 Зріст Пейтона Меннінґа — 196 см.— Прим. перекл.

3. Успішні мають секрет

У цьому світі вперед рухаються ті, хто зосереджується на одній справі за раз.

Оґ Мандіно

Підтвердження «теорії одного» — вони скрізь. Придивіться — ви одразу знайдете їх.

Один продукт, одна послуга

У кожної надуспішної компанії є один вибраний продукт або послуга — чи то найбільш відоме, чи то таке, що приносить найбільше грошей. У Полковника Сандерса був лише один таємний рецепт приготування курки — так з’явилося «Ка-еф-сі» (KFC). Компанія «Адольф Курс» (Adolf Coors) з 1947-го по 1967-й роки виросла на 1500 % — у неї був тільки один продукт і одна пивоварня3. Компанія «Інтел» (Intel) має левову частку доходу зі своїх мікропроцесорів. «Старбакс» (Starbucks)... Гадаю, ви й так знаєте.

Сила одного продукту дала неймовірні результати масі компаній — список їх буквально нескінченний. Інколи саме цей продукт приносить прибуток, інколи — ні. От, наприклад, «Ґуґл» (Google). Їхній головний продукт — це пошукова система. А вже за допомогою цієї системи продається реклама — основне джерело їхнього прибутку.

А як щодо «Зоряних війн»? Що в цьому випадку один продукт — фільми чи атрибутика? Якщо ваша відповідь «атрибутика», то ви маєте рацію й не маєте її одночасно. Дохід з іграшок сягнув $ 10 млрд, водночас світові касові збори шести фільмів —менше половини цієї суми, $ 4,3 млрд. Однак, на мій погляд, пальму першості все ж таки варто віддати фільмам, адже саме завдяки ним продаються й іграшки, й інша продукція.

Відповідь не завжди лежить на поверхні, але пошуки її від цього не втрачають значення. Нові технології, культурні зсуви, конкуренція — усе це часто змушує бізнес розвивати й трансформувати свій один головний продукт. Найуспішніші компанії знають це й завжди ставлять собі запитання: «Який він, наш один головний продукт?».

Робота «Епл» (Apple) — це ціла наука про те, як створити середовище, у якому один винятковий продукт змінює інший, але не заміняє його. З 1998-го по 2012-й роки вибраним одним продуктом «Епл» були комп’ютери Mac, потім iMac, iTunes, iPod, iPhone, і, нарешті, iPad, який уже обскакав решту продуктів4. Коли на світ з’являвся новий «золотий ґаджет», ніхто не розпродував попередні й не припиняв їх виробляти. Ці та інші лінійки продовжували вдосконалювати — а тим часом новий продукт створював ефект ореолу, відтак користувачі починали хотіти й інші продукти «Епл».

Коли ви знайдете своє одне, ви почнете бачити світ бізнесу геть інакше. Якщо ж сьогодні ваша компанія ще не знає, що це за одне, тоді те одне, чим ви маєте займатися, — шукати це.

Одна людина

Найважливішим може бути лише щось одне. Важливих речей може бути багато, але найважливішою — лише одна.

Росс Ґарбер

Тема про вибір одного настільки велика й значуща, що часто проявляється геть по-різному. Поміркуйте, як пов’язати цю теорію з людьми, — ви побачите, як часто одна людина може змінити геть усе. Старшокласник Волт Дісней ходив на вечірні курси Чиказького інституту мистецтв і малював ілюстрації для шкільної газети. Після випуску він хотів влаштуватися ілюстратором у газету, але не зміг знайти роботу, тож його брат Рой — бізнесмен і банкір — улаштував його на роботу в арт-студію. Там Волт навчився анімації й почав створювати анімовані мультфільми. Для молодого Волта «однією людиною» був Рой.

Для Сема Волтона5 це був його тесть Л. С. Робсон, який позичив йому $ 20 000 на перший магазин — франшизу «Бен Франклін»6. Коли Сем уже відкривав свій перший «Вол-Март» (Wal-Mart), Робсон потай заплатив його орендодавцю ще $20 000, аби той підписав із ним договір про довгострокову оренду.

У Альберта Ейнштейна був його перший наставник Макс Талмуд. Макс познайомив десятирічного Ейнштейна з ключовими працями з математики, природничих наук і філософії. Він навчав юного Альберта шість років — і протягом цього часу щотижня обідав разом із родиною Ейнштейнів.

Ніхто не досяг успіху самотужки.

Опра Вінфрі вважає, що зобов’язана своїм «порятунком» батькові й часу, який він і його дружина приділили їй. У своєму інтерв’ю для «Вашинґтон Пост» (The Washington Post) Джилл Нельсон сказала: «Я пішла б геть іншим шляхом, якби мене не відіслали до батька». У професійному житті Опри такою людиною став Джеффрі Джейкобс — «адвокат, агент, менеджер і фінансовий радник». Опрі потребувала поради щодо робочого контракту, і він переконав її створити власну компанію, а не просто бути найманим працівником. Так на світ з’явилася корпорація «Гарпо продакшенс»7.

Увесь світ знає, який вплив мали один на одного Джон Леннон і Пол Маккартні; але на студії, де вони записували свої пісні, працював Джордж Мартін. Його вважають одним з найвидатніших музичних продюсерів в історії, а за масштабний вплив на альбоми «Бітлз» (The Beatles) часто називають «п’ятим бітлом». Мартін був дуже досвідченим у музиці, і це допомогло перекинути місток через прірву між голим таланом «Бітлз» і звучанням, якого вони хотіли досягти. На ранніх записах «Бітлз» більшість оркестрових й інструментальних аранжувань, а також численні клавішні партії записав і виконав разом із гуртом саме Мартін.

У всіх є одна людина, яка або значить найбільше, або перша вплинула, навчила чи підштовхнула.

Ніхто не стає успішним самотужки. Взагалі ніхто.

Одна пристрасть, одне вміння

Придивіться уважно до будь-якої історії успіху — щось одне проявляється в кожній з них. Воно чітко помітне в хронологіях розвитку бізнесу, вирізняється в професійному житті будь-якої успішної людини. В особистих пристрастях і вміннях воно теж дається взнаки. Такі пристрасті й уміння є в кожного з нас, проте одна потужна емоція чи одне вміння надзвичайно успішних людей помітні в усьому. Вони визначають або ведуть їх уперед сильніше за все інше.

Ви маєте бути непохитні. Оберіть для себе щось одне і йдіть до цього.

Генерал Джордж Паттон

Межа між пристрастю й умінням часто розмивається — адже вони практично завжди пов’язані. Видатний американський імпресіоніст Пет Метьюс каже, що перетворив пристрасть до малювання на вміння, а зрештою, і на професію, бо просто малював одну картину на день. Найуспішніший туристичний гід Італії Анджело Аморіко розвинув своє вміння (а потім і бізнес), бо надзвичайно любить свою країну й усім серцем прагне показати її іншим людям. Це сюжетна лінія багатьох історій неймовірного успіху. Якщо маєш до чогось пристрасть — то приділяєш практиці або роботі над цим непропорційно багато часу. Приділений час зрештою трансформується в уміння, а коли вміння покращується — результати теж стають кращими. Кращі результати зазвичай приносять більше задоволення, відтак ви починаєте вкладати в свою справу ще більше часу й пристрасті. І по такому зачарованому колу можна ходити весь час — аж поки ви досягнете якнайвищих результатів.

Пристрасть Ґілберта Тугабоні — це біг. Ґілберт — американський бігун на довгі дистанції. Він народився в поселенні Сонґа, що в республіці Бурунді, і з дитинства любив легку атлетику. Це допомогло йому виграти національний чемпіонат Бурунді на дистанціях 400 і 800 метрів серед чоловіків, коли він сам щойно перейшов у старшу школу. Ця пристрасть врятувала йому життя.

Двадцять першого жовтня 1993 року у школу Ґілберта увірвалися члени племені хуту й захопили в полон школярів, які належали до племені тутсі. Тих, кого вони не вбили одразу, сильно побили й спалили заживо в сусідній будівлі. Після дев’яти годин під згорілими трупами Ґілберту вдалося вибратися й утекти від нападників у найближчу лікарню. Він єдиний вижив.

Аби бути успішним, потрібно, щоб мета була тільки одна.

Вінс Ломбарді

Хлопець переїхав до Техасу й продовжив брати участь у змаганнях — відшліфовував свої навички. Його запросив до себе Християнський університет Абіліна; за час навчання Ґілберт шість разів отримав звання «Всеамериканського спортсмена». Після випуску переїхав до Остіна — сьогодні він беззаперечно найпопулярніший тренер у цьому місті. Він став співзасновником компанії «Ґезель Фундейшн» (Gazelle Foundation), щоби провести в Бурунді розвідкові буріння в пошуках води. Головний фандрейзер кампанії — приготуйтеся — «Біг заради води» (Run for the Water), благодійне змагання, яке проводиться на вулицях Остіна. Зауважили, як тема бігу проходить крізь усе його життя?

Від учасника змагання до потерпілого, від коледжу до кар’єри у сфері благодійності — пристрасть до бігу перетворилася в Ґілберта Тугабоні на вміння, яке трансформувалося в професію й дало йому змогу ділитися своїм умінням. Усмішка, якою він вітає колег-бігунів на доріжці довкола озера Леді Берд в Остіні, символізує, як одна пристрасть перетворилася на одне вміння і водночас допомогла визначити своє місце в житті, підштовхнула до неймовірних досягнень.

Ми знову і знову знаходимо те єдине в історіях життя успішних людей, тому що ця теорія — фундаментальна правда. Я відчув це на собі, і якщо ви спробуєте — ви теж відчуєте. Скористатися методом одного у своїй роботі — і житті — це найпростіше й найрозумніше з того, що ви можете зробити на шляху до бажаного успіху.

Одне життя

Якби я мав назвати лише один приклад людини, яка обрала щось одне й зробила своє життя неймовірним, це був би американський бізнесмен Білл Ґейтс. Єдиною шкільною пристрастю Білла були комп’ютери, відтак він розвивав лише одне вміння — програмування. У старшій школі він зустрів одну людину — Пола Аллена, який дав йому першу роботу й став партнером, коли почав формуватися «Майкрософт» (Microsoft). А почав він формуватися, бо вони написали одного листа одній людині, Еду Робертсу, який навіки змінив їхні життя, бо дав їм спробувати написати код для одного комп’ютера, Altair 8800, — а їм була потрібна всього лише одна спроба.

Життя «Майкрософт» почалося з єдиного продукту — вони створювали й продавали інтерпретатори мови програмування BASIC для Altair 8800. Зрештою це зробило Білла Ґейтса найбагатшою людиною світу на цілих 15 років. Коли Білл пішов на пенсію, він поставив замість себе одну людину — Стіва Балмера, якого зустрів ще в коледжі. До речі, Стів був 30-м співробітником «Майкрософт», але першим його комерційним директором. Та історія на цьому не закінчується.

Білл і Мелінда Ґейтс вирішили присвятити своє життя тому, щоби зробити цей світ кращим. Керовані переконанням, що всі життя однаково цінні, вони заснували один благодійний фонд, який був покликаний займатися лише одним: «справді складними проблемами», як-от здоров’я чи освіта. Від моменту його заснування більшість ґрантів від різних фондів ідуть в одну програму — «Глобальну програму здоров’я» Білла та Мелінди. Єдина мета цієї амбітної програми — використати широкі можливості науки й технологій для порятунку життів у бідних країнах. І ця мета зрештою привела їх до одного — ліквідувати інфекційні хвороби як головну причину смертності їхнього часу. У якийсь момент вони вирішили зосередитися на одному способі — вакцинах. Білл пояснив це рішення словами: «Ми мали обрати найефективніше з того, що можемо дати... Чарівна паличка для здоров’я — це вакцини, адже вони недорого коштують». І цей один шлях вони змогли обрати, коли Мелінда поставила питання, на яке потрібна була тільки одна відповідь: «На що саме ти можеш найбільше вплинути за допомогою грошей?». Білл і Мелінда Ґейтс — живий доказ ефекту вибору одного.

Одна справа

Двері в світ буквально прочинилися «з ноги», і горизонти, що відкрилися, приголомшують. Перспективи розквітають на ґрунті технологій та інновацій, а можливості здаються безмежними. І це водночас неймовірно надихає й лягає на плечі важким тягарем. Наші предки за все життя отримували менше інформації та мусили приймати менше рішень, ніж ми за один день — ось неочікуваний наслідок того, як змінився світ. Ми постійно роздратовані, постійно кудись поспішаємо, але кожен день нас гризе зсередини відчуття, ніби роботи ми робимо багато, а результату маємо мізер.

Ми інтуїтивно відчуваємо — шлях до великого складається з дрібних кроків. Але ось питання: з чого почати? Як обрати щось зі всього різноманіття, яке пропонує життя? Як прийняти найправильніше рішення, як стати одним із тих, хто проживає яскраве життя й ніколи не озирається?

Зробіть щось одне.

Те, що знав Керлі, знають усі успішні люди. Одна справа — фундамент успіху, вона — точка старту на шляху до захмарних результатів. Це підтверджують дослідження й реальні приклади з життя; ця ідея — потужний спосіб досягти успіху, що обеззброює своєю простотою. Її легко пояснити. Прийняти може бути дуже складно.

Тож перед тим, як ми щиро й відверто поговоримо про те, як насправді працює ідея однієї справи, я хочу так само відверто розповісти про міфи та дезінформацію — перешкоди на шляху до прийняття цієї ідеї. Я хочу розповісти про помилкові уявлення про успіх.

Щойно ми прочистимо від них свій мозок — зможемо користуватися правилом однієї справи зі свіжою головою й чистим горизонтом перед очима.

3 Пиво «Курс»і «Курс лайт» — одні з найвідоміших марок пива в Північній Америці. — Прим. перекл.

4 Книжку, яку ви читаєте, видано в 2012-му році; «Епл» презентували iPad 27 січня 2010 року. — Прим. перекл.

5 Засновник мережі магазинів «Вол-Март», де товари продаються за цінами нижче середніх. Сьогодні це найбільша мережа роздрібної торгівлі в США та Канаді. — Прим. перекл.

6 Мережа магазинів Бена Франкліна — перші в Америці магазини з фіксованою ціною на всі товари («Усе по п’ять і десять центів»). — Прим. перекл.

7 Назва Harpo — ім’я Опри (Oprah), прочитане навпаки. — Прим. перекл.

Частина перша. Брехні

Вони зводять нас із рейок і пускають під укіс

Проблеми з’являються не через незнання. Проблеми з’являються, коли ти впевнений у чомусь, що не є правдою.

Марк Твен

Проблема з «правдовістю»

У 2003 році в компанії «Мерріам-Вебстер» (Merriam-Webster) почали аналіз пошукових запитів у їхніх словниках — вони хотіли визначити «Слово року». Ідея була така: якщо результати аналізу запитів у пошуковики показують, що приховує наша колективна свідомість, то слово, яке найчастіше шукають, має відображати сам дух часу. Незабаром з’явився перший переможець. Здавалося, на хвилі вторгнення в Ірак усім захотілося дізнатися, що насправді означає слово «демократія». Наступного року перше місце впевнено посів «блоґ», маленьке складене8 слівце, яке репрезентувало новий спосіб спілкування. Після всіх політичних скандалів 2005 року найбільше визнання отримало слово «чесність».

Потім у 2006 році «Мерріам-Вебстер» зробили хід конем. Відвідувачі сайту змогли самі номінувати слова й потім голосувати за них. Можете вважати, що це була спроба дати кількісне завдання з якісним зворотнім зв’язком, або ж можете просто назвати це хорошим маркетинговим ходом. З розгромним рахунком 5 : 1 перемогло слово «правдовість» — його придумав і озвучив у першому епізоді власного шоу «Зе Кольберт репорт» (The Colbert Report) комік Стівен Кольберт. За його словами, правдовість — це «правда, якої ви не знаєте напевне, але відчуваєте нутром». В інформаційну еру з її цілодобивими випусками новин, демагогіями по радіо й особистими блоґами, інформацію в яких не перевіряє жоден редактор, поняття «правдовості» об’єднує всі випадкові, ненавмисні й навіть навмисні брехні, які звучать достатньо правдиво, аби ми повірили в них.

Проблема в тому, що ми зазвичай діємо згідно з нашими переконаннями, навіть якщо віримо геть не в те, у що потрібно. У результаті повірити в щось одне стає складно, адже ми, на своє нещастя, уже повірили в багато інших речей. А через ці інші речі думки часто перетворюються на кашу, ми працюємо не в тому напрямку й рухаємося в протилежний від успіху бік.

Життя закоротке, щоб полювати на єдинорогів. І надто цінне, щоб покладатися на талісман заячу лапку. Справжні правильні рішення майже завжди ховаються перед очима; на жаль, зазвичай вони завалені неймовірною кількістю мотлоху, «очевидними речами», які насправді абсолютно безглузді. Чули коли-небудь від свого боса метафору про жабу в окропі? («Киньте жабу в каструлю з гарячою водою — і вона одразу ж вистрибне з неї. Якщо ж ви покладете її в ледь теплу водичку й поступово підніматимете температуру, то жаба звариться».) Це брехня — дуже правдоподібна, але абсолютна. Чи казали вам колись, що «риба гниє з голови»? І це неправда. У риби з часом починає смердіти тільки хвіст. А чи чули історію, як дослідник Кортез спалив свої кораблі біля берегів Америки, щоб мотивувати своїх людей? Неправда. Ще одна брехня. «Робіть ставки не на коня, а на вершника!» — лозунг, яким дуже довго користувалися, аби ви повірили керівництву компанії. Але якщо користуватися ним у реальних ставках, то ця максима швидко перетворить вас на голоту, а це вже привід замислитися над тим, як це взагалі стало максимою. Міфи й неправда з часом так щільно входять у наше життя, що перетворюються на аксіоми й починають звучати правдиво.

А ми потім приймаємо важливі рішення, спираючись на ці знання.

Кожен із нас, коли починає формувати свою стратегію успіху, стикається з подібними казочками про жаб, риб, дослідників і вершників — успіх теж має власні брехні. «Просто в мене надто багато важливих справ». «Якщо я робитиму декілька справ одночасно — я зроблю більше». «Мені треба бути дисциплінованішим». «У мене має бути можливість робити те, що й коли я захочу». «Мені потрібно більше рівноваги в житті». «Можливо, мені не варто мріяти про такі великі досягнення». Думайте про це якомога частіше — і ці думки перетворяться на шість неправд про успіх, які не дають нам користуватися правилом однієї справи.

Шість неправд, які віддаляють вас від успіху

1. Усі справи однаково значущі.

2. Мультизадачність.

3. Життя, кероване дисципліною.

4. Сила волі завжди напоготові.

5. Баланс у житті.

6. Великі мрії — це погано.

Ці шість неправд — те, у що ми віримо; вони засідають у наших головах і перетворюються на керівні принципи, що ведуть нас неправильним шляхом. Шосе, яке обривається, наче білячий слід. Золото дурнів, що відвертає нас від золотої жили. Якщо ми збираємося максимізувати свій потенціал — ми мусимо покласти край цим брехням.

8 Слово «blog» сформувалося зі слів weblog — інтернет-журнал подій, інтернет-щоденник. — Прим. перекл.

4. Усі справи однаково значущі

Те, що значить найбільше, ніколи не має покладатися на ласку менш значущого.

Йоґанн Вольфґанґ фон Ґете

Рівність — поважний ідеал, він існує в ім’я справедливості й прав людини. Однак у світі реальних результатів рівності бути не може. Двоє студентів ніколи не будуть однаковими, і неважливо, які оцінки їм ставлять викладачі. У змаганнях не буває рівності — спроби офіційних представників журі бути максимально об’єктивними значення не мають. Загалом, двоє людей не можуть бути однаковими — неважливо, наскільки обидва з них талановиті. Дайм дорівнює десяти центам, і люди мусять ставитися один до одного по справедливості, але у світі, де людей оцінюють за їхніми досягненнями, не все цінується однаково.

Рівність — це брехня.

Розуміння цього — база для будь-якого доброго рішення.

Тож як саме ви приймаєте рішення? Якщо у вас на день заплановано багато справ, як ви вирішуєте, з якої почати? У дитинстві ми зазвичай робили те, що належно було робити в цей час доби. Час снідати. Час іти до школи, час робити домашнє завдання, час робити хатню роботу, час купатися, час спати. Коли ми підросли, нам дали певне право вибору. Можеш погуляти надворі, якщо зробиш домашнє завдання до обіду. А коли ми стали дорослими, на наш розсуд далося геть усе. Усе стало залежати від нашого вибору. І якщо наше життя цілком залежить тільки від уміння вибирати, спливає надважливе питання: як зробити правильний вибір?

Далі стає ще складніше. Що старшими ми стаємо, то більше накопичується того, що «просто треба зробити». Ми стаємо перенапруженими, перезавантаженими, зв’язуємо себе важкими зобов’язаннями. Відчуття, ніби ми загубилися серед джунглів, перетворюється на стабільний стан.

У цей момент битва за правильний вибір стає страшною та жорстокою. Нам не вистачає чіткої формули прийняття рішень, і ми просто стаємо пасивними й повертаємося до знайомих, комфортних способів прийняття рішень. У результаті ненавмисно обираємо такі підходи, які закладають бомбу в підвалини нашого успіху. Ми метушимося цілий день, і зрештою, наче персонаж другосортного фільму жахів, біжимо вгору сходами, замість того щоб вийти на вулицю. Будь-яке рішення вважається найкращим, і ось тут те, що мало бути прогресом, перетворюється на банальну пастку.

Коли всі справи здаються важливими й терміновими — вони здаються однаково значущими. Ми стаємо активними й зайнятими, але насправді це ні на йоту не підводить нас до успіху. Часто активність ніяк не пов’язана з продуктивністю, а зайнятість — із результативністю.

Найважливіші речі не завжди найпомітніші.

Роберт Хоук

Генрі Торо говорив: «Недостатньо бути просто зайнятим — мурахи теж постійно чимось займаються. Питання в тому, що саме ми робимо». Нашвидкуруч повирішувати невідомо для чого потрібну сотню дрібних завдань — зовсім не те саме, що добре зробити одну важливу справу. Не всі справи однаково значущі. Успіх — це не та гра, у якій переможець той, хто встиг зробити якнайбільше. Однак більшість людей щодня грає в неї саме за такими правилами.

Купа справ з нічого

Списки справ — цемент сфери тайм-менеджменту-та-успіху. Ми поспіхом записуємо на аркушиках власні бажання й чужі прохання, які сиплються з усіх боків; дехто методично занотовує їх у блокноти. Спеціальні планери допомагають спланувати час, який ви приділите певним справам протягом дня, тижня, місяця. Купа мобільних додатків допомагають перенести списки справ у телефон, комп’ютерні програми дають змогу «вшити» їх просто в меню. Здається, нас звідусіль заохочують створювати списки — вони справді важливі, їхню роль важко переоцінити. Проте у звички до створення списків є й темний бік.

Звичайно, списки — корисний спосіб зібрати докупи всі свої найамбітніші плани. Але водночас вони — тирани, вони змушують нас робити банальну, непотрібну роботу, і ми відчуваємо, що повинні — адже ці пункти є в списку. За це більшість із нас люблять і ненавидять свої списки одночасно. Якщо ми дозволяємо їм — вони розставляють пріоритети за тим самим принципом, яким послуговується наша електронна поштова скринька. Більшість скриньок просто переповнені неважливими листами, які маскуються під пріоритетні. Робити справи в міру надходження — те саме, що кидати все, щоб терміново змастити скрипуче колесо. Але, як слушно зауважив прем’єр-міністр Австралії Роберт Хоук: «Найважливіші речі не завжди найпомітніші».

Цілеспрямовані люди працюють інакше. Вони знаються на важливих речах. Вони витрачають на визначення найважливішого стільки часу, скільки їм потрібно, — і робота над найважливішим змінює цілий їхній день. Цілеспрямовані люди спочатку роблять те, що інші відкладають, і навпаки, відкладають (інколи на невизначений час) те, що інші роблять з самого початку. Різниця не в намірі, а в меті. Цілеспрямовані люди завжди працюють, виходячи з власних пріоритетів.

Якщо ваш список буде «сирим», перетвориться на простий інвентар — він може легко збити вас із пантелику. Список справ — це просто те, що, на вашу думку, ви могли б зробити. Перший пункт у вашому списку — просто перше, про що ви подумали. Спискам дещо бракує самого прагнення до успіху. Ба більше: більшість списків справ — це просто «списки на виживання». Вони допомагають корисно прожити день і ціле життя, але не перетворюють кожен ваш день на трамплін до іншого й не допомагають шматочок за шматочком скласти пазл успіху. Цілий день викреслювати пункти й надвечір лишитися з повною корзиною сміття та пустим столом — це не ефективно й не має нічого спільного з успіхом. Замість списку справ вам потрібен «список успіху» — список, створений безпосередньо для досягнення неперевершених результатів.

Списки справ зазвичай довгі; списки успіху — короткі. Перші ведуть вас одразу в усіх напрямах; другі підказують конкретний. Перші схожі на непродуманий путівник, другі — на конкретну програму подорожі. Якщо ваш список не зосереджений довкола успіху, він і не приведе вас до нього. Якщо у вашому списку справ є геть усе, він приведе вас будь-куди — тільки не туди, куди ви хотіли.

То як людина, яка прагне чогось досягти, може перетворити свій список справ на список успіху? Якщо є стільки справ, якими можна зайнятися, як обрати найважливішу в цей конкретний момент і цей конкретний день?

Просто послухайтеся Джурана.

Джуран знаходить рішення

Наприкінці 1930-х років група менеджерів компанії «Дженерал Моторс» (General Motors) зробила інтригуюче відкриття, яке дало поштовх для неймовірного прориву. Один з їхніх кард-рідерів (пристрої вводу в перших комп’ютерах) почав видавати якусь незрозумілу мову. У процесі пошуків помилки вони випадково знайшли спосіб розшифровувати таємні повідомлення. На той час це було дуже серйозно. Створення й розшифрування закодованих повідомлень надто багато значило для національної безпеки ще з часів сумнозвісної кодувальної машини «Еніґма» в Першій світовій війні; більше за керівництво країни цим цікавилися лише звичайні люди. Менеджери GM швидко переконалися, що їхній випадковий шифр зламати неможливо. Не погодилася тільки одна людина — консультант із «Вестерн Електрик» (Western Electric), який тимчасово працював із «Дженерал Моторс». Він узявся зламати цей шифр і засидівся над ним; а о третій ночі розкрив код. Того чоловіка звали Джозеф Джуран.

Пізніше Джуран згадував цей випадок як відправну точку — після того він розгадав ще складніший шифр і зробив один зі своїх найбільших проривів у науці та бізнесі. Після успіхів із розшифровками виконавчий директор «Дженерал Моторс» доручив Джурану переглянути результати дослідження виплат менеджменту, що базувалися на формулі маловідомого італійського економіста Вільфредо Парето. У 19 столітті Парето створив модель розподілу доходу в Італії. За цією моделлю 80 % землі в країні належали 20 % її населення. Розподіл явно був нерівномірним. Згідно з розрахунками Парето, землю розподіляли доволі передбачуваним способом. Джуран, який був асом у питанні контролю якості роботи менеджменту, помітив: найбільшу кількість проблем спричиняє зовсім невелика кількість помилок. Він підозрював, що такий дисбаланс є не лише в компаніях, де він працював, а це взагалі може бути загальним правилом. А отже, Джуран дійшов набагато важливішого висновку, ніж навіть міг собі уявити.

Коли Джуран писав свою основоположну «Настільну книгу контролю якості», він хотів дати концепції «мале значить багато, а велике — мало» якусь коротку назву. Під однією з численних ілюстрацій у його праці було написано: «Принцип нерівного розподілу Парето...». Хтось називає це правилом Джурана; він називав це принципом Парето.

Виявилося, що принцип Парето реальний, як земне тяжіння. Але більшість людей усе одно не помічають цього. Це не просто теорія — це доведений, передбачуваний, природний ефект, до того ж, одна з найсильніших аксіом продуктивності. Найкраще визначення йому дав Річард Кох у книжці «Принцип 80/20»: «Згідно з принципом 80/20, меншість мотивів, дій і зусиль дають більшість наслідків, результатів і винагород». Іншими словами, у світі успіху рівності не існує. Невелика кількість зусиль дає великі результати. Своєчасна дія дає найбільше віддачі. Одне зусилля приносить абсолютну більшість результатів.

Парето вказує нам абсолютно чіткий шлях: ви отримаєте більшість бажаного з найменшої кількості зробленої роботи. Надзвичайні результати — диспропорційний наслідок набагато меншої кількості дій, ніж думає більшість.

Не зациклюйтеся на цифрах. Принцип Парето говорить про нерівність — найчастіше можна побачити саме цифри 80/20, але насправді варіантів може бути багато. Залежно від обставин, ваша нерівність може скласти, скажімо, 90/20 — 20 % роботи дадуть 90 % результату. Може бути 70/10, може — 65/5. Зрозумійте — усе це працює за одним і тим самим принципом. Велич здогадки Джурана в тому, що не все має однакове значення і одне може значити більше за інше. Набагато більше. Відтак, список справ перетвориться на список успіху, якщо ви складатимете його, використовуючи принцип Парето.

Для моєї кар’єри принцип 80/20 став основою усього успіху. Я раз по раз спостерігав цей феномен у своєму житті — так само, як свого часу Джуран. Невелика кількість ідей давали наймасштабніші результати. Одні клієнти були набагато ціннішими за інших, бізнес завдячував більшою частиною свого успіху лише декільком працівникам, гаманець переважно поповнювався завдяки парі інвестицій. Куди не кинь оком — скрізь показувала носа концепція нерівного розподілу. Що частіше я помічав її, то більше приділяв їй уваги — і що більше я приділяв їй уваги, то частіше помічав її. Зрештою я відкинув думки про збіг і почав вважати її принципом гарантованого успіху — не лише у власному житті, а й у роботі з іншими людьми. І результати були неймовірні.

Екстрема Парето

Принцип Парето — безпосередній доказ усього, про що я розповідаю. Проте є один нюанс. Парето копає недостатньо глибоко. Я хочу, щоб ви копнули глибше. Я хочу, щоб ви визначили свої 20 %, а потім виокремили найважливіше з найважливішого. Коли мова йде про успіх, принцип 80/20 — перше слово, але не останнє. Ви мусите закінчити те, що почав Парето. Ви повинні дотримуватися принципу 80/20, щоб досягти успіху, але ви не повинні зупинятися на цьому.

Не зупиняйтеся. Ви цілком реально можете виокремити 20 % з 20 %, і 20 % з 20 %, і продовжувати, поки у вашому списку не залишиться лише один найважливіший пункт! (Див. рис. 5). Не має значення, чи це список завдань, місій, а чи цілей. Великих чи маленьких. Почніть з такого великого списку, якого душа забажає, але налаштуйтеся на те, що ви будете відсікати пункти один за одним, аж доки не залишиться декілька найбільш важливих — і ви не зупинитеся, поки не побачите один пункт. Один найважливіший пункт. Одну справу.

У 2001 році я зібрав на зустріч усіх керівників своєї компанії. Наш бізнес розвивався дуже швидко, але топові гравці галузі досі не визнали нас одними зі «своїх». Я кинув групі виклик — зробити брейншторм і знайти 100 способів змінити ситуацію. Ми складали цей список цілий день. Наступного ранку ми скоротили його до десяти ідей і з них обрали одну найкращу. Ми зупинилися на тому, що я маю написати книжку — описати, як увійти в коло еліти в нашій галузі. Це спрацювало. За вісім років ця книжка не просто стала національним бестселером — на її основі з’явилася ціла серія книжок, які продалися загальним тиражем понад мільйон екземплярів. Це навіки змінило наш імідж в індустрії, де працювало більше мільйона людей.

А тепер знову. Зупиніться й порахуйте. Одна ідея зі 100. Це принцип Парето в екстремальній точці. Це амбітні наміри, але дуже маленька кількість дій. Це — використання принципу однієї справи в бізнесі та його справді потужний вплив.

Проте це можна використовувати не лише в бізнесі. Коли мені виповнилося 40, я почав учитися грати на гітарі й швидко зрозумів, що можу приділяти їй лише 20 хвилин на день. Це було небагато. Я мусив точно визначити, що саме я маю вчити. Я попросив поради у свого друга Еріка Джонсона (одного з найвидатніших світових гітаристів). Ерік сказав: якщо вже вчити тільки щось одне — треба практикувати гами. Тож я дослухався його поради й обрав мінорну блюзову гаму. Коли я вивчив її, я зрозумів, що тепер можу грати соло-партії багатьох класичних рок-гітаристів від Еріка Клептона до Біллі Ґіббонса і, можливо, колись зможу повторити навіть Еріка Джонсона. Вивчити цю гаму було єдиною моєю метою, коли мова йшла про гітару, і вона відкрила для мене світ рок-н-ролу.

Невідповідність докладених зусиль і отриманих результатів проявляється всюди, треба просто придивитися. І якщо почнете користуватися цим принципом, — ви отримаєте ключ до бажаного успіху в будь-якій важливій для вас справі. Завжди буде декілька важливіших за решту справ, і серед них завжди буде одна найсуттєвіша. Користуватися цією концепцією — це наче бути власником магічного компаса. Ви завжди можете дістати його з кишені, якщо розгубилися або не знаєте, куди йти, — і він нагадає вам, що саме значить для вас найбільше.

Великі ідеї

1. Зосереджуйтеся. Не варто намагатися бути завжди зайнятим; потрібно бути завжди продуктивним. Нехай кожним вашим днем керує те, що важить для вас найбільше.

2. Шукайте критичну точку. Визначте найважливіші пункти й продовжуйте запитувати себе, що для вас значить більше, поки в списку не залишиться тільки щось одне. Це ключове завдання мусить стати першим пунктом у вашому списку успіху.

3. Кажіть «ні». Ваша справжня відповідь може звучати як «пізніше» або «ніколи» — суть у тому, щоб будь-якій справі, яку можна відкласти, доки ви не зробите найважливішої, говорити «не зараз».

4. Не потрапляйте в пастку «гри на викреслювання». Якщо ми приймаємо той факт, що не всі справи однаково значущі, поводитися потрібно так само. Не можна ставати жертвою переконання, що ми маємо зробити геть усе, що сама сутність успіху — викреслювати пункти зі списку справ. Не можна ставати полоненим у «грі на викреслювання» — переможці так не народжуються. Правда в тому, що не всі справи однаково значущі, а успіх приходить тоді, коли ми робимо найбільш важливі справи.

Інколи це перше, за що ви беретеся. Інколи — єдине, чим ви займаєтеся. У будь-якому випадку, робити найважливішу справу — завжди і є найважливіша справа.

5. Багатозадачність

Робити дві справи одночасно — те саме, що не робити жодної.

Публілій Сір

Отож, якщо робити найважливіше і є найважливішим, чому ми намагаємося паралельно робити щось інше? Це чудове питання.

Улітку 2009 року Кліффорд Насс почав працювати над цим. Його мета? Він хотів зрозуміти, скільки справ здатні робити одночасно так звані мультитаскери. Насс, професор Стенфордського університету, розповів «Нью-Йорк Таймс» (The New York Times), що відчуває «благоговійний страх» перед мультитаскерами, а самого себе в цьому вважає доволі слабким. Відтак він і його команда опитали 262 студентів з метою дізнатися, наскільки часто вони роблять кілька справ одночасно. Мультитаскерів було об’єднано у дві групи — у першу ввійшли люди з високою здатністю до багатозадачності, у другу — з низькою. Дослідники припускали, що студенти з більшою здатністю до багатозадачності покажуть кращі результати. Вони помилилися.

«Я був переконаний, що вони знають щось таке, чого не знаємо ми, — сказав Насс. Проте, як виявилося, мультитаскери дуже погано вміють розставляти пріоритети». Їхні показники були кращими за показники конкурентів на кожному рівні. Вони переконували себе й весь світ, що в них усе чудово виходить, — але була одна проблема. Цитуючи Насса: «Вони були безнадійні геть в усьому».

Багатозадачність — це брехня.

Це брехня, тому що практично всі вважають цей підхід ефективним. Ця думка так поширилася — люди й справді думають, що вони мають чинити саме так і якомога частіше. Довкола не просто говорять про це — довкола обговорюють, як робити це краще. Відповіді на питання про багатозадачність є на шести мільйонах веб-сторінок; сайти про кар’єру вносять її в список якостей, яких майбутні працівники мають прагнути, а працедавці — вважати за перевагу. Люди дійшли до того, що пишаються цим так званим умінням і навіть перетворюють його на спосіб життя. Але насправді це чиста брехня, а правда в тому, що багатозадачність не пов’язана ні з продуктивністю, ні з ефективністю. Коли мова заходитиме про результати — світ щоразу вкладатиме вас на лопатки.

Багатозадачність — це лише можливість виконати погано більше ніж одне завдання.

Стів Юзел

Коли ви намагаєтеся робити дві справи одночасно — ви або не хочете, або не можете зробити добре жодну з них. Якщо ви вважаєте, що багатозадачність — хороший спосіб робити більше, ви геть усе перекрутили. Як казав Стів Юзел: «Багатозадачність — це лише можливість виконати погано більше ніж одне завдання».

Метушня розуму

Психологи вивчали вміння людей робити більше однієї справи в певний проміжок часу ще з 1920-х років, але термін «багатозадачність» з’явився аж у 1960-х. Його використовували стосовно комп’ютерів, не людей. На той час швидкість у 10 МГц була такою запаморочливо великою, що для опису здатності комп’ютера швидко виконувати багато завдань знадобилося ціле нове слово. Тепер уже зрозуміло, що творці зробили поганий вибір. Від самого початку слово «багатозадачність» означало, що центральний процесор по черзі виконує різні завдання. Проте з часом контекст перекрутили, і термін почали використовувати на позначення одночасного виконання завдань одним ресурсом (людиною). І це було логічно, адже саме слово збиває з пантелику — навіть комп’ютер може обробляти тільки один шматок коду в певний проміжок часу. Коли машина виконує декілька завдань, вона переключається з одного на інше, виконує по шматочку того й іншого, аж доки не завершить роботу. Комп’ютери роблять це так швидко, що виникає ілюзія, ніби все відбувається одночасно — тож порівнювати комп’ютер із людиною не зовсім правильно.

Людина й справді може робити більше однієї справи — наприклад, одночасно йти й розмовляти або жувати ґумку й розглядати карту. Проте, як і комп’ютери, ми не здатні одночасно сконцентруватися на двох процесах. Наша увага стрибає туди-сюди. У випадку з комп’ютерами це нормально, але в людей може мати серйозні наслідки. Два літаки можуть одночасно почати сідати на одну й ту саму злітно-посадкову смугу. Пацієнтові пропишуть не ті ліки. Дитину залишать у ванній без нагляду. Усі ці потенційні трагедії мають одне спільне: люди намагаються одночасно робити забагато й при цьому забувають про справді важливі речі.

Дивно, але якимось чином образ сучасної людини з часом міцно пов’язався з багатозадачністю. Ми думаємо, що це можливо, — відтак вважаємо, що мусимо. Діти роблять уроки й паралельно переписуються з кимось, слухають музику, дивляться телевізор. Дорослі їдуть за кермом і розмовляють по телефону, їдять, фарбуються, навіть голяться. Чимось займаються в одній кімнаті й розмовляють з кимось із сусідньої. Будь-якої вільної секунди хапаються за смартфон. Річ не в тім, що в нас замало часу на заплановане — річ у тому, що ми відчуваємо, ніби у відведений час мусимо зробити дуже багато. Тож ми подвоюємо й потроюємо кількість одночасних занять — і так сподіваємося встигнути все.

І тут справа доходить до роботи.

Сучасний офіс — це карнавал відволікаючих чинників, які постійно потребують навички багатозадачності. Поки ви старанно намагаєтеся зробити заплановане, у когось за сусіднім столом починається кашель, і він чи вона запитує, чи немає у вас пігулки. Через гучний зв'язок постійно лунають чиїсь голоси, які чутно всім навколо. На екрані вистрибують сповіщення про нові листи, які так і сиплються в поштову скриньку, а мобільний телефон час від часу вібрує на столі, сповіщаючи про нове повідомлення. Перед вами росте купа непрочитаних листів і незакінчених справ, а повз ваш стіл постійно ходять люди, яким увесь час потрібно щось у вас запитати. Вас відволікають, відвертають, відривають. Зберегти концентрацію вартує значних зусиль. Дослідники встановили, що в середньому офісного працівника відволікають кожні 11 хвилин і третину свого робочого дня людина витрачає на те, аби знову зосередитися на роботі. І навіть з усім оцим ми продовжуємо вважати, що можемо бути вищими за це, робити все потрібне й укладатися в дедлайн.

Проте ми обманюємо себе. Багатозадачність — повна брехня. Один відомий поет на ім'я Біллі Коллінс колись добре сказав: «Ми називаємо це багатозадачністю, і це звучить так, ніби ми можемо робити багато справ одночасно… Буддисти назвали б це метушнею розуму». Ми думаємо, що показуємо клас у багатозадачності, але насправді просто з’їжджаємо з глузду.

Жонглювання — це ілюзія

Це виходить саме собою. За день через наш мозок проходить понад 4000 думок — нічого дивного, що ми намагаємося робити одразу кілька справ. Якщо ми кожні 14 секунд думаємо про щось нове, й мозок ніби пропонує нам переключитися на щось інше — очевидно, що ми постійно будемо намагатися одночасно виконувати декілька справ. Ми починаємо робити одне, але до моменту, коли ми почнемо думати про інше, лишаються лічені секунди. Ба більше: можливо, людські створіння історично мали бути здатними одночасно контролювати декілька процесів. Наші предки не протягнули б довго, якби не могли виглядати хижаків, поки збирали ягоди, обробляли шкіру чи просто байдикували біля вогню після важкого дня, проведеного на полюванні. Прагнення жонглювати справами — не просто основа зв’язку між усіма нами; виходить, що така навичка була необхідною, аби вижити.

Проте жонглювання справами — не те саме, що багатозадачність.

Саме по собі жонглювання — це ілюзія. Глядач бачить, як жонглер вправляється з трьома м’ячиками одночасно. Насправді він просто швидко й вправно ловить і підкидає кожен із них. Упіймати, підкинути, упіймати, підкинути, упіймати, підкинути. По одному м’ячику. Дослідники називають це вмінням переключатися між завданнями.

Коли ви переключаєтеся з однієї справи на іншу, за власним бажанням чи ні, відбуваються два процеси. Перший закінчується буквально одразу: ви вирішуєте переключитися. Хід другого передбачити складніше: вам потрібно активувати в мозку «правила», якими ви будете користуватися для виконання другої справи (див. рис. 6). Перемикатися між двома простими завданнями, як-от дивитися телевізор і складати одяг, просто й відносно безболісно. Але якщо ви працюєте над важливим документом, а у вашому кабінеті з’являється колега, який хоче обговорити якісь робочі питання, ви не зможете так просто перемикатися з одного завдання на інше — адже обидва вони відносно складні. Вам завжди знадобиться час, щоб почати нове завдання чи повернутися до старого, і немає жодної гарантії, що ви будете працювати з того самого місця, на якому покинули роботу. У цього є своя ціна. «Перемикання з одного завдання на інше вартує додаткового часу, і кількість цього часу залежить від складності завдання», — стверджує дослідник доктор Девід Меєр. «Ця кількість варіюється від 25 % і менше у простих завданнях, до 100 % у складних». Люди платять за перемикання між завданнями власним часом і часто навіть не розуміють цього.

Канали мозку

Тож що відбувається, коли ми починаємо робити дві справи одночасно? Усе просто. Ми розділяємо їх. У нашому мозку є певні канали, відтак ми здатні обробляти різні типи даних різними частинами нашого мозку. Ось чому ми можемо одночасно йти й розмовляти. Канали не перетинаються. Проте є ось який нюанс: ви насправді не концентруєтеся на жодному з цих процесів. Один висувається на передній план, інший відходить на задній. Ви можете намагатися розмовляти з пасажиром, коли садите авіалайнер DC-10, але в цей момент ви нікуди не йдете. Так само, якщо ви будете йти канатним місточком через ущелину, ви, скоріш за все, будете робити це мовчки. Ви можете робити дві справи одночасно, але ефективно концентруватися на двох справах одночасно — ні. Навіть мій собака Макс знає це. Коли я занадто захоплююся баскетболом по телевізору, він дає доволі прозорі натяки, щоб я звернув увагу на нього. Повірте, фонові звуки шкрябання — не найприємніше, що можна почути.

Більшість людей вважає, що вони багатозадачні, бо їхнє тіло здатне виконувати певні дії без зайвої уваги з боку самої людини. Це правда, але все не зовсім так, як вони думають. Багато фізичних процесів — дихання, наприклад, — управляються іншою частиною мозку, не тією, яка відповідає за концентрацію. Відтак немає жодного конфлікту каналів. Ми кажемо правильно, коли використовуємо слова «на першому плані» або «перше спало на думку», адже за концентрацію відповідає, власне, «перша» частина мозку — префронтальна кора. Коли ви зосереджуєтеся, ви ніби освітлюєте важливу тему ліхтариком. Ви справді можете приділяти увагу двом справам, але це називається розподілом уваги. У такому випадку ще можна уникнути помилок. Почніть робити дві справи, і ваша увага роздвоїться. Підключіть третю — і щось постраждає.

Проблема з концентрацією на двох справах одночасно виникає, коли одне із завдань потребує більше уваги або перетинається з каналом, який уже зайнятий чимось іншим. Коли дружина описує, як вона хоче переставити меблі у вітальні, ви підключаєте зорову ділянку кори, щоб побачити описане внутрішнім оком. Якщо в цей момент ви перебуваєте за кермом, втручання в цей канал означає, що ви тепер бачите, як гармонують між собою новий великий диван і маленькі двомісні диванчики, але геть не помічаєте, що машина попереду гальмує. Ви просто не можете ефективно зосередитися на двох важливих речах одночасно.

Щоразу, коли ми намагаємося робити дві та більше справ одночасно, ми просто розподіляємо увагу й геть не думаємо про наслідки. Ось короткий перелік варіантів, якими багатозадачність спричиняє коротке замикання в нашому мозку.

1. Ваш мозок здатний обробити лише певну обмежену кількість інформації за певний проміжок часу. Розподіляйте його можливості так, як вам забажається, але ціною буде час та ефективність.

2. Що більше часу ви витратите на стороннє завдання, то менше у вас шансів повернутися до завдання, з якого ви починали. І таких незакінчених справ ставатиме дедалі більше.

3. Ви балансуєте між двома справами — і втрачаєте час, поки ваш мозок переключається на нове завдання. Мілісекунди додаються одна до одної. Дослідники порахували, що через неефективну багатозадачність людина в середньому витрачає 28 % робочого часу.

4. У хронічних мультитаскерів викривляється поняття про час, який треба витратити на певну роботу. Вони майже завжди вважають, що на конкретне завдання потрібно більше часу, ніж насправді.

5. Мультитаскери помиляються частіше, ніж ті, хто робить по завданню за раз. Вони часто приймають гірші рішення, адже віддають перевагу новій, а не старій інформації, у той час як стара інформація може бути ціннішою.

6. Мультитаскери частіше перебувають у стані стресу, який скорочує життя й забирає з нього щастя.

Ми знаємо, що багатозадачність призводить до помилок і стресу, заважає приймати правильні рішення — дослідження абсолютно чітко свідчать про це — але все одно продовжуємо намагатися робити декілька справ одночасно. Можливо, спокуса просто надто сильна. Ті, хто працює за комп’ютером, перемикаються між вікнами, перевіряють пошту й відкривають інші програми приблизно 37 разів на годину. Оточення, сповнене відволікаючих чинників, налаштовує нас постійно відволікатися. Або, можливо, це наркотик. Медіа-мультитаскери9 при переключенні відчувають нервове збудження — сплеск дофаміну — і це може викликати залежність. Без цього їм стає нудно. Хай там як, результат завжди один: багатозадачність сповільнює нас, і ми починаємо «тупити».

Зведені з розуму

У 2009 році репортер видання «Нью-Йорк Таймс» Метт Ріхтер отримав Пулітцерівську премію за розкриття національно важливої теми та серію статей («Зведені з розуму») про небезпеку розмов по мобільному телефону або смс-повідомлень за кермом. Він виявив, що відволікання водія — причина 16 % смертей у ДТП і приблизно половини мільйона травм щорічно. Навіть проста балаканина по телефону забирає 40 % уваги від дороги і, на диво, може впливати на людину так само, як впливає алкоголь. Докази були настільки незаперечні, що в багатьох штатах і муніципалітетах взагалі заборонили користуватися мобільним телефоном за кермом. У цьому є сенс. Усі ми грішимо цим час від часу, але на таку поведінку наших дітей-підлітків ніколи не закрили б очі. Одне повідомлення — і родинний позашляховик перетворюється в смертоносний двотонний таран. У багатозадачності є не один варіант нанести шкоду.

Ми знаємо, що коли на кону стоять життя, багатозадачність може бути навіть фатальною. Фактично, ми очікуємо, що пілоти й хірурги сконцентруються на роботі й відкладуть решту справ. Також ми очікуємо, що людину такої професії одразу ж повернуть до виконання завдання, якщо вона чинитиме інакше. Такі люди мусять бути повністю сконцентрованими — і ми не приймаємо жодних інших аргументів, не розуміємо жодних інших підходів. Але ось усі решта, тобто ми, живуть за іншими стандартами. Хіба ми не цінуємо свою роботу? Чи не сприймаємо її серйозно? Чому взагалі ми повинні толерувати багатозадачність, якщо зайняті своєю найбільш важливою справою? Якщо ми не робимо щодня коронарного шунтування, це не означає, що треба менше концентруватися на власному успіху або успіху інших. Ваша робота заслуговує на таку саму повагу. Зараз може здаватися, що це не так, але в остаточному підсумку виходить, що у вас не просто є робота, яку ви виконуєте, — у вас є справа, яка заслуговує відповідального ставлення. Подумайте ще ось про що. Якщо ми справді втрачаємо третину робочого дня через відволікання, які зрештою будуть втрати в контексті усієї нашої кар’єри? А кар’єри інших людей? А бізнесу? Коли ви почнете думати про це, можете дійти думки, що треба знайти шлях боротьби із цим, бо інакше можна просто занапастити власну кар’єру чи бізнес. Або гірше — занапастити чужу кар’єру чи бізнес.

Разом із тим, яку ціну ми платимо за відволікання в особистому житті? Письменник Дейв Креншо дуже влучно висловився: «Люди, поруч з якими ми живемо й працюємо, заслуговують на нашу цілковиту увагу. Якщо ми даємо людям лише частину уваги, шматок часу, якщо стрибаємо туди-сюди, — ціна цих стрибків вища, ніж просто витрачений час. Від них страждають наші стосунки». Щоразу, як я бачу за обіднім столиком пару, у якій одна людина прагне поспілкуватися, а інша щось набирає в телефоні під столом, я згадую цю просту істину.

Великі ідеї

1. Відволікатися — це природньо. Не картайте себе за відволікання. Відволікаються геть усі.

2. У багатозадачності є ціна. Багатозадачність веде до поганих рішень, болючих помилок і непотрібного стресу як на роботі, так і вдома.

3. Відволікання закладає бомбу в підвалини ваших результатів. Коли ви намагаєтеся одночасно робити надто багато справ, ви зрештою можете не зробити нічого добре. Визначте для себе, що просто зараз має найбільше значення, і приділіть цій справі всю свою увагу.

Якщо ви намагаєтеся використовувати в роботі принцип однієї справи, не ведіться на брехню про те, що дві справи одночасно — це добре. Є випадки, коли ви можете бути багатозадачним, але бути одночасно й ефективним — ні.

9 Люди, які одночасно дивляться ТБ, читають щось в Інтернеті, слухають радіо, говорять по телефону, читають друковану пресу тощо. Елементи можуть поєднуватися в будь-який спосіб. — Прим. перекл.

6. Дисципліноване життя

Це один з найрозповсюдженіших у нашій культурі міфів: самодисципліна.

Лео Бабаута

Існує така поширена думка, що успішна людина — це «дисциплінована людина», яка живе «дисциплінованим життям».

Це брехня.

Правда в тому, що дисципліни, яка в нас уже є, — достатньо. Потрібно просто трохи краще користуватися й управляти нею.

Усупереч переконанням більшості, успіх — це не марафон, що складається із дисциплінованих кроків. Аби досягти чогось, не потрібно бути дисциплінованим 24/7, витреновувати кожен крок і постійно все контролювати. Насправді, успіх — це забіг на коротку дистанцію, спринт, у якому дисципліна — це просто джерело енергії, завдяки якому ви можете сформувати звичку братися за роботу й виконувати її.

Коли ми мусимо щось зробити, але не робимо, ми часто кажемо: «Я просто маю бути дисциплінованішим». Насправді нам просто потрібна звичка робити це. І дисципліни потрібно рівно стільки, скільки знадобиться для формування цієї звички.

Слова «дисципліна» й «звичка» врешті-решт завжди з’являються в будь-якій дискусії про успіх. Вони різні за значенням, але складають потужний тандем у формуванні основи будь-якого досягнення: регулярно працювати над чимось, поки воно не почне регулярно працювати на вас. Коли ви дисциплінуєтеся, ви, по суті, тренуєтеся діяти в певний спосіб. Робіть це достатньо довго, і воно перетвориться на рутину — іншими словами, на звичку. Тож коли ви бачите людей, які видаються «дисциплінованими», ви насправді бачите людей, які сформували для себе низку звичок. Через це вони здаються «дисциплінованими», хоча насправді це не так. Дисциплінованих людей не існує.

Та й взагалі, кому це потрібно? Сама думка про шаблонну, відтреновану поведінку здається лячно-нереальною з одного боку й неймовірно нудною з іншого. Більшість людей зрештою доходять цієї думки, але не бачать альтернативи — тож покладають удвічі більше зусиль на досягнення неможливого або тихенько кидають спроби. Їх охоплює розпач, і зрештою вони просто змиряються.

Щоб бути успішним — не потрібно бути дисциплінованим. Насправді для досягнення успіху потрібно менше дисципліни, ніж ви думаєте, а причина проста: успіх приходить до тих, хто робить одну правильну справу, а не до тих, хто робить правильно геть усе.

Фокус у тому, щоб вибрати правильну звичку й знайти в собі достатньо дисципліни, аби закріпити її. Ось і все. Ось і вся потрібна дисципліна. Коли звичка стане частиною вашого життя, ви почнете виглядати дисциплінованим, хоча насправді не будете таким. Просто певна штука буде постійно працювати на вас, тому що ви до цього постійно працювали на неї. Ви будете людиною, яка створила потужну звичку за допомогою принципу селективної дисципліни.

Із селективною дисципліною все йде як по маслу

Олімпійський плавець Майкл Фелпс — ідеальний приклад дії селективної дисципліни. Коли в дитинстві хлопцю діагностували СДУГ, його дитсадковий вихователь сказав його мамі: «Майкл не може всидіти на одному місці. Він не вміє поводитися спокійно. ...У нього немає талантів. Ваш син ніколи ні на чому не зможе сконцентруватися». Боб Боуман, який тренував Майкла з 11-річного віку, розповідає, що хлопець провів багато часу на краю басейну біля будки рятівників — це було покарання за погану поведінку. Час від часу такі схильності виявлялися в нього й у дорослому житті.

Однак Майкл установив десятки світових рекордів. Він виграв шість золотих медалей і дві бронзові в Афінах у 2004 році, а в 2008 здобув рекордних вісім медалей у Пекіні, обійшовши легендарного Марка Спітца. 18 його золотих медалей — олімпійський рекорд в усіх видах спорту. До того, як він відклав свої захисні окуляри й пішов на пенсію, він виграв Олімпійські ігри 2012 року в Лондоні — загальна кількість його медалей збільшилася до 22, а сам він здобув статус найуспішнішого олімпійця за всю історію спорту. Один із журналістів якось сказав у розмові про Фелпса: «Якби він був країною, то за останні три Олімпіади зайняв би 12-те місце в рейтингу». Сьогодні його мама каже: «Майклова здатність до концентрації вражає мене». Боуман називає це «його найкращою рисою». Як так сталося? Як хлопчик, який «ніколи ні на чому не зможе сконцентруватися», зміг так багато досягти?

Фелпс став людиною селективної дисципліни.

З 14-річного віку й аж до Олімпійських ігор у Пекіні Фелпс тренувався 7 днів на тиждень, 365 днів на рік. Він зрозумів — тренування в неділю дають перед суперниками перевагу в 52 тренувальних дні. Щодня він проводив у воді до шести годин. «Уміння правильно спрямовувати енергію — одна з найсильніших його сторін», — казав Боуман. Не хочеться занадто все спрощувати, але можна без перебільшення сказати, що Фелпс спрямував усю свою енергію в один тип дисципліни, і вона допомогла сформувати одну звичку — щоденне плавання.

Винагорода за формування правильної звички доволі очевидна. Вона приводить вас до успіху, якого ви прагнете. Однак люди деколи випускають з уваги неймовірний подарунок долі: звичка спрощує життя. Життя стає легшим і простішим, адже ви знаєте, що саме ви повинні робити добре, і знаєте, що саме не повинні. Важливий факт: якщо ви дисциплінуєте себе у формуванні правильної звички, то можете собі дозволити бути менш дисциплінованим в інших сферах життя. Якщо ви займаєтеся правильною справою, вона звільняє вас від необхідності моніторити геть усе.

Майкл Фелпс знайшов себе у плаванні. І з часом те, до чого він себе дисциплінував, допомогло йому сформувати звичку, яка змінила його життя.

Шістдесят шість днів до «золотої середини»

Дисципліна і звичка. Якщо чесно, то більшість людей зазвичай не хочуть про них говорити. І хто може їх у цьому звинуватити? Я теж не можу. Ці слова малюють у голові картинки чогось складного й неприємного. Ці слова навіть читати виснажливо. Але є й хороші новини. Правильна дисципліна буде з вами надовго, а з новими звичками складно тільки спочатку. З часом слідувати вашій звичці стає дедалі легше. Це правда. Для підтримування звички потрібно набагато менше зусиль та енергії, ніж для формування (див. рис. 7).

Дисциплінуйте себе достатньо довго, щоб це перетворилося на звичку, і далі все стане інакшим. Зосередьтеся на одній звичці, зробіть її частиною свого життя — і ви зможете ефективно керувати рутиною, вона створюватиме набагато менше незручностей. Щось складне стає звичним, і звичка робить складне простим.

Тож як довго потрібно дисциплінувати себе? Відповідь на це питання є в дослідників з Університетського коледжу Лондона. У 2009 році вони задалися питанням: скільки часу потрібно для формування нової звички? Вони хотіли визначити момент, коли певний механізм поведінки стає автоматичним, тобто вкорінюється. Точку «автоматичність» визначили, коли показники ефективності сягнули 95 % при мінімумі потрібних для підтримання такого показника зусиль. Дослідники попросили студентів протягом певного часу робити вправи й сидіти на дієті та слідкували за результатами. Результати засвідчили: у середньому для формування нової звички потрібно 66 днів. Узагалі показники варіювалися від 18 до 254 днів, але 66 днів стали «золотою серединою» — для легших завдань у середньому потрібно було на декілька днів менше, для складних — на декілька днів більше. У групах із самодопомоги зазвичай говорять про 21 день, проте сучасна наука не підтримує цієї теорії. На формування нової звички потрібен час — тож не здавайтеся надто рано. Оберіть, до чого ви хотіли би привчити себе, а тоді дайте собі весь потрібний вам час і використайте всю можливу дисципліну, щоби звичка утворилася.

Австралійські дослідники Меґан Отен і Кен Ченґ навіть знайшли докази «ефекту ореолу» довкола утворення звички. Результати їхніх досліджень свідчать, що в студентів, які успішно виробили одну звичку, рівень стресу був нижчим, вони рідше робили імпульсивні покупки, краще харчувалися, споживали менше алкоголю, тютюну й кофеїну, рідше дивилися телевізор і навіть рідше мусили мити посуд. Для однієї звички підтримувати дисципліну доволі просто, і вам не просто стане легше робити щось одне — вам узагалі стане простіше жити. Ось чому ті, хто має правильні звички, живуть краще за інших. Вони регулярно роблять одну найважливішу справу, і в результаті решта справ також стають легшими.

Великі ідеї

1. Не будьте дисциплінованою людиною. Будьте людиною потужних звичок і застосовуйте селективну дисципліну, щоб набути їх.

2. Утворюйте одну звичку за раз. Успіх — питання послідовності дій, а не одного ривка. Насправді ні в кого не вистачить дисципліни виробляти більше за одну потужну звичку за раз. Суперуспішні люди взагалі не схожі на суперлюдей; вони просто використали принцип селективної дисципліни, щоб утворити декілька суттєвих звичок. По одній звичці. Щоразу.

3. Дайте кожній звичці достатньо часу. Дисциплінуйте себе достатньо довго, аби це перетворилося на рутину. У середньому формування звички потребує 66 днів. Коли звичка міцно закріпиться, ви можете далі працювати над нею, або ж маєте право почати працювати над іншою.

Якщо ви — це те, що ви постійно робите, тоді досягнення — це не ваші дії, а ваші звички, які ви можете викувати самі. Вам не потрібно шукати успіху. Приборкайте силу селективної дисципліни, щоб утворити правильну звичку, і неперевершені результати самі прийдуть до вас.

7. Сила волі завжди напоготові

Одіссей просив своїх матросів прив’язати його до щогли, коли вони пропливали повз спокусливих сирен, — він знав, наскільки слабкою буває сила волі.

Патриція Коен

Навіщо взагалі вам щось робити в складний спосіб? Навіщо бити по шару номер 810, навмисно проходити вузькою стежкою між скелею та прірвою або за власним бажанням працювати, якщо у вас одна рука прив’язана до спини? Ви не хочете цього робити. Проте більшість людей, поза власним бажанням, саме так і чинять щодня. Коли ми пов’язуємо успіх із силою волі й при цьому не розуміємо справжнього значення цього терміна, ми самі ведемо себе до невдачі. А цього робити не варто.

Є стара приказка, яку часто цитують, коли говорять про рішучість: «Аби було бажання, а можливості знайдуться». І вона, мабуть, збила зі шляху істинного стільки ж людей, скільком і допомогла. Вона злітає з язика й пролітає в голові так швидко, що рідко хто замислюється над її справжнім значенням. Ці слова часто сприймають як позначення єдиного джерела особистої сили і неправильно розуміють, уважаючи, що це розумно сформульований і абсолютно конкретний рецепт успіху. Але для того щоб воля працювала на повну потужність, потрібно дещо більше. Дорівняйте силу волі до сили характеру — і ви випустите з уваги інший, не менш важливий елемент: час. А він має критичне значення.

Більшу частину свого життя я не надто багато думав про силу волі. Проте коли ця тема спливала в голові — сама думка полонила мене. Здатність контролювати себе, визначати свої дії — доволі потужна ідея. Використайте її в тренуваннях, і це буде називатися дисципліною. Але робіть це просто тому, що ви так можете, — і це буде чиста сила. Сила волі.

Здавалося, це так просто. Варто розбудити силу волі — і успіх у мене в руках. Я ступив на свій шлях. На жаль, багато речей мені не стали в пригоді, адже шлях цей був коротким. Коли я спробував виставити силу волі проти своїх беззахисних цілей, мене швидко попустило одне усвідомлення: моя сила волі працює не завжди. У цю мить вона в мене є, у наступну — бах! — немає. Одного дня я взагалі не можу зібрати себе докупи, іншого — бум! — я здатний перевернути гори. Здавалося, моя сила волі приходить і йде так, ніби має власне життя. Творити успіх, базуючись на стабільній силі волі, яка з’являється на першу ж вимогу, не вийшло. Спочатку я подумав: що зі мною не так? Я невдаха? Очевидно, що так. Мабуть, у мені немає напору. Немає сили характеру. Немає внутрішньої стійкості. Зрештою, я зібрав себе в кулак, набрався рішучості, подвоїв зусилля — і дійшов принизливого висновку: сила волі не завжди приходить і не завжди напоготові. Якою потужною не була б моя мотивація, моя сила волі не сидить у куточку поряд, очікуючи моменту, коли знадобиться мені, і готова в будь-яку мить кинутися на підтримку моїх бажань. Я був приголомшений. Я вважав, що моя сила волі завжди зі мною. Що я просто можу скористатися нею, коли мені це потрібно, щоб отримати будь-що бажане. Я помилявся.

Сила волі, що з’являється, коли потрібно, — це брехня.

Більшість людей погодяться, що сила волі грає свою роль, але багато з них можуть не розуміти до кінця, наскільки вона критична для нашого успіху. Її важливість у нашому житті відкрив один дуже незвичайний дослідницький проект.

Муки дитини

У пізніх 1960-х і ранніх 1970-х роках дослідник Вальтер Мішель почав методично мучити чотирирічних дітей з дитсадка Стенфордського університету. Батьки віддали на брутальний проект понад п’ять сотень власних дітей — і потім разом з мільйонами інших людей хапалися за животи, коли дивилися на відео, як корчаться й страждають нещасні діти. Диявольський експеримент називався «Зефірний тест». І це був цікавий спосіб більше дізнатися про силу волі.

Дітям пропонували один із трьох видів солодощів — рогалик, цукерку чи сумнозвісний тепер уже зефір. Їм говорили, що дослідник відійде, і якщо дитина зачекає 15 хвилин, поки він повернеться, їй дадуть другий смаколик. Одне зараз, або ж два — потім. (Мішель зрозумів, що це добрий тест, коли декілька дітей перехотіли брати участь, щойно почули основні правила).

Коли діти лишалися наодинці із зефіркою, яку не можна було їсти, вони використовували всі можливі способи витримати потрібний час: від закритих очей, видраного власного волосся й відвертання — до ходіння довкола зефірки, нюхання й навіть погладжування. У середньому дітям вдавалося протриматися менше трьох хвилин. І лише троє з десяти спромоглися відкласти задоволення й дочекатися дослідника. Було доволі очевидно, що в більшості дітей бракувало на це духу. Бракувало сили волі.

Тоді ніхто й думки не припускав, що результати «зефірного тесту» можуть бути якось пов’язані з майбутнім успіхом чи невдачами дитини. Ця здогадка прийшла сама собою. Три дочки Мішеля ходили до цього дитсадка. У наступні кілька років, коли він запитував у них про однокласників, які брали участь в експерименті, Мішель поступово почав помічати певну залежність. Діти, які тоді успішно дочекалися свого зефіру, училися краще. Набагато краще.

У 1981 році Мішель почав систематично відслідковувати їхні результати. Він надсилав запити на табелі, робив записи, надсилав їм листи з опитуваннями. Дослідник намагався оцінити їхній відносний академічний і соціальний прогрес. Його здогадка виявилася правдою: сила волі або здатність відкласти задоволення були потужним індикатором майбутнього успіху. За наступні 30 з надлишком років Мішель і його колеги опублікували численну кількість праць про порівняно кращі показники тих, хто впорався з відкладанням. Успіх в експерименті передував кращим загальним академічним досягненням, за тестом схоластичних здібностей ці діти в середньому набирали на 210 балів більше за однолітків, їхня самооцінка була вищою, їм легше було впоратися зі стресом. Водночас ті, хто не зміг перебороти себе, були на 30 % більше схильними до надлишкової ваги, а пізніше — наркозалежності. Коли мама говорила вам, що «все приходить до того, хто вміє чекати», вона не жартувала.

Сила волі настільки важлива, що ефективне її використання має бути в пріоритеті. На жаль, вона не з’являється на вимогу, тож для того щоб користуватися нею, слід уміти управляти. Так само, як у приказках «хто встиг, той і з’їв» і «хапай, Петре, доки тепле», ви матимете силу волі, якщо правильно обиратимете час для її використання. Коли є бажання — спосіб знаходиться. І хоча характер — важлива частина сили волі, ключ до її приборкування — правильне користування.

Поновлювана енергія

Уявіть силу волі у вигляді значка батареї на екрані мобільного телефона. Щоранку її заряд повний. Протягом дня він зменшується щоразу, як ви використовуєте її. І поки колір ще зелений, ви можете приймати рішення; коли зрештою він стає червоним — усе. У сили волі обмежений заряд, але під час відпочинку він поновлюється. Це обмежений, але поновлюваний ресурс. Через ліміт запасу ви одночасно і у виграші, і в програші: виграшна ситуація, у якій ви користуєтеся своєю силою волі, призводить до програшної, коли ваших запасів уже не вистачає. Один складний день «на полі бою» — і спокуса чимось перекусити пізно ввечері зведе нанівець усю вашу дієту.

Ніхто не стане сперечатися, що з обмеженими ресурсами треба правильно поводитися, але ми досі не можемо визнати, що сила волі — один з таких ресурсів. Ми живемо так, ніби наші запаси сили волі нескінченні. У результаті не вважаємо її за особистий ресурс, яким треба правильно користуватися, як-от їжа, наприклад, чи сон. І відтак регулярно опиняємося в неприємних ситуаціях, де сила волі покидає нас тоді, коли найбільше потрібна.

Усю обмеженість сили волі добре демонструє дослідження професора Стенфордського університету Баба Шефа. Він об’єднав 165 студентів-бакалаврів у дві групи й попросив одну групу запам’ятати двозначне число, а другу — семизначне. Обидва завдання були під силу будь-якому студентові із середніми когнітивними здібностями, і в них було стільки часу, скільки потрібно. Коли студенти були готові, вони йшли в сусідню кімнату, де мали пригадати число. По дорозі їм пропонували гостинець за участь у дослідженні. Вони мусили обрати між шоколадним тортом і фруктовим салатом — задоволення з відтінком провини або ж смачний перекус без шкоди для здоров’я. І ось воно: студенти, які мали запам’ятати число із семи цифр, удвічі частіше обирали торт. Маленького додаткового навантаження було достатньо, щоб їхній вибір перестав бути раціональним.

Висновки шокують. Що більше ми використовуємо свій розум — то менше в нас лишається інтелектуальних сил. Сила волі — наче м’яз, що швидко скорочується. Він так само швидко втомлюється й потребує перерви. Він неймовірно міцний, але геть не витривалий. Кетлін Вос у 2009 році писала в статті для журналу «Превеншн» (Prevention): «Сила волі — те саме, що пальне у вашому авто... Коли ви протидієте якомусь бажанню, ви використовуєте певну кількість своєї сили. Що довше ви протидієте — то менше пального лишається у вашому баку, аж поки він зовсім не стане пустим». Фактично, п’ять маленьких циферок — це все, що потрібно, аби спустошити бак нашої сили волі.

Процес прийняття рішень витягає з нас рештки сили волі. Але те, що ми їмо, також грає важливу роль для рівня цієї сили.

Пожива для розуму

Мозок — це лише 1/50 нашого тіла, але він споживає неймовірну кількість калорій — 1/5 від усього об’єму, що спалюється для отримання енергії. За аналогією з витратами палива, якби ваш мозок був автомобілем — це був би Хаммер. Більшість свідомої активності відбувається у префронтальній корі, частині мозку, яка відповідає за концентрацію, короткострокову пам’ять, вирішення проблем і контроль імпульсів. Це основа того, що робить нас людьми, центр самоконтролю й сили волі.

Ось вам цікавий факт. Наш мозок дуже активно послуговується принципом «останнього обслуговувати першим». Ті його частини, що розвинулися останніми, будуть першими страждати, якщо ресурсів буде недостатньо. Більш старі й розвинуті частини (як ті, що відповідають за регулярне дихання або нервові реакції), живляться речовинами з крові, і з ними нічого не станеться, якщо ви пропустите обід. Але префронтальна кора відчуває ці зміни. На жаль, у контексті розвитку людського тіла ця частина — відносно молода, і коли мова йде про харчування, вона поводиться, наче слабка маленька тваринка.

Значення цього демонструють перспективні дослідження. У 2007 році видання «Психологія особистості і соціальна психологія» (Journal of Personality and Social Psychology) опублікувало статтю, у якій розповідається про дев’ять не пов’язаних між собою досліджень упливу харчування на силу волі. В одному з них дослідники давали завдання двом групам учасників: одні мусили користуватися силою волі, інші — ні.

Перед кожним завданням і після нього дослідники вимірювали рівень цукру в крові учасників. У тих, кому для завдання потрібна була сила волі, рівень глюкози у крові помітно падав. Наступні дослідження показали вплив рівня цукру в крові на продуктивність.

Дві групи учасників спочатку виконували одне завдання із залученням сили волі, одразу після нього — інше. Між цими завданнями одній групі давали склянку лимонаду «Кул-айд» (Kool-Aid), підсолодженого справжнім цукром, а іншій — плацебо, лимонад із замінником цукру. Група із плацебо зробила в другому тесті удвічі більше помилок, ніж ті, хто пив лимонад із цукром.

У результаті дослідження виявилося, що сила волі — це розумовий м’яз, і він не відновлюється швидко. Якщо ви користуєтеся ним в одному завданні, у вас буде менше сил для виконання наступного, якщо ви не поповните свій бак. Аби працювати якнайкраще, ми буквально повинні годувати свій мозок. І тепер можна геть інакше подивитися на старий вислів «пожива для розуму». Їжа, яка протягом довгого періоду стабільно постачає нам цукор для крові — комплексні вуглеводи та протеїни, наприклад, — стає паливом для прийняття рішень людьми, які багато досягають. Це буквальне підтвердження афоризму: «Ти те, що ти їси».

Засудження за замовчуванням

Один із найскладніших викликів, які кидає нам життя, — наша схильність «відкочуватися» до стандартних налаштувань, коли нам бракує сили волі. Творчий підхід до дослідження цього явища продемонстрували дослідники Джонатан Левав із Вищої школи бізнесу Стенфордського університету в Каліфорнії разом із Ліорою Аунейм-Пессо й Шаєм Дензіґером з університету імені Бен-Ґуріона. Вони пильно придивилися до впливу сили волі на ізраїльську систему дострокового звільнення ув’язнених.

Дослідники проаналізували 1112 слухань комісії з умовно-дострокового звільнення з вісьмома різними суддями, що відбувалися протягом 10 місяців (а це лише 40 % усіх запитів на умовно-дострокове звільнення в Ізраїлі за той період). Темп слухань просто виснажує. Судді вислуховують аргументи й приймають рішення за шість хвилин 14–35 разів на день. У них тільки дві перерви на відпочинок і перезавантаження: ранковий перекус і пізній обід. Уплив такого графіку вражає й дивує водночас: уранці й після кожної перерви шанси в’язня на звільнення ростуть до 65 %, а до кінця кожного періоду часу падають майже до нуля (див. рис. 8).

Скоріше за все, такі результати пов’язані з постійною необхідністю приймати рішення. Ці рішення мають велике значення і для ув’язнених, і для соціуму загалом. Високі ставки й цілоденний промисловий ритм потребують максимальної концентрації. Коли запаси енергії закінчуються, судді підсвідомо переключаються на «режим за замовчуванням», і це не грає на руку надіям в’язнів. За замовчуванням вирок суддів — відмова. Якщо в них є сумніви, а запасів сили волі замало, вони працюють тільки в такому режимі.

І якщо ви не будете обережними — можете й самі стати в’язнями своїх стандартних налаштувань.

Ми всі повертаємося до них, коли закінчуються запаси сили волі. Звідси питання: які ж ці стандартні налаштування? Якщо ваша сила волі на мінімумі, ви купите кілограм моркви чи пачку чіпсів? Ви повністю сконцентруєтеся на роботі чи будь-яка дрібниця зможе вас відволікти? Якщо ви робите найважливішу роботу в момент, коли сила волі дає тріщину, стандартні налаштування визначають рівень ваших досягнень. Найчастіше цей рівень — середній.

Дайте силі волі робочі години

Сила волі покидає нас не тому, що ми думаємо про неї, а якраз тому, що не думаємо. Ми не зважаємо на те, що вона може з’являтися й зникати — і вона робить якраз останнє. Якщо ми не будемо щодня докладати зусиль до її захисту, матимемо відсутність волі й брак способів. І якщо так ми хочемо досягти успіху — то нічого не вийде.

Поміркуйте. У сили волі є певна градація, власне, сили. Індикатор заряду батареї змінюється з зеленого на червоний — так само в нас є сила волі, але не існує сили «не-волі». Більшість людей намагаються робити найважливіші справи силою «не-волі» й навіть не усвідомлюють, чому їм усе так важко дається. Коли ми не думаємо про те, що ресурс прийняття рішень має межі, коли ми не лишаємо потрібної кількості цього ресурсу для найважливіших справ, коли ми не підзаряджаємо свою батарею (а індикатор уже світиться червоним) — ми, певно, ідемо до успіху найскладнішим зі шляхів.

Тож як змусити вашу силу волі працювати? Думайте про неї. Приділяйте їй увагу. Поважайте її. Поставте найважливіші справи в пріоритет і робіть їх, коли рівень сили волі найвищий. Іншими словами, визначте для неї робочі години. Вона заслуговує на це.

Заряд вашої сили волі зменшують:

• утворення нових звичок;

• фільтрування відволікаючих чинників;

• протистояння спокусам;

• приборкування емоцій;

• стримування агресії;

• пригнічення імпульсів;

• проходження тестувань;

• прагнення вразити інших;

• боротьба зі страхом;

• заняття тим, що вам не подобається;

• заняття тим, що приносить результат не одразу, а через певний проміжок часу.

Ми не розуміємо цього, але кожного дня ми робимо абсолютно все, що послаблює нашу силу волі. Вона вичерпується, коли ми приймаємо рішення, щоби сконцентруватися, стримуємо свої почуття й імпульси чи коригуємо поведінку в ім’я мети. Це все одно, що взяти льодоруб і пробити діру в бензопроводі. Наша сила волі дуже швидко розіллється скрізь, а для найважливішої роботи її не залишиться зовсім. Тож сила волі потребує управління — так само, як будь-який інший скінченний, але життєво важливий ресурс.

Коли мова йде про силу волі, найважливіше — це обрати правильний час. Вам потрібен увесь її потенціал на роботу над найважливішою справою, аби ви були певні: під час цієї роботи ніщо не зможе відволікти або завадити вам.

Рештки сили волі вам знадобляться на решту дня, щоб ви могли прийняти правильні рішення щодо результатів своєї роботи. Це вся сила волі, яка знадобиться вам для успіху. Тож, якщо хочете отримувати від кожного дня найбільше, робіть найважливішу справу — вашу одну справу — від самого ранку, поки заряд сили волі не впав. Протягом дня ви будете дедалі менше здатними контролювати себе. Робіть найважливіше зранку, коли у вас найбільше сил.

Великі ідеї

1. Не переоцінюйте своєї сили волі. Щодня у вас є обмежений запас сили волі. Визначте найважливіше, і нехай більшість ваших запасів сили волі будуть спрямовані на цю справу.

2. Слідкуйте за рівнем пального. Потрібен повний бак, аби сила волі працювала на повну. Не дозволяйте собі йти на компроміс із важливим, тому що ваш мозок недоїдає. Харчуйтеся правильно й регулярно.

3. Визначте час для роботи. Кожен день починайте з роботи над найважливішим — зранку ваша воля найсильніша. Сила волі на максимумі — отже, максимальний успіх.

Не треба боротися із силою волі. Плануйте свій день згідно з її графіком роботи й дайте їй зробити свій внесок у ваше життя. Може, сила волі й не завжди напоготові, але якщо ви використовуєте її передусім для найважливіших справ — вона ніколи вас не підставить.

10 У більярді гравець, який б’є по шару номер 8, пропускає наступний хід.

8. Життя в рівновазі

Правда в тому, що баланс — це фантазія, недосяжний ідеал, повітряний замок. Спроби балансувати між роботою та особистим життям у тому вигляді, у якому ми звикли уявляти їх, — це не просто безнадійна справа. Це справа, яка зробить вам боляче і зруйнує вас ізсередини.

Кейс Хаммондс

Ні в чому й ніколи не буває абсолютної рівноваги. Ні в чому. Може, це й не помітно, але те, що заведено вважати станом рівноваги, насправді є дещо іншим — процесом балансування. Термін «баланс» найчастіше використовують як іменник, але в житті це дія. Баланс вважають за мету, якої можна досягти, але насправді це постійний процес. «Збалансоване життя» — міф, оманлива концепція, яку люди часто вважають за гідну уваги й зусиль мету, хоча варто було б зупинитися й замислитися над справжнім значенням цих слів. Я хочу, щоб ви подумали над ним. Хочу, щоб ви зрозуміли його. Хочу, щоб ви відмовилися від цієї мети.

Життя в рівновазі — це брехня.

Ідея рівноваги — це якраз-таки ідея. У філософії є поняття «золота середина» — точка між полярно протилежними екстремами (крайнощами), концепт, який використовують на позначення точки зору між двома опонентами, протилежними між собою, яка набагато краща за одну й іншу полярність. Це чудова, але абсолютно непрактична ідея. Це ідеалістично, не реалістично. Балансу не існує.

У це складно повірити і ще складніше прийняти це — адже найчастіше люди довкола ниють саме на тему «Мені потрібен баланс». Це загальна мантра на те, чого більшості з нас бракує в житті. Ми так часто чуємо про баланс, що вже автоматично вважаємо його тим, що нам треба знайти. Це неправильно. Мета, значення, значущість — ось поняття, які позначають успішне життя. Займіться пошуком цих речей — так ви абсолютно точно внесете баланс у своє життя, адже лінії ваших пріоритетів беззаперечно перетнуться й утворять невидиму середину. Процес проживання повноцінного життя, у якому ви займаєтеся важливими для вас речами — це і є процес балансування. Надзвичайні результати вимагають концентрації уваги й часу. Приділити час одній справі означає забрати його в іншої. Ось чому баланс неможливий.

Походження міфу

В історії людства баланс — це абсолютно новий привілей. Тисячі років самою сутністю життя була робота. Якщо ви не працювали — не полювали, не збирали врожай, не вирощували худобу — ваше життя не могло тривати довго. Але все змінилося. У книзі біолога Джареда Даймонда під назвою «Зброя, мікроби і харч: витоки нерівностей між народами»11, за яку він отримав Пулітцерівську премію, описано, як завдяки надлишку їжі, який виник у результаті функціонування фермерських суспільств, зрештою розвинулося поняття професійної спеціалізації. «Двадцять тисяч років тому всі жителі планети займалися полюванням і збиральництвом; тепер ми або самі стаємо фермерами, або харчуємося завдяки фермерам». Зникла необхідність шукати продовольство чи вирощувати їжу — і люди отримали можливість стати вченими чи ремісниками. Одні працювали, щоб на столах, які майструють інші, була їжа.

Спочатку всі люди працювали відповідно до власних потреб і амбіцій. Коваль не мусив сидіти на кузні до п’ятої вечора — він міг іти додому, щойно підкує коня. У ХІХ ст. прийшла індустріалізація, і вперше в історії багато людей почали працювати на інших людей. З’явилися нестерпні боси, графіки на рік уперед і штучно освітлені фабрики, де не грали ролі ні світанок, ні захід сонця. Як наслідок, ХХ століття ми зустріли масштабними стихійними заворушеннями за права працівників і лімітування робочого часу.

Проте термін «баланс між життям і роботою» з’явився лише в 1980-х роках, коли до армії працюючих людей долучилася половина заміжніх жінок. Перефразовуючи слова з передмови до книжки 2005 року «Спільне життя і окрема робота: працюючі родини та баланс життя і роботи» автора Ральфа Ґоморі, ми перейшли від родини, де є годувальник і домогосподарка, до родини, у якій два годувальники й ніхто не стежить за домом. Спитайте кого завгодно — вам скажуть, на кого звалилася додаткова робота. Однак у 90-х роках слово «баланс» почало звучати і з чоловічих вуст. «Лексіс Нексіс» (Lexis Nexis)12 дослідили 100 найпопулярніших газет і журналів по всьому світові й виявили, що кількість статей на цю тему суттєво зросла: з 1986 по 1996 рік вийшло 32 статті про баланс, а лише в 2007 році — 1674 (див. рис. 9).

Мабуть, розвиток технологій і посилення переконань у тому, що в наших життях чогось не вистачає, ідуть пліч-о-пліч не просто так.

Підкорення космосу й зниклі кордони зроблять свою справу. Ідея балансу життя та роботи вкорінилася й міцно засіла в наших думках і уяві.

Серединка на половинку

Прагнення до рівноваги можна зрозуміти. Якщо людина досягла рівноваги — їй на все вистачає часу і все потрібне вона робить вчасно. Це звучить так привабливо, що від самої думки про це нам стає спокійно й легко. Це відчуття спокою таке реальне, що нам здається, ніби все в житті так і задумано. Але це не так.

Якщо ви вважаєте, що точка балансу — це точка посередині між чимось і чимось, то дисбаланс — це, відповідно, будь-яка інша точка. Відійдіть від середини достатньо далеко, і ви опинитеся в екстремальній точці. Проблема з тією точкою посередині в тому, що в ній ви не можете зобов’язати себе приділяти чомусь більше часу. Якщо ви намагаєтеся робити абсолютно все, ви «обраховуєте» кожну зі справ і, зрештою, нічого не робите вчасно.

Часом це нормально, часом — ні. Розуміти, коли варто дотримуватися золотої середини, а коли екстремальних точок — це сутність справжньої життєвої мудрості. Надзвичайних результатів можна досягти саме в такий спосіб — постійно укладати угоду із власним часом.

Причина, з якої тримати баланс не завжди добре — у точці рівноваги не буває магії. Магія стається, коли ви йдете до екстрем. Дилема в тому, що саме на крайніх точках ви стикаєтеся зі справжніми випробуваннями. І ми розуміємо, що успіх ховається десь там, але не знаємо, що робити зі своїм життям, щоб ця схема працювала.

Якщо ми забагато працюємо, наше особисте життя неминуче страждає. Ми стаємо жертвами переконання, що багато роботи — це шляхетно, і водночас несправедливо звинувачуємо роботу, говорячи: «У мене немає життя». Часто все якраз навпаки. Навіть якщо робота не заважає нам, наше життя може бути сповненим зобов’язань, через які ми знову приходимо до того самого висновку: «У мене немає життя». А інколи нас атакують з обох боків. Є люди, від яких постійно забагато вимагають і на професійній, і на особистій ниві, і від цього страждають обидві сфери. Поразка неминуча. І ми знову заявляємо: «У мене немає життя!».

І спроби тримати баланс, і орієнтація на крайні точки — суть одна. Ви живете за принципом «серединка на половинку», і це відбувається геть увесь час.

Час нікого не чекає

Дружина якось розповіла мені історію своєї подруги. Вона була дочкою вчительки й фермера. Усе життя батьки економили, заощаджували, намагалися витрачати якнайменше — хотіли зібрати грошей, щоб у старості можна було подорожувати. Подруга з любов’ю згадує їхні з мамою поїздки на шопінг — вони їхали на фабрику тканин, і мама скуповувала тканини й викройки. Мама казала, що буде подорожувати в цьому одязі, коли постаріє.

Вона так і не дожила до пенсійного віку. В останній рік роботи вчителем вона захворіла на рак і померла. Тато так і не зміг торкнутися тих грошей, які вони зекономили, — це були «їхні» гроші, а витратити їх разом вони вже не могли. Коли він помер, і подруга моєї дружини приїхала прибрати в батьківському будинку, у шафі вона знайшла купу тканин і викрійок. Тато так і не викинув їх. Не зміг. Вони надто багато значили. Ті пакети були заважкі, адже були наповнені невиконаними обіцянками.

Час нікого не чекає. Щойно ви дійдете до крайньої точки — процес відкладання стане вашим постійним супутником.

Я знав одного успішного бізнесмена. Він часто засиджувався на роботі й працював на вихідних — був цілком переконаний, що робить це заради родини. Одного дня він завершить усі справи, і вони скуштують всі плоди його праці, будуть проводити разом час, подорожувати й робити разом усе те, чого раніше не робили. Після багатьох років роботи над розвитком компанії він продав її і був готовий обговорити, чим йому займатися далі. Я спитав, як у нього справи, і він гордо заявив, що все гаразд. «Коли я будував свій бізнес, мене не бувало вдома і я рідко бачив родину. Тож тепер ми всі разом поїхали у відпустку — я наздоганяю втрачений час. Розумієш мене? У мене тепер є час і гроші, і я можу наздогнати всі ті роки».

Ви справді думаєте, що зможете «наздогнати» казку на ніч для своєї дитини або її день народження? Хіба вечірка для п’ятирічної дитини та її уявних друзів — те саме, що вечеря з підлітком і його друзями зі старшої школи? Хіба немає різниці між дорослим, який приходить на футбольну гру до свого маленького сина, і дорослим, який приходить на гру дорослого сина? Ви серйозно вважаєте, що можете укласти угоду з Богом, час зупиниться, і всі важливі моменти зачекають, доки ви знайдете на них час?

Якщо ви за одним гральним столом із часом, може статися так, що ви не зможете розплатитися за власною ставкою. Навіть якщо ви впевнені у виграші — переконайтеся, що зможете пережити програш.

Якщо ви граєтеся з часом — ви лізете в кролячу нору, з якої немає виходу. Якщо ви вірите в ті брехні — вони шкодять вам, вони переконують, що ви мусите робити те, що насправді робити не мусите, і не мусите — те, що мусите. Принцип «серединка на половинку» може зруйнувати ваше життя, як ніщо інше. Не можна ігнорувати неминучість плину часу.

Тож якщо баланс — брехня, то що ж вам потрібно? Противага.

Замініть слово «рівновага» на «противага». Те, на що це зверне вашу увагу, і буде мати значення. Те, що зазвичай вважають збалансованим, насправді просто добре врівноважене. Класичний приклад — балерина. Коли балерина підіймається на пуанти, вона здається невагомою, ніби легшою за повітря — просто уособлення ідеї балансу й грації. Але якщо придивитися, — можна побачити, як швидко вібрує кінчик її пуанта і як точно ці вібрації регулюють її рівновагу. Якщо добре щось урівноважити — виникне ілюзія балансу.

Урівноваження: надовго чи ні?

Коли ми кажемо, що в нашому житті не вистачає балансу, ми зазвичай маємо на увазі, що в нас не виходить жити відповідно до наших пріоритетів — тобто важливих для нас речей. Проблема в тому, що коли ви концентруєтеся на чомусь справді важливому — якійсь частині вашого життя неминуче бракуватиме уваги. Як сильно ви не старалися б, наприкінці вашого дня, тижня, місяця, року, життя завжди залишатиметься щось, чого ви не встигли. Намагатися встигнути все — це дурість. Коли ви завершите найважливіші справи, у вас усе одно залишиться відчуття незавершеності — відчуття відсутності балансу. Не зробити чогось — обов’язкова умова неперевершених результатів. Але ви не можете не робити геть нічого, і ось тут вступає в силу закон урівноваження. Ідея врівноваження така: не заходьте так далеко, щоб уже не можна було розгледіти шлях назад, і не залишайтеся в тій точці так надовго, щоб уже не було куди повертатися.

Це дуже важливо. На волосинці може висіти ваше життя. Результати дослідження 7100 британських держслужбовців, яке тривало 11 років, свідчать: звичка постійно затримуватися на роботі смертельно небезпечна. Дослідники довели: люди, які працюють понад 11 годин на добу (55 годин на тиждень), на 67 % більше ризикують отримати інфаркт. Урівноваження не просто допомагає більше радіти життю — воно потрібне для того, щоб ваше життя було справді хорошим.

Існує два типи системи противаг: балансування між життям і роботою, і балансування в межах того й іншого. У світі професійного успіху важливо не те, наскільки ви перепрацьовуєте. Ключовий інгредієнт — сконцентровуватися на роботі час від часу. Ви повинні вибрати щось найбільш важливе й віддавати цьому весь потрібний час, щоб досягти неперевершених результатів. А для цього треба внести повний дисбаланс у план роботи над іншими робочими питаннями, і тільки інколи врівноважувати плани, аби розібратися із цими питаннями. Для вашого життя найважливіший елемент — це свідоме осмислення. Свідоме осмислення духу й тіла, свідоме осмислення родини й друзів, свідоме осмислення особистих потреб — не можна жертвувати жодним із цих елементів, якщо ви хочете «мати життя», відповідно, не можна жертвувати всім цим заради роботи або чимось одним заради іншого. Ви можете швидко переключатися з одного на інше або навіть у чомусь об’єднувати їх, але довго ігнорувати будь-що з цього списку — ні. Ваше життя потребує дуже уважного врівноваження.

Вносити дисбаланс чи ні — це й не питання, чесно кажучи. Питання ось у чому: «Надовго чи ні?». В особистому житті перехиляйте ваги ненадовго, уникайте варіантів, у яких усе буде перебувати в стані дисбалансу тривалий час. Якщо одна сторона ваг підніметься ненадовго — ви все одно матимете зв’язок з усіма важливими для вас частинами життя й зможете все залагодити. У професійному житті змиріться з думкою, що для неперевершених результатів, можливо, треба буде тривалий час перебувати в незбалансованому стані. Такий тривалий дисбаланс дозволить вам сконцентруватися на найважливіших справах, навіть за рахунок інших, менш пріоритетних. В особистому житті не можна залишати «хвости». На роботі — необхідно.

Джеймс Паттерсон у своїй книзі «Щоденник Сюзанни для Ніколаса» майстерно підкреслює, як саме розподіляються наші пріоритети, коли треба збалансувати роботу й особисте життя: «Уявіть, що життя — це гра, у якій вам потрібно жонглювати п’ятьма кульками. Ці кульки — робота, родина, здоров’я, друзі й чесність. І ви постійно тримаєте їх усі в повітрі. Але в якийсь момент ви розумієте, що робота — це м’ячик-пострибунчик. Якщо ви його впустите — він підстрибне назад. Чотири інші кульки — родина, здоров’я, друзі й чесність — скляні. Якщо якась із них упаде, на ній неминуче з’являться подряпини, тріщини, а найгірше, що вона може навіть розбитися».

Життя — це процес балансування

Питання балансу — це, насправді, питання пріоритетів. Якщо ви зміните термінологію й почнете називати баланс пріоритезацією, вам стане легше приймати рішення, і двері до зміни долі прочиняться перед вами. Для того щоб досягти неперевершених результатів, потрібно встановити пріоритети й діяти згідно з ними. І ви неодмінно відійдете від точки рівноваги, якщо будете діяти відповідно до своїх пріоритетів і приділяти одним справам більше часу, ніж іншим. У такому випадку перед вами більше не стоятиме завдання не порушити балансу — адже, фактично, саме це ви й повинні будете зробити. Завдання буде інше: стояти за свої пріоритети якомога довше. Щоб робочі пріоритети не турбували вас поза роботою, чітко визначте своє головне робоче завдання й виконайте його. А тоді йдіть додому й чітко визначте головні завдання там — аби потім ви могли з чистими думками повернутися до роботи.

Працюйте, коли потрібно працювати, і розважайтеся, коли потрібно розважатися. Ви йдете по доволі незвичному канату, але лише так можна правильно врівноважити власні пріоритети.

Великі ідеї

1. Уявляйте життя як дві чаші на вагах. Розділіть роботу й особисте життя та розкладіть їх у різні чаші — не для того, щоб їх відокремити, а для того, щоб урівноважити. І в кожній з них будуть власні цілі й підходи, які будуть урівноважуватися між собою.

2. Урівноважте вашу чашу роботи. Думайте про неї, як про вміння чи знання, яке потрібно довести до ідеального. Відтак ви непропорційно розподілите час і віддасте перевагу одній справі. Це повністю виведе з рівноваги ваш робочий день, тиждень, місяць і рік. Ваше робоче життя поділиться на дві категорії: найважливіше й усе решта. Треба дійти до крайньої точки з найважливішим і спокійно сприймати все, що відбувається з рештою справ. Це потрібно, аби досягти професійного успіху.

3. Урівноважте чашу особистого життя. Визнайте: ваше життя насправді складається з багатьох елементів, і кожний потребує власного мінімуму уваги, аби ви могли сказати, що у вас «є життя». Якщо якийсь із елементів зникне — ви це відчуєте. Тому потрібно постійно свідомо осмислювати те, що відбувається. Не можна надовго випадати з життя, не врівноваживши ці елементи так, щоб вони лишалися активною частиною вашого життя. Це потрібно для того, щоб ви й далі були задоволені вашим особистим життям.

Почніть вести врівноважене життя. Нехай правильні речі тягнуть на себе ковдру, коли це потрібно. Беріться за все інше, коли на це буде час.

Видатне життя — це процес урівноваження.

11 Джаред Даймонд. Зброя, мікроби і харч: витоки нерівностей між народами / Переклад з англійської Тараса Цимбала. — К.: «Ніка-Центр», 2009. — 488 с.

12 Американська компанія, що працює у сфері інформаційних послуг. — Прим. перекл.

9. Що більше — то гірше

Досягти мети нам заважають не перешкоди, а зрозумілий шлях до меншої мети.

Роберт Бролт

Злий великий вовк. Великий злий Джон. І в народних казках, і в народних піснях — скрізь одна й та сама теза: велике й погане йдуть пліч-о-пліч. Це така популярна тема, що багато людей взагалі вважають ці поняття синонімами. Це неправильно. Велике може бути поганим, і погане може бути великим, але це різні поняття. Відмінні за своєю сутністю.

Велика можливість краща за маленьку, але маленька проблема краща за велику. Інколи ви хочете, щоб під новорічною ялинкою вашим був найбільший подарунок, а інколи — щоб найменший. Доволі часто все, що вам треба, — це сильно посміятися чи багато поплакати, а деколи свою справу роблять усмішка й кілька сльозинок. Велике й погане більше не пов’язані між собою — так само, як і маленьке й велике.

Люди кажуть, що більше — то гірше. Це неправда.

Це, мабуть, найгірша з усіх неправд, адже якщо ви боїтеся великого успіху — ви або уникатимете його, або будете організовувати диверсію власним зусиллям досягти його.

Хто боїться великих досягнень?

Використайте слова «великі» й «результати» в одному реченні — і побачите, яка значна кількість людей узагалі їх не приймає. Поєднайте слово «великі» зі словом «результати» — і людям одразу подумається важко, складно, потребує багато часу. Цього складно досягти і з цим складно, навіть коли вже все зробив, — усе це досить добре передає те, про що вони думають. Тиск і страх — ось, що вони відчувають. Люди невідомо чому вважають, що великий успіх веде за собою страшенний тиск і стрес, і якщо вони будуть переслідувати таку мету — вона вкраде в них не тільки родину й друзів, а й здоров’я, врешті-решт. Вони не певні, що взагалі мають право досягти чогось великого, вони бояться того, що може статися, якщо вони спробують і швидко опустять руки, і голова їм іде обертом від самої думки про успіх — вони одразу починають сумніватися тому, що в них стане клепки для досягнення висот.

Усе це робить саму ідею досягнення чогось великого «не-мічною» — такою, що нічого не може. Нехай це буде називатися словом мегафобія — ірраціональний страх усього великого.

Коли ми пов’язуємо поняття великого й поганого, ми ініціюємо процес «боязкого мислення». Здається, що безпечніше буде брати нижче. Здається, що розважливіше буде лишатися на своєму місці. Але правда виглядає інакше: якщо ми віримо, що «більше» дорівнює «погано», ми мислимо маленькими масштабами. І великі досягнення ніколи не постукають у наші двері.

Сто відсотків неправильно

Скільки кораблів не відправилися у плавання, бо люди думали, що Земля пласка? Наскільки загальмувався прогрес через тих, хто не міг припустити, що можна дихати під водою, літати, виходити у відкритий космос? Ми всю історію на диво низько оцінюємо власні можливості. Ось хороші новини: наука базується не на вмінні вгадувати, а, скоріше, на мистецтві прогресувати.

І ваше життя — теж.

Меж власних можливостей не знає ніхто з нас. Кордони й межі можуть чітко виглядати на карті, але коли ми намагаємося визначити їх у власному житті — лінії розмиваються. У мене якось запитали, чи прагматично це — мислити великими масштабами. Я на мить замислився, а потім сказав: «Дозвольте спочатку поставити вам питання. Ви знаєте межі власних можливостей?». Мені відповіли: «Ні». Тож я констатував, що питання геть недоречне. Ніхто не знає, коли сягне «стелі» власних можливостей, тож хвилюватися про це — просто марнування часу. А що, як вам сказали б, що ви ніколи не сягнете вище певного рівня? Що у вас є певний ліміт, далі якого вам не пробитися? Яку межу ви для себе обрали б? Нижчу чи вищу? Думаю, відповідь зрозуміла. У такій ситуації ми всі зробили б одне й те саме — прагнули б найбільшого. Чому? Тому що вам не хотілося б обмежувати себе.

Коли ви дозволяєте собі прийняти те, що великі досягнення можуть стати вашими, ви починаєте бачити картину інакше.

У цьому контексті слово «великий» — це певний замінник того, що ви можете називати стрибком можливостей. Це коли стажист в офісі уявляє себе в раді директорів або імігрант без жодного пенні в кишені — як провертає бізнес-революцію. Це просто голі ідеї, які можуть загрожувати вашим зонам комфорту, але водночас відображати ваші найбільші можливості. Віра у велике дає вам волю ставити різні питання, іти різними шляхами, пробувати щось нове. Це відкриває двері до можливостей, які до цього часу жили тільки всередині вас.

Коли Сабір Батія13 приїхав у Америку, у нього в кишені було лише $ 250. Але він не був сам. Сабір приїхав з великими планами й вірою в те, що може створити бізнес, який зросте швидше за будь-який бізнес в історії. І він зробив це. Він створив «Хотмейл» (Hotmail). Свідком блискавичного зростання «Хотмейл» була компанія «Майкрософт» (Microsoft), яка зрештою купила його за $ 400 мільйонів.

Його ментор Фарук Ар’яні вважає: успіх Сабіра прямо пов’язаний із його здатністю широко мислити. «Від сотень підприємців, яких я зустрічав, Сабіра відрізняв колосальний розмах його мрії. У нього ще не було продукту, взагалі не було грошей, але він був абсолютно впевнений, що створить велику компанію, яка буде коштувати сотні мільйонів доларів. І ніщо не могло його переконати в тому, що це може бути просто одна з пересічних компаній у Кремнієвій долині. Проте з часом я зрозумів, що він — очманіти! — схоже, таки збирався довести справу до кінця».

У 2011 році «Хотмейл» визнали однією з найуспішніших компаній-провайдерів поштового веб-сервісу у світі. Ним користувалися понад 360 мільйонів активних користувачів.

Мислити широко

Для неперевершених результатів мислити широко критично важливо. Успіх вимагає дій, а дії треба обмірковувати. Але ось нюанс — трампліном до великого успіху стають лише ті дії, які ви спочатку обміркували в масштабі великих досягнень. Установіть для себе цей зв’язок — і важливість широкого мислення стане для вас аксіомою.

У всіх нас однакова кількість часу, а напружена робота — це просто напружена робота. У результаті те, чим ви займаєтеся під час роботи, визначає ваші майбутні досягнення. А оскільки ваші дії — це наслідок ваших думок, масштаб цих думок перетворюється на стартовий майданчик, який зумовлює масштаб ваших досягнень.

Подумайте ось про що. Для кожного рівня досягнень потрібна власна комбінація того, що ви робите, як ви це робите і з ким ви це робите. Проблема в тому, що комбінація ваших «що», «як» і «з ким», яка привела вас на певний рівень успіху, цілком природно не може вдосконалитися, щоб вивести вас на наступний рівень. Якщо ви робите щось в один спосіб — це не завжди означає, що ви будете це робити краще, так само, як стосунки з однією людиною автоматично не відкривають перед вами плацдарму для кращих стосунків з іншою. Сумно, але такі речі не базуються одна на одній. Якщо ви навчилися робити це одним способом і з певними людьми, усе може бути добре, поки ви не забажаєте більшого. У цей момент ви можете зрозуміти, що створили для себе штучну «стелю», через яку може бути важко пробитися. У результаті ви закрили себе в коробці, хоча у вас був простий спосіб обійти її. Мисліть так широко, як тільки можете, і нехай те, що ви робите, як ви це робите і з ким ви це робите, буде пов’язане лише з успіхом на цьому рівні. Вам знадобиться більше, ніж ціле життя, аби впертися в стінку настільки великої коробки.

Коли людина каже, що вона «починає заново» свою кар’єру чи бізнес, найчастіше корінь проблеми — саме ця маленька коробка. Те, що ви збудували сьогодні, завтра або дасть вам нових сил, або зв’яже по руках і ногах. Воно стане або платформою для нового рівня успіху, або коробкою — вашою пасткою.

Сходинка не призначена для того, щоб на ній стояли; її завдання — витримувати вагу людини достатньо довго, щоб вона могла зробити наступний крок і піти вище.

Томас Генрі Гекслі

Широке мислення відкриває для вас найкращі можливості досягти більшого як сьогодні, так і завтра. Коли Артур Ґіннес відкривав свою першу пивоварню, він підписав договір оренди на 9000 років. Коли Джоан Роулінґ задумувала «Гаррі Поттера», вона мислила широко й уявляла собі сім років у Гоґвортсі — ще до того, як написала перший розділ першої книги. Сем Волтон уявляв майбутній бізнес настільки великим, що трохи забіг наперед і написав майбутній план розподілення спадщини, аби мінімізувати податки на неї — ще до того, як відкрив свій перший «Вол-Март» (Wal-Mart). Здатність мислити широко, яка була в нього задовго до фактичного значного результату, зекономила його родині приблизно $ 11–$ 13 мільйонів податків на спадщину. Потрібно мислити великими масштабами від самого початку, щоб спромогтися передати в спадок одну з найбільших в історії компаній і заплатити мінімум податків.

Широко мислити можна не тільки в контексті бізнесу. Після того, як нетверезий водій збив насмерть дочку Кендіс Лайтнер і втік, вона організувала рух «Матері проти керування авто в нетверезому стані». Станом на сьогодні ця організація врятувала понад 300 000 життів. У 1988 році історії вчителя надихнули шестирічного Раяна Хрельяка на допомогу з вирішення проблеми чистої води в Африці. Сьогодні його організація «Райанз Велл» (Ryan’s Well) допомогла з цією проблемою й загалом покращила умови життя 750 000 людей у 16 країнах. Дерек Каянґо зрозумів: щоденна заміна мила в готелях — це водночас і зайві видатки, і прихований прибуток. Тож у 2009 році він створив «Глобальний мильний проект» (Global Soap Project) і надіслав понад 250 000 брусків мила у 21 країну. Він допоміг боротися з дитячою смертністю просто тим, що дав зубожілим людям змогу помити руки.

Може бути лячно ставити масштабні питання. І велика мета спочатку може здаватися недосяжною. Але скільки разів ви бралися за справу, яка мала забрати у вас силу-силенну часу, і бачили, що все набагато легше, ніж вам здавалося? Інколи все простіше, ніж ми уявляли; проте слушно й те, що інколи все набагато складніше. Саме в такі моменти важливо усвідомлювати: ви самі стаєте морально «більшим» на шляху до великих результатів. Великі досягнення вимагають зростання — тож коли ви досягаєте чогось значного, ви й самі стаєте помітною фігурою! Те, що з відстані здавалося непоборною горою, у кінці вашого шляху перетворюється на невеличкий пагорб — принаймні якщо порівнювати масштаби з масштабами особистості, якою ви стали. Ваш спосіб мислення, ваші вміння, ваші стосунки, ваша інтуїція на можливі варіанти та способи їх утілення — на вашому шляху до великих результатів все це стає кращим.

Що більшим стає ваш досвід — то більш значущим стаєте ви.

Це серйозно

Психологиня Керол Двек зі Стенфордського університету понад сорок років вивчала, як наші уявлення про власне «я» впливають на наші дії. Її робота дуже добре ілюструє, чому мислити широко так важливо.

Двек працювала з юнацтвом. Молоді люди представляли два типи розумових схильностей: схильність до зростання, тобто ті, хто найчастіше думає масштабними категоріями і шукає можливості зростати, і схильність до стабільності, тобто ті, хто визначає для себе межі й уникає поразок. Студенти-зростальники, як вона називала їх, знаходили кращі підходи до навчання, рідше бували безпорадними, частіше активно мислили й у класі мали кращі результати, ніж їхні однокурсники-стабільники. Студенти першої групи були менш схильні встановлювати межі й сильніше прагнули реалізувати свій потенціал. Двек наголошує, що розумові схильності можуть змінюватися — і змінюються. Треба просто постійно налаштовуватися потрібним чином, аж поки бажаний спосіб мислення не стане рутинним — так само, як і з формуванням звичок.

Коли Скотт Форстолл почав набирати таланти в свою нову команду, він попереджав: цілком таємний проект дасть цілу купу можливостей «робити помилки й долати перешкоди, але, можливо, врешті-решт ми створимо щось таке, що будемо пам’ятати до кінця життя». Він закинув цей загадковий гачок усім суперзіркам компанії, але взяв у команду лише тих, хто негайно прийняв виклик. Пізніше він прочитав книгу Двек і написав їй, що шукав «зростальників». Чому ця історія показова? Тому що ви, мабуть, ніколи не чули про Форстолла, але ви точно чули про те, що створила його команда. Форстолл був старшим віце-президентом компанії «Епл». Команда, яку він зібрав, створила айфон.

Надути повітряну кульку

«Велике» означає «величне» — тобто геть нестандартне життя. Якщо ви прагнете великого життя — ви прагнете найвеличнішої історії з тих, що зможете прожити. Ви мусите широко мислити, аби жити в такому масштабі. Ви мусите бути відкритими до шансу, що ваше життя й ваші досягнення можуть стати величними. Досягнення й статки приходять, бо вони — природний результат роботи в правильному напрямку й відсутності меж.

Не бійтеся великого. Бійтеся посередності. Бійтеся марнотратства. Бійтеся, що не дасте собі пожити на повну. Коли ми боїмося великих досягнень, ми свідомо чи несвідомо працюємо проти них. Ми або біжимо до менших результатів і можливостей, або просто тікаємо від великих. Якщо сміливість — це не відсутність страху, а здатність оминути його, тоді здатність широко мислити — це не відсутність сумнівів, а здатність оминути їх. Ви зможете повністю осягнути свій життєвий і робочий потенціал лише тоді, коли будете мислити якомога ширше.

Великі ідеї

1. Мисліть широко. Не послуговуйтеся покроковою стратегією, за якою треба просто спитати себе: «Що я маю робити далі?». Це або найповільніший шлях до успіху, або взагалі з’їзд із правильної дороги. Задавайтеся більшими питаннями. Хороший метод — помножувати бажаний результат на два. Якщо ваша мета — десятка, спитайте себе: «Як мені отримати 20?». Поставте настільки більшу мету, що план, який ви придумаєте, практично гарантуватиме досягнення початкової мети.

2. Не замовляйте страви з меню. У рекламній кампанії «Думай інакше» (Think Different), яку «Епл» запустили в 1997 році, були використані зображення Алі, Ділана, Ейнштейна, Хічкока, Пікассо, Ґанді та інших, хто «бачив усе інакше» і хто працював над тим, щоб змінити знайомий нам світ. Уся суть була в тому, що вони не вибирали з доступних варіантів; вони вигадували таке, до чого ніхто більше не додумався. Вони ігнорували меню й замовляли те, що придумали самі. Ця реклама нагадує нам: «Світ змінюють лише ті люди, які достатньо божевільні, аби уявити, що вони можуть це зробити».

3. Сміливо беріться за справу. Великі вигадки ні на що не перетворяться без сміливих дій. Коли у вас буде велике питання, зупиніться й поміркуйте, як виглядатиме життя, коли з’явиться відповідь. Якщо картинка так і не з’явиться — вивчіть життя людей, які цього вже досягли. Які бувають моделі, системи, звички у людей, які вже отримали відповідь? З ким вони це робили? Хай там як ми не вірили б у свою унікальність, але те, що постійно спрацьовує в інших, майже стовідсотково спрацює і в нас.

4. Не бійтеся поразок. Це така сама частина шляху до неперевершених результатів, як і успіх. Спрямуйте свої думки на зростання й не бійтеся того, куди це вас заведе. Неперевершені результати не будують тільки на інших неперевершених результатах. Їх будують і на помилках. Загалом правильно буде сказати, що ми постійно помиляємося на шляху до успіху. І коли це відбувається, ми зупиняємося, запитуємо себе, що потрібно було зробити, щоб усе було добре, і ростемо. Не бійтеся помилятися. Уважайте це частиною процесу вашого навчання й продовжуйте розкривати свій справжній потенціал.

Не дайте обмеженому мисленню встановити у вашому житті межі. Мисліть широко, прагніть більшого, сміливо беріться за справу. І ви побачите, до яких масштабів ви можете розширити власне життя.

13 Засновник «Хотмейл». — Прим. перекл.

Частина друга. Правда

Простий спосіб стати продуктивним

Обережно витлумачуйте світ; він такий і є.

Ерік Ґеллер

Розтиснути зуби

Я сам багато років намагався втілити в життя брехні успіху. Я почав кар’єру з припущення, що все має однакове значення, тож у спробі зробити одразу все я взявся за надто багато справ одночасно. Зрештою я розчарувався і почав сумніватися, що у мене взагалі є дисципліна або воля досягти успіху. У моєму житті ставало дедалі менше балансу, і я почав думати, що спроби прожити значуще життя — це погано. Ви можете дуже розчаруватися, якщо намагаєтеся втілити в життя щось абсолютно неможливе.

І я був дуже розчарований.

Я спробував змусити систему працювати і доклав ще більше зусиль. Ви можете сказати, що я стиснув зуби й почав добиватися успіху. Так і було. Я думав, що це, мабуть, такий спосіб прожити життя — зі стиснутими щелепами, стиснутими кулаками, стиснутою дупою і спазмом у животі. Схилятися, затамувавши подих, з напруженим тілом і натягнутими як струна нервами. Я щосили намагався втілити брехні в життя — і вважав, що відчуваю себе зосередженим і приємно збудженим. Такий підхід справді спрацював. А ще вклав мене в лікарняне ліжко.

Я також почав вважати, що треба говорити так, ніби вже досяг успіху, ходити так, ніби вже досяг успіху, навіть одягатися так, ніби вже досяг успіху. Це мені зовсім не підходило, але я був готовий на будь-що, аби все спрацювало. Тож я цілком серйозно прийняв припущення, що треба вдавати з себе ту людину, якою хочеш стати. Такий підхід також спрацював, але через деякий час я просто втомився постійно грати успішну людину.

Я купився на те, що треба вставати з ліжка до світанку, заряджатися надихаючими піснями й братися до справ раніше за всіх. Якщо чесно, я настільки захопився, що їхав на роботу, коли місто ще спало, і ночував на роботі, аби бути певним, що працюю краще за решту.

У мене виходило досить добре, і я почав погоджуватися з тим, що ось так, певно, виглядають амбіції і досягнення. Я призначав зустрічі персоналу на 7:30 ранку й о 7:31 зачиняв двері — не хотів пускати тих, хто запізнився. Я переходив усі межі, але починав вірити, що це єдиний спосіб досягти успіху самому й підштовхнути до нього інших. Такий підхід теж спрацював, але зрештою він надто сильно дався мені взнаки, люди надто сильно віддалилися від мене, і весь мій світ просто з’їхав з глузду.

Я почав усерйоз думати, що таємниця успіху — це щоранку максимально заводитися, запалюватися, а тоді відчиняти двері й пролітати стрілою крізь увесь день, поступово розкручуючись, аж доки буквально не згоріти в попіл.

І куди все це мене привело? Я став успішним, і я захворів. Зрештою, мене почало нудити від успіху.

Що я зробив? Я відмахнувся від брехонь і пішов протилежним шляхом. Приєднався до анонімних трудоголіків і виступив проти всіх усталених «тактик», які більшість вважає способом досягнення успіху.

Спершу я розтиснув зуби. Я почав справді слухати своє тіло, скинув темп і розслабився. Потім я почав вдягати на роботу джинси й футболки, відкидаючи всі чужі спроби щось мені про це сказати. Я припинив говорити й поводитися так, наче я вже успішний, і знову став собою. Я снідав разом з родиною. Я набув фізичної й духовної форм і зберігав їх. І нарешті, я почав менше робити. Так, менше. Навмисно, цілеспрямовано менше. Я був як ніколи розслабленим, навіть спокійним, як для мене, і вільно дихав. Я змінив аксіоми успіху, і знаєте, що? Я став успішнішим, ніж узагалі собі уявляв, і почувався як ніколи в житті добре.

Ось що я зрозумів: ми надто багато думаємо, надто детально все плануємо й надто уважно аналізуємо наші кар’єри, компанії, наші життя; так багато працювати — це і не професійно, і шкодить здоров’ю; і найчастіше успіх приходить до нас незважаючи на те, що ми робимо, а не тому що ми робимо це. Я зрозумів, що ми не можемо керувати часом і що ключ до успіху — не в усіх тих справах, що ми робимо, а лише в кількох речах, які ми робимо добре.

Я зрозумів, що успіх зводиться ось до чого: бути доречним у певні моменти свого життя. Якщо ви можете чесно сказати: «Я мушу бути саме тут і робити саме це», — для вас відкриваються всі неймовірні можливості вашого життя.

І головне: я зрозумів, що одна справа — це на диво проста правда, яка лежить в основі всіх неперевершених результатів.

10. Фокус-питання

Відкинути все сміття й зосередитися на найважливішому — це мистецтво. Воно просте і його можна навчитися. Усе, що потрібно, — достатньо сміливості, аби підійти до справ інакше.

Джордж Андерс

Двадцять третього червня 1885 року в містечку Піттсбург, штат Пенсильванія, Ендрю Карнегі звернувся до студентів комерційного коледжу Каррі. Він був на вершині успіху — його компанія «Карнегі Стіл» (Carnegie Steel) була одним з найбільших і найприбутковіших підприємств у світі. Пізніше Карнегі стане другою за статками людиною в світі, його випередить Джон Рокфеллер. У своїй лекції, яка називалася «Шлях до успіху в бізнесі», він розповідав про своє життя як успішного бізнесмена й дав таку пораду:

«І ось головна умова успіху, його великий секрет. Зосередьте всю енергію, думки й капітал виключно на бізнесі, яким ви займаєтеся. Коли вже ви почали щось робити, боріться за це, боріться за право бути в цьому першим, вносьте покращення за першої нагоди, купуйте найкращу техніку й найбільше знайте про свою сферу. Нічого не вийшло в тих концернів, які розбазарили свій капітал, а це означає, що вони розбазарили й розум своїх працівників. Вони інвестували туди, сюди, отуди, тут, там, усюди. “Не складайте всі яйця в один кошик”, — геть погана порада. Я скажу вам так: “Покладіть усі яйця в один кошик і уважно стежте за цим кошиком”. Дивіться навкруги й зауважуйте деталі; люди, які так роблять, нечасто програють. Нести один кошик і слідкувати за ним — легко. Більшість яєць у країні розбиваються саме тому, що всі намагаються носити забагато кошиків».

Звідки вам знати, який кошик обрати? Фокус-питання.

Марк Твен погодився з Карнегі й написав про це так:

«Таємниця руху вперед — почати рухатися. Таємниця початку руху — розбити ваші складні непосильні завдання на маленькі завдання по силах, а потім почати з першого».

Звідки вам знати, яке з тих завдань буде першим? Фокус-питання.

Ви зауважили, що обидва великі чоловіки назвали свою пораду «таємницею»? Я не думаю, що це така вже велика таємниця — люди знають про це, просто не надають великого значення чи ваги. Більшість людей знають китайське прислів’я: «Шлях у тисячу миль починається з першого кроку». Вони просто не розуміють до кінця: якщо це правда, то неправильний перший крок може привести їх за дві тисячі миль від того місця, де вони хотіли опинитися. Фокус-питання допомагає зробити перший крок у правильному напрямку.

Життя — це питання

Ви можете спитати: «Для чого нам зосереджуватися на запитанні, якщо ми палко жадаємо відповіді?». Усе просто. Відповіді є, якщо є запитання, і якість будь-якої відповіді безпосередньо залежна від якості поставленого запитання. Ставите не те питання — отримуєте не ту відповідь. Ставите правильне питання — отримуєте потрібну відповідь. Поставте найважливіше питання з усіх можливих, і відповідь може змінити ваше життя.

Вольтер якось написав: «Суди чоловіка за його запитаннями, а не відповідями». Сер Френсіс Бекон додав: «Розумне питання — половина мудрості». Індіра Ґанді підбила підсумки: «Можливість запитувати — основа всього людського прогресу». Очевидно, що хороші питання — найкращий спосіб отримати хороші відповіді. Кожен дослідник і винахідник починав свої пошуки з революційного запитання. Питання щодо Всесвіту в науці висуваються у формі гіпотез. Метод Сократа, за яким навчання відбувається через запитання і якому понад 2000 років, досі застосовують і викладачі юридичного факультету Гарварда, і вихователі в дитсадочках маленьких міст. Питання вмикають у нас критичне мислення. Дослідження свідчать, що запитання покращують здатність до навчання й продуктивність аж до 150 %. Зрештою, складно сперечатися з письменницею Ненсі Віллард, яка написала: «Інколи запитання важливіші за відповіді».

Уперше я звернув увагу на силу запитань, коли був молодим чоловіком. Я прочитав вірш, який глибоко вразив мене. Відтоді я ніколи його не забував.

Моя зарплатня

Я з Життям своїм домовилась за гріш,

І воно платило справно, хоч і мало.

А я мріяла добути трохи більш

І ночами зі слізьми його благала.

До Життя найнятись просто, без брехні

Можна все, чого захочеш попросити.

Та погодившись на розміри платні,

Треба чесно ту угоду відробити.

Вік у наймах пролетів, неначе сон,

І в кінці лише дізналась я безсило,

Що якби я попросила міліон,

То життя мені охоче заплатило б.14

Варто повторити два останні рядки: «Що якби я попросила міліон, То життя мені охоче заплатило б». Одним із найбільших просвітлень у моєму житті було те, що життя — це питання, а те, як ми живемо, — це наша відповідь. Формулювання питань, які ми собі ставимо, впливає на відповідь, яка зрештою стане самим нашим життям.

Проблема в тому, що правильне питання не завжди легко поставити. Більшість наших бажань не постачаються з дорожньою картою чи набором інструкцій, тож сформулювати питання правильно може бути складно. Ми маємо бути чесними перед собою. Ми маємо самі передбачити весь майбутній шлях, самі скласти дорожні карти й самі створити для себе компаси. Ми маємо вигадати правильні питання, щоб отримати шукані відповіді, — і ми самі маємо знайти спосіб це зробити. Тож як це робиться? Як придумати незвичайне питання, на яке можна отримати незвичайну відповідь?

Поставте єдине питання: фокус-питання.

Усі, хто мріє прожити життя не так, як усі, зрештою розуміє: єдиний варіант — знайти новий підхід до нього. Фокус-питання і є цим новим підходом. Світ не дає інструкцій, але це — проста формула, і вона допомагає знайти нестандартні відповіді, які ведуть до неперевершених результатів.

Яку ОДНУ справу я можу зробити,

щоб, коли я зроблю її,

усе інше стало легшим

або взагалі неважливим?

Фокус-питання настільки на перший погляд просте, що люди, які не придивляються до нього уважно, легко можуть його відкинути. Але це неправильно. Фокус-питання може не лише допомогти вам відповісти на «великі» питання («Куди я йду?», «Яка моя мета?»), а й сфокусуватися на чомусь конкретному («Що я маю зараз зробити, аби просунутися вперед до своєї мети?», «У яке “яблучко” я маю поцілити?»). Воно допомагає визначити не лише правильний кошик, а й напрямок першого кроку до неї. Воно показує, яким масштабним може бути ваше життя й наскільки мало вам треба зробити, щоб почати жити ним. Це водночас і карта вашої загальної картини, і компас для найменшого наступного кроку.

Виняткові результати рідко бувають випадковими. Вони — наслідок нашого вибору й наших дій. Фокус-питання завжди допомагає вчинити якнайправильніше в обох випадках, адже воно підштовхує вас зробити найважливішу для успіху справу — прийняти рішення. І не будь-яке — а найкраще. З ним ви ігноруєте здійсненні варіанти й докопуєтеся до істини, до важливих речей.

Воно веде вас до першої кісточки доміно.

Ви мусите продовжувати ставити фокус-питання, щоб приймати найкращі рішення протягом дня, місяця, року, усієї кар’єри. Ставте його знову й знову — воно допоможе розставити завдання за рівнем важливості. Кожного разу, коли ви будете це запитувати, ви бачитиме свій наступний пріоритет. Ви налаштовуєтеся на виконання одного завдання на основі іншого — тому цей підхід такий потужний. Коли ви ставите в пріоритет правильне завдання, ви одночасно правильно налаштовуєте мозок, розвиваєте правильне вміння й правильні стосунки. Із силою фокус-питання всі ваші дії починають складати природну послідовність, у якій ви будуєте одну правильну річ на іншій. І коли все працює так — ви на правильному місці й незабаром побачите всю потужність ефекту доміно.

Анатомія питання

Фокус-питання зводить усі ваші можливі запитання в одне: «Яку одну справу я можу зробити, /щоб, коли я її зроблю, /усе інше стало простішим або неважливим?».

Частина перша: «Яку одну справу я можу зробити...»

Це змушує вас зосередитися. Формулювання «ОДНУ справу» свідчить, що у відповіді буде одна справа проти багатьох. Це змушує вас конкретизувати. Це від самого початку говорить: може, ви й розглядаєте багато варіантів, але до цього треба поставитися серйозно, адже ви не можете обрати два, три, чотири чи більше з них. Ви не можете перестрахуватися. Вам дозволено обрати одну і тільки одну справу.

Останнє словосполучення, «можу зробити», — це вбудована команда зробити те, що ви можете зробити. Людям часто хочеться замінити це на «маю зробити», «міг би зробити», «зробив би», але це все тут недоречне. Існує багато речей, які ми могли б чи мали б зробити, або зробили би, проте ми ніколи їх не робимо. Дія «можу зробити» завжди перемагає намір.

Усі ці «мав-би-міг-би-хотів-би» тікають і ховаються, щойно на арену виходить крихітне «зробив».

Шел Сілверстайн

Частина друга: «…щоб, коли я зроблю її...»

Це виставляє критерії, яким має відповідати ваша відповідь. Це місток між простою роботою над чимось і роботою над чимось із конкретною метою. Формулювання «щоб, коли я це зроблю» дає зрозуміти: копати доведеться глибоко, адже коли ви зробите цю одну справу, станеться щось іще.

Частина третя: «…усе інше стало простішим або неважливим?»

Архімед казав: «Дайте мені точку опори, і я переверну світ». І остання частина питання переконує нас знайти саме це. «Усе інше стало простішим або неважливим» — головний тест на важіль. Це формулювання свідчить, що ви знайшли свою першу кісточку доміно. Ця частина говорить: якщо ви робите цю одну справу, усе інше, що ви могли б зробити для досягнення мети, або робиться легше, або стає взагалі непотрібним. Чимало людей дуже складно доходять до розуміння, скільки всього їм узагалі не потрібно було б робити, якби від самого початку вони займалися однією правильною справою. У результаті цей специфікатор зробить ваше життя спокійнішим — вам потрібно буде одягти шори. Відтак у відповіді буде значно більше шансів покращити вам життя — ви будете приймати зважені рішення й уникати відволікань.

Мета, якої допомагає досягти фокус-питання, — знайти першу кісточку доміно й зосередитися виключно на ній, поки не перекинете. Щойно ви зробите це — побачите цілий ряд кісточок, які або ось-ось упадуть, або вже лежать.

Великі ідеї

1. Правильні питання — шлях до правильних відповідей. Фокус-питання — це правильне питання, і воно існує для того, щоб знаходити правильні відповіді. Воно допоможе знайти першу кісточку доміно в роботі, бізнесі чи будь-якій іншій сфері, де ви хотіли б досягти неперевершених результатів.

2. Фокус-питання має дві функції. І дві відповіді: загальна картина й конкретна її частина, на якій треба зосередитися. Перша відповідь — це правильний напрямок, у якому має йти ваше життя, друга — спосіб зрозуміти, що буде зараз правильно зробити.

3. Формуйте загальну картину питанням: «Моя головна справа — яка вона?». Користуйтеся ним, аби сформувати бачення життя й напрямок для кар’єри чи компанії. Це ваш стратегічний компас. Воно допомагає зрозуміти, у чому ви хочете стати професіоналом, що ви хочете дати людям довкола вас, і чим ви хотіли б запам’ятатися. Ваші стосунки з друзями, родиною й колегами не страждають, а ви самі уважно контролюєте власний прогрес.

4. Зосереджуйтеся за допомогою питання: «Яка моя головна справа зараз?». Ставте його собі із самого ранку й постійно протягом дня. Воно допоможе зосередитися на найважливішому робочому завданні й знайти потрібний «важіль» або першу кісточку доміно, коли це буде потрібно. Таке питання підготує вас до найпродуктивнішого робочого тижня з усіх можливих. Воно стане в пригоді і в особистому житті — ви будете приділяти увагу своїм найсуттєвішим сьогоденним потребам і найважливішим у вашому житті людям.

Фокус-питання — перший крок до неперевершених результатів. Із ним ви визначите курс, за яким вам треба рухатися в житті й у бізнесі, а прогрес у вашій найважливішій роботі буде максимальним.

Великих відповідей ви шукаєте чи геть маленьких — ставте фокус-питання; воно — головна звичка, яка веде до успіху, яку треба пронести через усе життя.

14 Авторка Джессі Ріттенгаус, переклад Ярини Цимбал.

11. Звичка, яка веде до успіху

Бути успішним — просто. Робіть те, що потрібно, правильно, у правильний час.

Арнольд Глазоу

Ви знаєте, що таке звички. Від них буває тяжко відмовитися — і тяжко набути. Але ми, самі того не розуміючи, постійно розвиваємо в собі нові звички. Коли ми протягом тривалого часу думаємо певним чином або постійно щось робимо, з’являється нова звичка. Ми наштовхуємося на вибір: хочемо ми формувати звички, які дадуть нам бажане, чи ні. Якщо так — найпотужнішою звичкою, яка приведе нас до успіху, буде звичка ставити фокус-питання.

Для мене фокус-питання — це спосіб життя. Я користуюся ним, щоб визначити головні пріоритети, якнайефективніше використати свій час і отримати найбільшу віддачу від грошей, які я вклав. Я ставлю його, коли результат для мене неймовірно важливий. Я ставлю його, коли прокидаюся й починаю день. Я ставлю його, коли сідаю за роботу й коли повертаюся додому. Яку одну справу я можу зробити, щоб, коли я її зроблю, усе інше стало легшим або взагалі неважливим? І коли отримую відповідь, я продовжую запитувати, аж доки побачу всі потрібні зв’язки й кісточки доміно вишикуються в рядок.

Очевидно, що можна з глузду з’їхати, якщо постійно аналізувати найдрібніший аспект усього, що ви робите. Я цього не роблю і вам не раджу. Почніть з великих штук і подивіться, куди це вас заведе. З часом ви самі зрозумієте, коли вам потрібно ставити питання для формування загальної картини, а коли — для концентрації.

Фокус-питання — фундаментальна звичка, я користуюся нею, щоб досягти неперевершених результатів і прожити велике життя. Для чогось одного я її використовую завжди, для чогось іншого — взагалі ніколи. Вона постійний гість у важливих сферах мого життя: духовність, фізичне здоров’я, особисте життя, найважливіші стосунки, робота, бізнес і фінанси. І я беруся за них саме в такому порядку. Кожна із цих сфер — основа для іншої.

Я хочу, щоб моє життя щось значило, тож підхід до кожної зі сфер — робити найважливіше. Я вважаю їх наріжними каменями свого життя і помітив: коли я роблю найважливіше в кожній зі сфер, у моєму житті все йде як по маслу.

Фокус-питання може вивести вас на одну справу в різних частинах вашого життя. Просто переформулюйте його — вставте те, на чому ви зараз зосереджені. Можете підключити й часові параметри — «просто зараз», наприклад, або «цього року», якщо відповідь має включати відповідний рівень терміновості; «через п’ять років» або «одного дня» — щоб окреслити загальну картину й зрозуміти, на які саме результати вам потрібно працювати.

Ось деякі приклади фокус-питань, які ви можете собі поставити. Визначте категорію, потім сформулюйте питання, додайте часові межі й у кінці додайте «щоб, коли я її зроблю, усе інше стало легшим або неважливим?». Наприклад: «Яку одну справу я можу зробити по роботі, щоб точно досягти цілей цього тижня і щоб, коли я її зроблю, усе інше стало легшим або неважливим?».

У духовному житті...

• Яку одну справу я можу зробити, щоб допомогти іншим...?

• Яку одну справу я можу зробити, щоб покращити свої стосунки з Богом...?

Для фізичного здоров’я...

• Яку одну справу я можу зробити, щоб стати ближчим до здорового способу харчування...?

• Яку одну справу я можу зробити, щоб не покидати займатися спортом...?

• Яку одну справу я можу зробити, щоб розслабитися після стресу...?

Для особистого життя...

• Яку одну справу я можу зробити, щоб покращити вміння _____________ ...?

• Яку одну справу я можу зробити, щоб знайти час для себе...?

Для найважливіших стосунків...

• Яку одну справу я можу зробити, щоб мої стосунки з чоловіком/дружиною/партнером стали кращими...?

• Яку одну справу я можу зробити, щоб мої діти почали краще вчитися...?

• Яку одну справу я можу зробити, щоб показати батькам, як сильно їх ціную...?

• Яку одну справу я можу зробити, щоб моя родина стала міцнішою...?

Для роботи...

• Яку одну справу я можу зробити, щоб переконатися, що йду до своїх цілей...?

• Яку одну справу я можу зробити, щоб покращити свої вміння...?

• Яку одну справу я можу зробити, щоб допомогти своїй команді досягти успіху...?

• Яку одну справу я можу зробити, щоб моє кар’єра рухалася далі...?

Для бізнесу...

• Яку одну справу я можу зробити, щоб ми стали конкурентоспроможнішими...?

• Яку одну справу я можу зробити, щоб наш продукт став найкращим...?

• Яку одну справу я можу зробити, щоб компанія приносила найбільше прибутків...?

• Яку одну справу я можу зробити, щоб покращити якість обслуговування клієнтів...?

Для фінансового боку

• Яку одну справу я можу зробити, щоб збільшити власний капітал...?

• Яку одну справу я можу зробити, щоб збільшити грошовий потік від інвестиційної діяльності...?

• Яку одну справу я можу зробити, щоб зменшити заборгованість по кредитній картці...?

Великі ідеї

Тож як вам зробити правило однієї справи частиною щоденної рутини? Як зробити його достатньо сильним, щоб ви могли демонструвати неперевершені результати на роботі і в інших сферах життя? Ось початковий список. Ми створили його на основі власного досвіду й досвіду роботи з іншими людьми.

1. Зрозумійте його й повірте в нього. Перший крок — зрозуміти сам принцип правила однієї справи, другий — повірити, що воно може змінити ваше життя. Якщо ви не розумієте його й не вірите в нього, ви не захочете нічого робити.

2. Користуйтеся ним. Ставте собі фокус-питання. Кожен день починайте з питання: «Яку одну справу я можу сьогодні зробити, щоб [усе що завгодно] і щоб, коли я її зроблю, усе інше стало легшим або взагалі неважливим?». Коли ви почнете це робити, вам стане чітко зрозуміло, куди рухатися. Ваша робота стане продуктивнішою, і ви будете отримувати більше задоволення від особистого життя.

3. Виробіть звичку. Коли ви звикаєте ставити собі фокус-питання, ви починаєте відчувати на собі його силу й досягаєте бажаних неперевершених результатів. Ця звичка змінює життя. Дослідження свідчать, що на її формування знадобиться приблизно 66 днів. Не має значення, чи це забере у вас декілька тижнів, а чи декілька місяців, — ставте собі це питання, поки воно не стане частиною вашого побуту. Якщо ви несерйозно підходите до вироблення звички, яка веде до успіху, — ви несерйозно підходите до майбутніх неперевершених результатів.

4. Організуйте собі нагадування. Вигадайте способи нагадувати собі про необхідність задаватися фокус-питанням. Один з найкращих способів — поставити на роботі знак: «Поки я не зробив головне — все решта тільки відволікає мене». Ми спеціально зробили зворот обкладинки нашої книги такою, щоб вона нагадувала вам про це, — поставте її на столі, щоб вона першою потрапляла вам на очі на початку робочого дня. Користуйтеся стікерами, скрінсейверами й нагадуваннями календарів — не припиняйте помічати зв’язки між звичкою, що веде до успіху, і бажаними результатами. Установіть нагадування на зразок «одна справа = неперевершені результати» або «Звичка, що веде до успіху, і мене приведе до мети».

5. Організуйте собі підтримку. Дослідження свідчать, що люди довкола мають на нас колосальний вплив. Організуйте «групу підтримки успіху» разом із кількома колегами — це може надихнути всіх вас щодня практикувати звичку, що веде до успіху. Підключіть родину. Розповідайте про свою одну справу. Нехай вони теж спробують. Покажіть їм, як працює фокус-питання, як воно може змінити весь процес їхнього навчання, роботи, особисті досягнення чи будь-які інші частини їхнього життя.

Одна ця звичка може стати основою багатьох інших, тож нехай вона працює на повну. Використовуйте описані в третій частині цієї книжки стратегії для постановки цілей і розбивки часу на блоки — і неперевершені результати стануть частиною кожного вашого дня.

12. Шлях до правильних відповідей

Люди не визначають свого майбутнього. Вони набувають звичок, і ці звички визначають майбутнє за них.

Фредерік Александер

Фокус-питання допомагає визначати головну справу в будь-якій ситуації. Відповідь на нього чітко покаже, чого ви бажаєте в головних сферах вашого життя, а потім допоможе детально розібратися, що вам потрібно робити для того, щоб цього досягти. Це справді простий процес: ви ставите правильне питання й шукаєте правильну відповідь. Це головна звичка, яка веде до успіху, і вона працює лише у два етапи.

Поставте правильне питання

Фокус-питання допомагає поставити питання правильно. Правильні питання великі й конкретні — як і великі цілі. Вони підштовхують вас, змушують напружитися, змушують шукати великих, конкретних відповідей. І оскільки саме їх формулювання вимагає конкретних відповідей, у вас не лишається місця для маневру.

Подивіться на матрицю «Правильного питання» (рис. 18), і побачите всю силу фокус-питання.

Нехай наш намір — збільшити продажі. Ми використаємо це, щоб детально вивчити кожен квадрант, і використаємо питання «Що я можу зробити, щоб удвічі збільшити продажі за шість місяців?» як змінну для «Значного та конкретного» (рис. 19).

Тепер дослідімо всі «за» й «проти» за кожним питанням у квадрантах, останній — нашу мету, «Значне та конкретне», залишимо на кінець.

Квадрант 4. «Дрібне і конкретне»: «Що я можу зробити, щоб цього року збільшити продажі на 5 %?». Це дає вам конкретний напрямок, проте в самому питанні немає жодного особливого виклику. Для більшості продажників зростання продажів на 5 % може просто означати, що ринок змінився на їхню користь, а не те, що вони правильно щось зробили. Це в найкращому випадку збільшує прибутки і це аж ніяк не стрибок уперед, здатний змінити життя.

Для того, щоб досягти дрібних цілей, рідко доводиться робити щось особливе — відтак і результати особливими бувають теж рідко.

Квадрант 3. «Дрібне і широке»: «Що я можу зробити, аби продажі збільшилися?». Насправді саме по собі це питання не передбачає жодних досягнень. Воно скоріше для того, щоб ви гарненько поміркували. Воно чудово підходить, якщо потрібно скласти список усіх варіантів, але якщо потрібно конкретизувати варіанти й звузити поле — знадобиться більше вхідних даних. На скільки треба підняти продажі? Який термін? На жаль, більшість людей ставлять собі саме таке загальне питання, а потім дивуються, що їхні відповіді не допомагають їм досягти особливих результатів.

Квадрант 2. «Значне і широке»: «Що я можу зробити, щоб збільшити продажі?». Тут ми маємо вже суттєве питання, проте жодної конкретики. Для початку добре, але через брак конкретики виникає більше питань, ніж відповідей. Подвоїти продажі за наступні 20 років і зробити те саме за рік чи менше — дві надто різні мети. Варіантів досі дуже багато, і ви не знатимете, з чого почати, якщо у вас не буде конкретики.

Квадрант 1. «Значне і конкретне»: «Що я можу зробити, аби за шість місяців подвоїти продажі?». І ось тепер у вас є всі елементи Правильного Питання. Це велика мета. Вона конкретна. Ви подвоюєте продажі. Це нелегко. Крім того, тепер у вас є часові межі — шість місяців. Це вже виклик. Вам доведеться розширити власні межі можливого й пошукати рішення за межами стандартних схем.

Бачите різницю? Коли ви ставите Правильне Питання, ви, по суті, формуєте велику мету. І щоразу, як ви це робитимете, ви помічатимете один і той самий шаблон: значне і конкретне. Значні й конкретні питання знаходять значні й конкретні відповіді, а вони, поза всякими сумнівами, життєво необхідні для того, щоб ви досягли великих цілей.

Отже, якщо питання «Що я можу зробити, аби за шість місяців подвоїти продажі?» — Правильне Питання, як зробити його ще потужнішим? Трансформуйте його у фокус-питання: «Яку одну справу я можу зробити, щоб за шість місяців подвоїти продажі і щоб, коли я це зроблю, усе інше стало легшим або взагалі втратило значення?». Перетворення на фокус-питання змушує вас ідентифікувати найважливіше й почати з нього — а отже, заглиблюється в саму сутність успіху. Чому?

Тому що з цього починається шлях до великого успіху.

Знайдіть правильну відповідь

Проблема з Правильним Питанням у тому, що, коли ви його поставите, вам потрібно буде знайти Правильну Відповідь.

Існує три категорії відповідей: реальна, потенційна й можлива. Найпростіша — це та, яка вже лежить у межах ваших знань, умінь і досвіду. Якщо ви приймаєте таке рішення — ви, скоріш за все, уже знаєте, що треба робити, і вам для цього не потрібно багато змінювати. Думайте про цей варіант як про «реальний» результат, який у будь-якому випадку треба отримати.

Наступний рівень — «потенційна» відповідь. Такого результату ви все ще можете досягти, але це самий краєчок ваших можливостей. Скоріш за все, вам знадобиться дещо перелопатити й подивитися, що робили інші для того, щоб дійти цієї відповіді. Ви можете вагатися, коли робите це, адже вам потрібно використати максимум своїх можливостей. Думайте про цей варіант як про потенційно можливий і доступний, залежно від докладених зусиль.

Люди, які досягають висот, розуміють, що в них є два попередніх варіанти, але відкидають їх. Вони не хочуть зупинятися на звичайному, якщо можуть отримати надзвичайне, — і коли вони ставлять Правильне Питання, вони хочуть отримати найкращу відповідь з усіх можливих.

Для неперевершених результатів потрібна Правильна Відповідь.

Дуже успішні люди обирають життя на межі можливостей. Вони не просто мріють — вони глибоко й палко жадають того, що лежить за межами їхнього звичного розуміння. Вони знають, що результату, який пропонує ця відповідь, досягти найважче, але вони знають і інше: якщо потягнешся до неї — розвинешся й збагатиш своє життя.

Якщо ви хочете отримати від своєї відповіді максимум, ви мусите розуміти, що вона лежить за межами вашої зони комфорту. І повітря там розріджене. Правильна відповідь не лежить як на долоні, і до неї немає чіткого шляху. Відповідь із категорії можливого лежить за межами того, що ви вже знаєте й робите. Ви можете почати лопатити інформацію й вивчати життя інших людей, які досягли значних успіхів, — так само, як у випадку з потенційною метою. Але зупинятися на цьому ви не можете. Насправді тут ваші пошуки тільки починаються. Чого ви не навчилися б, ви будете використовувати це для того, для чого це використовують лише ті, хто досягає висот: цільового орієнтиру й загального напряму.

По суті, Правильна Відповідь — це нова відповідь. Її пошуки складаються лише з двох етапів, але під час них ви перестрибнете всі наявні відповіді. Перший етап — збільшення бази знань. Ви знаходите найкращі дослідження, читаєте тих, хто досяг найкращих результатів. Щоразу, як ви не знаєте відповіді, ваша відповідь — знайти відповідь. Іншими словами, ваша головна справа за замовчуванням — знайти дороговказні нитки й рольові моделі, які вкажуть вам правильний напрям. Перше, що ви маєте спитати: «Чи хтось уже вивчав це або щось подібне? Чи досяг він цього?». Майже завжди відповідь буде «так», тож почніть своє дослідження з вивчення досвіду інших людей.

Одна з причин, з яких я за довгі роки зібрав величезну бібліотеку, — до книг завжди можна звернутися. Якщо вам бракує можливості поговорити з кимось, хто вже досяг вашого бажаного результату, — мій досвід свідчить, що книжки й опубліковані праці дають максимум у сенсі задокументованих досліджень і рольових моделей, потрібних для успіху. Інтернет також швидко став неоціненним ресурсом. Ви намагаєтеся знайти людей, які вже пройшли вашим шляхом, тож — не має значення, онлайн чи оффлайн, — ви можете досліджувати, моделювати, визначати ефективність і загальні способи роботи цих людей. Коли я навчався в коледжі, один професор сказав мені: «Ґері, ти розумний, але до тебе теж жили люди. Ти не перша у світі людина з великими мріями — було б мудро з твого боку спочатку дізнатися те, що знали вони, а потім діяти, знаючи ці уроки». Він мав абсолютну рацію. І вам теж варто до нього дослухатися.

Коли ви шукаєте відповідь — найкраще починати саме з вивчення чужого досвіду.

Озброєні цими знаннями, ви можете зробити позначку рівня, рівня «повної води», усього, що вже було вивчене й зроблене. Коли ваші знання були на попередньому рівні, це був ваш максимум; тепер це ваш мінімум. Ви не будете робити цього всього; воно стане вершиною пагорба, з якої ви зможете роззирнутися й побачити, куди йти далі. Це називається аналізом тенденцій, і це — другий крок. Ви можете зрозуміти, що робити далі, щоб іти шляхом уже успішних людей, або, за потреби — побачити абсолютно новий напрямок.

Ось так вирішуються великі проблеми й вершаться великі справи. Найкращі відповіді рідко приходять, якщо ви шукаєте їх звичайним способом. Шукаєте ви способу перестрибнути через голови конкурентів, як у чехарді, ліки від певної хвороби, а чи визначаєте наступний крок на шляху до особистої мети — установлення рівня й визначення напряму завжди допомагають. У вас буде оригінальна відповідь. Можливо, щоб утілити її, вам доведеться дещо змінитися. Нова відповідь зазвичай вимагає нового способу поведінки, тож не дивуйтеся, якщо відчуєте зміни на шляху до значного успіху. Але не дайте цьому зупинити вас.

Тут відбувається магія; тут можливості необмежені. Підходити до можливостей новаторськи може бути складно, але це завжди варте того. Адже коли ми максимально розширюємо свої кордони, ми й рівень власного життя викручуємо на максимум.

Великі ідеї

1. Мисліть масштабно й конкретно. Установлювати для себе мету — те саме, що ставити питання. Від «Я б хотів це зробити» до «Як мені цього досягти?» — один простий крок. Правильне питання — і, відповідно, правильна мета — масштабні й конкретні: масштабні, бо вам потрібні неперевершені результати; конкретні, щоб у вас була конкретна мета й не було шансу розмінюватися на шляху до неї. Масштабне й конкретне питання, особливо поставлене у формі фокус-питання, допомагає сфокусуватися на найбільш правильній відповіді з усіх можливих.

2. Думайте про можливості. Поставити собі легкодосяжну мету — усе одно, що записати завдання в список лише для того, щоб викреслити його звідти. Мета, яка вимагає напружитися, — це вже складніше. Потрібно використати свої можливості на максимум, аби досягти її; потрібно напружитися. Найправильніша мета — та, яка включає потенційно можливі варіанти. Коли ви бачите людей і компанії, які зазнають змін, — вони працюють саме на таку мету.

3. Установлюйте рівні й визначайте напрямки, щоб отримати правильну відповідь. Жоден з нас не має кульки-віщуна, але з практикою ваша інтуїція на подальший розвиток подій розвинеться на диво добре. Люди й компанії, які першими доходять до кінця цієї доріжки, отримують царський бенкет з винагород — і розділяють його лише з кількома суперниками (якщо такі взагалі лишаються). Установлюйте рівні й визначайте напрямки, щоб знайти потрібні для неперевершених результатів неординарні відповіді.

Частина третя. Неперевершені результати

Розблоковуємо приховані у вас можливості

Якщо ви знайдете правильний шлях будете просто стояти там — вас задавлять.

Вілл Роджерс

Неперевершені результати

У нашого життя є природний ритм, і він може слугувати гарною формулою, за якою можна запровадити в життя принцип однієї справи й досягти неперевершених результатів: план, пріоритет і продуктивність. Ці троє навічно пов’язані між собою, вони безперервно підтримують існування одне одного в наших життях. І ця ланка зв’язує нас із двома контекстами, у яких ви можете використовувати принцип однієї справи: одним великим і одним маленьким.

Ваша велика одна справа — це ваш план, мета; маленька одна справа — розставити пріоритети, щоб досягти цієї мети. Найпродуктивніші люди починають з плану й користуються ним як компасом. Вони дозволяють плану бути керівною силою у визначенні пріоритетності, яка, у свою чергу, визначає їхні дії. Це — найбільш прямий шлях до неперевершених результатів.

Уявіть план, пріоритет і продуктивність трьома частинами айсберга.

Зазвичай над водою видно лише 1/9 айсберга, тож усе помітне — це тільки вершечок. Саме так пов’язані між собою продуктивність, пріоритет і план. Помітне визначається непомітним.

Що продуктивніша людина — то більший вона має план і чіткіші пріоритети, і саме вони керують нею. У бізнесі все працює так само — тільки є ще додатковий результат у вигляді прибутку. Видимі для всіх речі — продуктивність і прибуток — завжди тримаються на плаву завдяки шарам, які слугують компанії основою — плану та пріоритетам. Продуктивності й прибутків хочеться всім бізнесменам, але не так багато з них можуть зрозуміти: найкращий шлях отримати це — пріоритет на цілеспрямованість.

Особиста продуктивність — цеглинка прибутку кожної компанії. Ці дві речі нероздільні. Не буває такого, щоб у компанії працювали непродуктивні люди, а прибуток магічним чином зростав. Кожен працюючий бізнес будує одна продуктивна людина. І не дивно, що найпродуктивнішим людям компанії відплачують найкраще.

Зв’язок плану, пріоритету й продуктивності визначає, наскільки підніметься бізнес над іншими успішними людьми й компаніями. Розуміти це — мати ключ до неперевершених результатів.

13. Жити з метою

Сенс життя — не знайти себе. Сенс життя — створити себе.

Джордж Бернард Шоу

Тож як мета може допомогти створити для себе неординарне життя? Відповідь має Ебенезер Скрудж. Ебенезер Скрудж — безсердечний, дріб’язковий, скупий чоловік, який зневажав Різдво і все, що робить людей щасливими. Його ім’я — символ скнарості й жмикрутства. Ебенезер Скрудж міг би бути останнім кандидатом на посаду людини, яка могла би чогось нас навчити. Однак у класичному оповіданні Чарльза Діккенса 1843 року «Різдвяна пісня в прозі» він таки вчить нас дечому.

Повчальна історія про трансформацію Скруджа з бездушного скнари в уважну, турботливу людину, яку люблять навколишні, — один з найпоказовіших прикладів того, як наші рішення можуть впливати на нашу долю і як наш вибір може змінити наше життя. Вигадана історія дає нам формулу, якою ми можемо користуватися, коли прагнемо неперевершених результатів і нестандартного життя. Прошу мене вибачити, але я хотів би зробити невеличкий ліричний відступ і швидко переказати вам цю історію.

Одного різдвяного вечора до Ебенезера Скруджа приходить привид його колишнього бізнес-партнера Джейкоба Марлея. Ми не знаємо, сон це чи реальність. Марлей стогне: «Сьогодні я прийшов, щоб показати: у тебе ще є шанс, ти можеш уникнути моєї долі. Тебе відвідають три привиди», — ми дізнаємося, що це привиди з минулого, теперішнього й майбутнього. «Згадай, що ми пережили разом!».

Тут зупинімося на хвильку й поміркуймо, хто такий Скрудж. Діккенс описує його як чоловіка з холодом у душі, через який він увесь немовби заморозився. Він скупий, у нього опущена голова, він постійно працює. Скрудж платить якомога менші зарплати і якомога більше накопичує. Він замкнений і живе на самоті. Ніхто не зупиняється на вулиці, щоб привітатися з ним. До нього нікому немає діла, тому що і йому ні до кого немає діла. Він нещасний, посередній, жадібний грішник — холодний на вигляд, холодний на дотик, із холодним серцем, без жодних натяків на потеплішання. Він живе самотнім життям, і світ довкола не покращує ситуації.

На наступний вечір до нього приходять три привиди й показують йому минуле, теперішнє і майбутнє. Під час цих візитів він бачить, як став такою людиною, яким життям живе й куди це зрештою заведе його та людей довкола нього. Це до смерті лякає його, його фізично трусить, коли він прокидається наступного ранку. Він не знає, чи це йому наснилося, а чи було насправді; проте голова йому йде обертом, сьогодні Різдво, і в нього ще є час змінити своє життя. Сповнений радості, він виходить на вулицю й просить хлопчика, який перший йому трапляється, купити на ринку найбільшу індичку й анонімно надіслати її додому його єдиному працівникові, Бобу Кретчиту. Він зустрічає джентльмена, якому колись різко відмовив у грошах для нужденних. Благає пробачити його й обіцяє віддати бідним величезні суми.

Зрештою Ебенезер приходить додому до свого племінника, просить його пробачити за те, що так довго був таким дурнем, і погоджується залишитися на вечерю. Дружина племінника та його гості шоковані відвертістю Скруджа й майже не можуть повірити, що це справді він.

Наступного ранку Боб Кретчит сильно спізнюється на роботу, і Скрудж зустрічає його словами: «Ти що собі думаєш — приходити сюди о такій годині? Я не збираюся більше цього терпіти!». І до того, як ці мерзенні слова вкладаються в голові, Боб із недовірою чує: «І тому я піднімаю тобі зарплатню!».

Скрудж стає благодійником родини Кретчита. Він знаходить лікаря для маленького Тіма, Кретчитового сина-інваліда, і стає для нього другим батьком. Решту своїх днів Скрудж живе, витрачаючи час і гроші на допомогу іншим.

Цією простою історією Чарльз Діккенс розкриває перед нами просту формулу нестандартного життя: живіть із метою. Живіть за пріоритетами. Живіть для продуктивності.

Коли я думаю про цю історію, мені здається, що Діккенс зображає мету як поєднання того, куди ми йдемо, і того, що для нас важливе. Він натякає, що пріоритет — це те, у що ми вкладаємо найбільше значення, а продуктивність — це результат наших дій. Він бачить життя як послідовність пов’язаних виборів, у яких мета визначає пріоритети, а пріоритети — продуктивність, яка є результатом наших дій.

Діккенс вважав, що наша мета показує, хто ми є.

Скруджа легко можна зрозуміти, тож давайте розглянемо «Різдвяну пісню» крізь призму Діккенсової формули. На тому етапі його життя, де ми його зустрічаємо, мета Скруджа абсолютно очевидна — це гроші. Він або працює задля них, або перераховує їх. Гроші значать для нього більше за людей, і він вважає, що вони виправдовують усі засоби. Згідно з такою метою його пріоритет абсолютно очевидний: заробити настільки багато грошей, наскільки він зможе. Збирати монети — ось що важливо для Скруджа. У результаті його продуктивність завжди сконцентрована довкола заробляння грошей. У перервах між роботою він тішиться, рахуючи їх. Заробляння, складання, позичання, отримання, підбивання підсумків — це те, чим він займається цілими днями, бо він жадібний егоїст і життя людей довкола його не обходить.

За стандартами Скруджа — його продуктивність у досягненні своєї мети висока. Будь-хто інший скаже, що це жалюгідне життя.

Це був би кінець історії, якби не перспектива, яку показав Скруджеві його колишній партнер. Джейкоб Марлей хотів, аби Скрудж не зайшов у той глухий кут, у якому опинився він сам. То що ж сталося зі скнарою після подорожей із привидами? На погляд Діккенса, мета Скруджа змінилася, а це змінило його головний пріоритет, а це, у свою чергу, змінило сферу, у якій він був найпродуктивнішим. Після втручання Марлея Скрудж відчув на собі, як змінює людину нова мета.

То ким же він став? Давайте подивимося.

У кінці історії мета Скруджа — уже не гроші, а люди. Тепер він дбає про людей, про їхнє фінансове становище й фізичне здоров’я. У стосунках з іншими він стає щасливішим і простягає руку допомоги, щойно вона комусь стає потрібною. Допомогу людям він тепер цінує більше за накопичення грошей; він вірить, що гроші — це добро, коли їх використовують на добро.

Який у нього пріоритет? Раніше він піклувався про гроші й використовував людей. Тепер він використовує гроші, щоб піклуватися про людей. Його дії? Продуктивність кожного його дня стала процесом віддавання кожного пенні іншим.

Це дуже серйозна трансформація, і мораль очевидна. Те, хто ми є і куди хочемо йти, визначає наші справи й досягнення.

Життя заради мети — це найповніше й найщасливіше життя.

Щастя, отримане спеціально

Запитайте в людей, чого вони хочуть від життя — і будьте певні, кожен відповість вам, що хоче щастя. У всіх нас є свої особисті варіанти, але щастя ми хочемо найбільше — однак багато хто усвідомлює це доволі пізно. Мотивації неважливі: усе одно переважну більшість того, чим ми займаємося в житті, ми робимо, щоб стати щасливими. Проте поняття «щастя» ми розуміємо неправильно. Воно приходить не так, як ми уявляємо.

Для того щоб пояснити, що я маю на увазі, нагадаю вам давню казку.

МИСКА ДЛЯ МИЛОСТИНІ

Одного ранку король вийшов зі свого палацу й зустрів жебрака.

— Чого ти хочеш? — спитав у нього король.

Жебрак засміявся й промовив:

— Питаєш так, ніби можеш виконати моє бажання!

Ображений король відповів:

— Звісно, я можу виконати будь-яке бажання. То що ж це?

— Двічі подумай, перш ніж давати обіцянку, — попередив жебрак короля.

Жебрак не був звичайним бідним чоловіком. У минулому житті короля він був його вчителем, і тоді пообіцяв: «У нашому наступному житті я прийду, щоб перевірити й пробудити тебе. Це життя ти пропустив, але я знову прийду допомогти тобі».

Король не впізнав свого старого друга й наполягав:

— Я зроблю все, що ти попросиш, я дуже могутній король, я можу виконати будь-яке бажання.

Жебрак спитав:

— Можеш наповнити цю миску для милостині?

— Звісно! — відповів король і наказав своєму візирові «наповнити миску чоловіка грішми».

Візир так і зробив, але коли гроші потрапляли в миску — вони просто зникали. Тож візир сипав ще і ще, але все зникало, щойно торкалося дна.

Миска для милостині лишалася порожньою.

Королівством пішли чутки, і довкола чоловіка зібрався великий натовп. На кону були авторитет і влада короля, тож він сказав візирові:

— Я готовий втратити своє королівство, але цей жебрак не має перемогти мене.

Він продовжив сипати в миску своє багатство. Діаманти, перли, смарагди. Його скарбниця спустошувалася.

Проте миска для милостині була бездонною. Усе щезало, потрапивши в неї!

Нарешті, коли натовп у суцільній тиші поглянув на короля, він упав у ноги жебракові й визнав свою поразку.

— Ти переміг, але задовольни мою цікавість, перш ніж підеш. У чому секрет цієї миски для милостині?

Жебрак смиренно відповів:

— Немає секрету. Просто вона зроблена з людських бажань.

Це один з найбільших викликів, які кидає нам життя: ми мусимо переконатися, що наша мета не стала такою мискою для милостині, бездонною прірвою бажання невпинно шукати те, що зробить нас щасливими. Це пропаще діло.

В основному ми заробляємо гроші й чогось досягаємо, щоб отримати задоволення, якого ми від цього досягнення очікуємо. З одного боку, це й справді працює. Можна назбирати грошей чи зробити щось іще, і це зробить нас щасливими — на одну мить. Потім усе стає як було. Найрозумніші голови планети століттями міркували над поняттям «щастя», і всі вони дійшли приблизно одного висновку: якщо у вас є гроші чи інші здобутки — це не означає автоматично, що ви завжди будете щасливими.

Обставини впливають на наше життя так, як ми їх тлумачимо. Якщо нам бракує бачення загальної картини, ми легко можемо перетворити своє життя на постійний пошук успіху. Чому? Бо коли ми отримуємо бажане, відчуття щастя рано чи пізно сходить нанівець — ми швидко звикаємо до того, що маємо. Так буває з усіма. Зрештою нам стає нудно, і ми починаємо хотіти отримати або зробити щось інше. Ба гірше — ми можемо не зупинитися й навіть не пригальмувати, щоб насолодитися тим, чого вже досягли, бо автоматично піднімаємося й рушаємо далі. Якщо не бути обережним — можна втрапити в замкнене коло: прагнути й досягати, прагнути й досягати, і навіть не давати собі часу насолодитися отриманим. Це надійний спосіб так і залишитися жебраком — і день, коли ми усвідомлюємо це, стає днем, коли наше життя змінюється назавжди.

Щастя приходить на шляху до самореалізації.

Колишній президент Американської психологічної асоціації Мартін Селігман вважає, що нашому щастю сприяють п’ять чинників: позитивні емоції та насолода, досягнення, стосунки, залученість і значущість. На його думку, з усіх п’яти залученість і значущість — найважливіші. Знайти способи зробити власне життя більш значущим і відтак сильніше втягнутися у свою роботу — найпевніший спосіб тривалий час бути щасливим. Коли те, чим ми займаємося щодня, веде нас до більшої мети, — наше щастя може стати найбільш сильним і тривалим.

Візьмімо, до прикладу, гроші. Це буде хорошим прикладом, адже гроші — це і мета, і засіб одночасно. Багато хто не лише неправильно розуміє, як заробляти гроші, а й не усвідомлює, як гроші роблять людей щасливими. Я навчав фінансовій грамотності різних людей, від тертих підприємців до старшокласників, і коли я запитував: «Скільки грошей ви хочете заробляти?», — я отримував багато різних відповідей, але зазвичай це були просто великі цифри. Коли я запитую: «Чому ви обрали саме цю цифру?», — мені часто відповідають знайомими словами: «Не знаю». Потім я запитую: «Чи можете ви дати визначення багатої людини?». І мені постійно називають суми від мільйона доларів і вище. Коли я запитую, чому саме цією сумою визначається багата людина, я чую: «Здається, це досить велика сума». І я відповідаю: «Це і правда, і ні. Залежить від того, що ви будете з нею робити».

Я вважаю, що фінансово багаті люди — це ті, які отримують достатньо грошей і не мають працювати на фінансування своєї мети. Усвідомте, будь ласка: кожен, хто приймає таке визначення, неодмінно стикається з проблемою. Вам потрібна мета в житті, аби бути багатою людиною. Іншими словами, якщо у вас не буде мети — у вас ніколи не буде достатньо грошей і ви ніколи не вважатимете себе багатим.

Річ не в тому, що ви не будете щасливим, якщо заробите більше грошей. Ви будете — до якогось моменту. Але потім перестанете. Аби гроші й далі були для вас мотивацією — варто буде розуміти, чому вам потрібно більше грошей. Кажуть, що мета не має виправдовувати засобів. Будьте обережними: щастя прийде до вас із досягненням мети, якщо засоби будуть виправдані. Більше грошей просто заради грошей не принесуть вам щастя, якого ви в них шукаєте. Щастя приходить, коли ваша мета більша за простий набір задоволень. Ось чому ми стверджуємо, що щастя приходить на шляху до самореалізації.

Сила мети

Мета — найбільш прямий шлях до влади й стабільного джерела особистої сили: сили переконання і сили не зійти з дороги. Рецепт неперевершених результатів — знати, чого ви хочете, і щодня робити щось для того, щоб цього досягти. Коли у вашому житті є чітка мета, ви швидше розумієте, що до чого — відтак ви більше впевнені, що ваш напрямок правильний, а відтак рішення приймаються швидше. А коли ви швидко приймаєте рішення, ви часто є тим, хто приймає їх першим і зрештою робите якнайправильніший вибір. А правильний вибір — це можливість отримати найкращий результат. Ось так це й працює: якщо ви розумієте, куди йдете, життя дає вам найкращі можливості й такі самі результати.

Мета допомагає й тоді, коли все йде не за планом. Життя часом буває складним, і цього ніяк не уникнути. Поцільте достатньо високо, проживіть достатньо довго — і ви отримаєте свій оберемок проблем. Це нормально. Ми всі через це проходимо. Якщо ви знаєте, чому ви робите те, що робите, — це дає вам додаткову мотивацію трохи більше попотіти, коли все летить шкереберть. Ви маєте займатися своєю справою достатньо довго, щоб до вас прийшов успіх. Це фундаментальна вимога до всіх, хто прагне неперевершених результатів.

Мета — це суперклей, який тримає вас на вашому шляху. Коли заняття відповідає меті, життя набуває ритму — і ви відчуваєте, що ніби крокуєте своїм шляхом у цьому ритмі, він звучить у вашій голові й у серці. Живіть із метою й не дивуйтеся, коли справді почнете щось мугикати або й насвистувати під час роботи.

Коли ви питаєте себе: «Якою однією справою я можу займатися в житті, щоб вона найбільше значила для мене й навколишнього світу, і щоб, коли я нею займатимусь, усе інше було легшим або неважливим?», — ви застосовуєте силу принципу однієїсправи, аби знайти в житті мету.

Великі ідеї

1. Щастя приходить на шляху до самореалізації. Ми всі хочемо бути щасливими, але шукати щастя — не найкращий спосіб його знайти. А найправильніший шлях — зосередитися на чомусь більшому й так внести мету й відчуття значущості в кожен день вашого життя.

2. Розберіться з вашим великим «чому». Запитуйте себе, що вами керує, — і так ви знайдете мету. Що допомагає вам підніматися вранці й продовжувати працювати, коли ви втомлені й пригнічені? Інколи я називаю це великим «чому». Це те, чому життя захоплює вас. Те, чому ви робите те, що ви робите.

3. Якщо не маєте відповіді — оберіть напрямок. Визначити «мету» може бути складно, та ви й не мусите. Подумайте про неї просто як про щось одне, чого ви хотіли би більше за все інше. Спробуйте записати, чого ви хотіли б досягти, а потім описати, як це зробити.

Мій запис виглядає так: «Моя мета — за допомогою навчання, коучингу та письменництва допомогти людям прожити якнайповніше життя». Тож як тепер виглядає моє життя?

Навчання — моя одна справа, я займаюся нею майже 30 років. Спочатку я вчив клієнтів працювати на ринку й приймати правильні рішення. Потім навчав торговий персонал у форматі уроків, на спеціальних зустрічах і особисто. Пізніше я почав проводити лекції з бізнесу. Потім я вчив людей моделям поведінки, за якими можна досягти високої продуктивності, і стратегіям, які дають високі результати. Останні десять років я проводжу семінари з конкретних принципів будування життя. Те, чому навчаю, я розповідаю як коуч і закріплюю у своїх книжках.

Оберіть шлях, зробіть перші кроки й дослухайтеся до себе. З часом усе стає зрозумілим. Якщо ви бачите, що ваша справа вам не подобається, — ви завжди можете обрати інший шлях. Це ваше життя.

14. Живіть за пріоритетом

Планування — це перенесення майбутнього в теперішнє, аби ви могли щось зробити з ним просто зараз.

Алан Лакейн

Чи не були б ви такі ласкаві сказати, як мені звідси вибратися?

— Залежить, куди йти, — відказав Кіт.

— Власне, мені однаково, куди йти... — почала Аліса.

— Тоді й однаково, яким шляхом, — зауважив Кіт.15

Класичний діалог Аліси й Чеширського кота в книжці «Аліса в країні чудес» Льюїса Керрола добре демонструє міцний зв’язок між метою й пріоритетністю. Живіть із метою — і ви знатимете, куди ви хочете йти. Живіть за пріоритетами — і ви знатимете, як туди дістатися.

На початку кожного дня всі ми маємо вибір. Ми можемо спитати: «Що я хочу зробити?», — а можемо: «Що я мушу зробити?». Без напрямку й мети все, що ви «хочете зробити», завжди приведе вас кудись. Але якщо у вас є конкретний пункт призначення, завжди буде щось, що ви «мусите зробити», а відтак — чітка відповідь, куди ви мусите рухатися. Коли у вашому житті є мета, ви передусім мусите навчитися жити за пріоритетами.

Установіть мету «на зараз»

Ебенезер Скрудж добре засвоїв: нашим життям управляє мета, яку ми для нього ставимо. Проте є нюанс, з яким довелося зіткнутися навіть йому. Мета має силу змінювати наші життя лише прямо пропорційно до сили пріоритету, який ми з нею пов’язуємо. Мета без пріоритету безсила.

Хочу уточнити: я використовую слово пріоритет — не «пріоритети». Воно з’явилося в XIV столітті, походить від латинсього слова prior — тобто «перший». Цікаво, що до XX століття слово «пріоритет» не використовували в множині. Потім світ понизив його у званні, слово почало означати просто «щось таке, що має значення», і в нього з’явилася множина — «пріоритети». Разом із цим з’явилися замінники — «найактуальніше питання», «головний привід для хвилювання», «на першому плані» тощо — вони перебрали на себе початкове значення згаданого терміна. Сьогодні ми повертаємо пріоритету його первинну сутність, додаючи слова «найвищий», «головний», «перший», «основний» і «найважливіший». Як бачимо, це поняття пройшло цікавий шлях.

Тож слідкуйте за язиком. У вас може бути багато способів сказати про свій пріоритет, але які слова ви не обрали б, значення їх не має змінюватися, якщо ви хочете досягти неперевершених результатів — це має бути щось одне.

Коли я навчаю людей ставити цілі, мій головний пріоритет — показати, як працюють у парі мета й пріоритет. Для цього я ставлю питання: «Чому ми визначаємо цілі й плануємо?». Я чув багато хороших відповідей, але правда в тому, що цілі й плани з’являються тільки з однієї причини — ми не хочемо пропустити важливі моменти свого життя. Ми можемо вчитися в минулого й прогнозувати майбутнє, але єдина наша реальність — теперішній момент. Просто зараз — усе, із чим ми маємо працювати. Минуле пройшло, майбутнє ще не прийшло. Для того щоб закріпити це, я почав називати спосіб ефективного визначення пріоритету «формуванням цілей на зараз» — так я підкреслюю, чому найперше, що ми маємо зробити, — це визначити пріоритет.

Правда про успіх така: ми здатні в майбутньому досягти неперевершених результатів, якщо здатні один за одним створити низку важливих і правильних моментів. Те, що ви робите в певний момент, визначає, із чим ви зіткнетеся в наступний. Ваше «теперішнє зараз» і всі «майбутні зараз» поза всяким сумнівом визначає пріоритет, яким ви послуговуєтеся. Ключовий фактор, який визначає вашу розстановку пріоритетів — це те, хто виграє: теперішній чи майбутній ви.

Якби вам дали вибір: $ 100 сьогодні чи $ 200 наступного року, що ви обрали б? $ 200, авжеж? Ви зробили б такий вибір, якби вашою метою було отримати найбільше грошей з даних вам можливостей. Дивно, але більшість людей роблять інший вибір.

Економісти вже давно визначили: попри те, що люди надають перевагу більшим винагородам перед меншими, вони надають ще сильнішу перевагу моментальним винагородам перед майбутніми — навіть якщо майбутні нагороди набагато більші. Це звичайна річ. У цього є дивна назва перебільшене знецінювання — що віддаленіша в майбутньому нагорода, то менша мотивація прагнути її. Можливо, це відбувається через те, що далекі об’єкти здаються меншими, ніж є насправді, і люди помилково вважають, що вони й справді маленькі, і недооцінюють їх. Це пояснює, чому стільки людей візьмуть $100 одразу, а не чекатимуть на вдвічі більшу суму. «Упередження моменту» бере гору над логікою, і люди не обирають велике майбутнє з потенційно добрими результатами. Тепер уявіть, як такий підхід може зруйнувати ваше майбутнє, якщо користуватися ним щодня. Пам’ятаєте нашу розмову про відкладання задоволення? Виходить, те, що починалося із зефірок, пізніше може вартувати вам набагато більшого.

Нам потрібен простий спосіб мислити так, щоб урятувати нас від нас самих, правильно визначити пріоритет і наблизитися до нашої мети.

Визначення цілей «на зараз» допоможе вам.

Якщо ви дивитеся на своє життя крізь призму визначення цілей «на зараз», ви визначаєте майбутню мету й потім методично докопуєтеся до розуміння того, що ви мусите робити просто зараз. Це може бути трохи схоже на російську матрьошку: ваша одна справа «на зараз» буде всередині однієї справи на сьогодні, а та буде всередині однієї справи на цей тиждень, а та — всередині однієї справи на місяць... Ось так щось маленьке може перетворитися на щось велике.

Так ви вишиковуєте свої кісточки доміно.

Аби зрозуміти, як постановка цілей «на зараз» скоригує ваше мислення й визначить ваш найважливіший пріоритет, прочитайте вголос таке:

У мене є мета, яку я колись хочу досягти. Якою однією справою я можу займатися наступні п’ять років, щоб іти до неї? Тепер у мене є мета на найближчі п’ять років. Якою однією справою я можу займатися наступний рік, щоб іти до п’ятирічної мети, щоб іти до мети мого життя? Тепер у мене є мета на найближчий рік. Якою однією справою я можу займатися наступний місяць, щоб іти до річної мети, щоб іти до п’ятирічної мети, щоб іти до мети мого життя? Тепер у мене є мета на найближчий місяць. Якою однією справою я можу займатися наступний тиждень, щоб іти до місячної мети, щоб іти до річної мети, щоб іти до п’ятирічної мети, щоб іти до мети мого життя? Тепер у мене є мета на найближчий тиждень. Якою однією справою я можу займатися сьогодні, щоб іти до тижневої мети, щоб іти до місячної мети, щоб іти до річної мети, щоб іти до п’ятирічної мети, щоб іти до мети мого життя? Тепер у мене є мета на сьогодні. Якою однією справою я можу займатися просто зараз, щоб іти до сьогоднішньої мети, щоб іти до тижневої мети, щоб іти до місячної мети, щоб іти до річної мети, щоб іти до п’ятирічної мети, щоб іти до мети мого життя?

Сподіваюся, ви подужали весь текст. Чому? Бо ви тренуєте свій мозок думати певним чином, поєднувати одну мету з наступною, доки не визначите найважливішу справу, якою маєте займатися просто зараз. Ви вчитеся мислити великими масштабами — але рухатися помаленьку.

Зараз я доведу його цінність. Спитайте себе: «Якою однією справою я можу займатися просто зараз, щоби іти до мети мого життя?». Не працює. Момент досягнення тієї мети настільки далеко в майбутньому, що ви не можете чітко визначити ключовий пріоритет. Фактично, ви можете під’єднувати мету на день, тиждень і так далі, але не зможете розгледіти правильний пріоритет, поки не пройдете увесь цикл. Ось чому більшість людей не можуть навіть близько підійти до своїх цілей. Вони не пов’язали «сьогодні» з усіма «завтра», які лежать на їхньому шляху.

Пов’яжіть своє «сьогодні» з усіма вашими «завтра». Це важливо.

Цю думку підтримують і дослідження. У трьох таких розвідках психологи вивчали поведінку 262 студентів — розбиралися, як візуалізація впливає на результат. Візуалізувати просили у два способи: одній групі запропонували візуалізувати результат (наприклад, оцінку «5» за іспит), іншій — потрібний для досягнення бажаного результату процес (наприклад, усі проведені за навчанням вечори, потрібні для отримання оцінки «5»). Врешті-решт студенти, які візуалізували процес, усі як один показали кращі результати: вони раніше почали вчити матеріал, частіше сідали за книжки й отримали вищі бали, ніж ті студенти, які просто уявляли собі бажаний фінал.

Люди часто-густо бувають надто оптимістичними щодо своїх здібностей і внаслідок цього не замислюються над тим, що їм треба буде зробити на шляху до мети. Дослідники називають це «оманою планування». Візуалізувати процес — тобто розбивати шлях до великої мети на потрібні для її досягнення кроки — це хороший спосіб почати мислити стратегічно, відтак спланувати все й досягти неперевершених результатів. Ось чому встановлення мети «на зараз» справді працює.

Я щодня говорю про це з людьми. Коли вони питають, що робити — це працює надзвичайно ефективно. Я перефразовую питання й кажу: «Перш ніж я дам вам відповідь, дозвольте спитати: куди ви йдете й чого хочете досягти?». Ми проходимо цикл визначення мети «на зараз», і вони завжди вловлюють сенс і самі відповідають на своє питання. І коли вони говорять мені про одну справу, якою мають займатися просто зараз, я сміюся й кажу: «То чому ви досі розмовляєте зі мною?».

Ваш останній крок — запишіть відповіді. Про складання списку цілей вже було сказано багато, і на те є причина — це справді працює.

У 2008 році доктор Ґейл Метьюс із Домініканського університету Каліфорнії зібрала для дослідження 267 учасників різних професій (юристи, бухгалтери, працівники неприбуткових організацій, ринкові виробники і т. д.) і національностей. Ті, хто записав свої цілі, досягали їх на 39,5 % частіше. Записати свої цілі й найважливіший пріоритет — ваш останній крок до життя за пріоритетом.

Великі ідеї

1. Може бути лише щось одне. Ваш найважливіший пріоритет — це одна справа, якою ви можете займатися просто зараз і яка допоможе вам досягти найважливішої для вас мети. У вас може бути багато «пріоритетів», але копніть глибше й зрозумієте — завжди є щось найбільш значуще, ваш головний пріоритет. Ваша одна справа.

2. Установіть мету «на зараз». Почніть з визначення майбутньої мети. Зрозумійте, які кроки треба буде зробити, щоб досягти її — так вам буде легше визначити пріоритетну справу, якою ви маєте займатися просто зараз.

3. Візьміть ручку в руки. Запишіть свої цілі на папері й тримайте їх поруч.

Об’єднайте свою мету з визначеним за допомогою постановки мети «на зараз» єдиним пріоритетом, і цей пріоритет — ця одна справа, якою ви можете займатися, щоб, коли ви її зробите, усе інше стало легшим або взагалі неважливим, — покаже вам шлях до неперевершених результатів.

І коли ви знатимете, що робити, єдине, що залишиться, — перейти від розуміння до роботи.

15 Керрол Л. «Аліса в країні див» / Переклад з англійської Валентина Корнієнка. — К. : «А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА», 2001.— 192 с.

15. Живіть задля продуктивності

Бути продуктивним не означає бути постійно зайнятою ломовою конякою, яка працює вдень і вночі... Це, скоріше, означає розставляти пріоритети, планувати й палко захищати власний час.

Маргарита Тартаковськи

Історія Ебенезера Скруджа могла б стати виноскою на полях історії літератури, якби не один нюанс — він щось робив. Він піднявся й почав працювати, захоплений новою метою й натхненний пріоритетом, який вона визначила.

Продуктивна дія змінює життя.

«Давайте станемо продуктивними!» — фраза, якої ніколи не кажуть у кіно, коли кавалерія рветься на вершину пагорба. Це не та фраза, якою користуються коучі, менеджери й генерали, щоб будити в людях глибинні емоції й надихати військо. Це не та фраза, яку ви говорите собі, коли глибоко вдихаєте й занурюєтеся в складне завдання чи берете участь у змаганні. І діккенсовий Скрудж не промовляв цих слів, коли брав на себе відповідальність за зміни у власному житті. Проте Скрудж був саме продуктивним, і немає кращого за продуктивність слова, щоб описати те, що ви хочете отримати від власної роботи, коли її результат важливий для вас.

Ми завжди чимось займаємося — працюємо, граємо, їмо, спимо, стоїмо, сидимо, дихаємо. Якщо ми живі — ми щось робимо. Ми щось робимо, навіть коли нічого не робимо. Щохвилини нашого дня питання полягає не в тому, чи будемо ми щось робити, а в тому, що саме ми будемо робити. Часом те, що ми робимо, не має значення, часом— має. І коли має — те, що ми робимо, найкраще ілюструє наше життя. Зрештою, життя, у якому хтось досяг неперевершених результатів, зводиться просто до отримання максимуму зі своєї роботи, коли вона має значення.

Життя заради продуктивності дає неперевершені результати.

Коли я навчаю когось продуктивності, я завжди починаю з питання: «Якою системою тайм-менеджменту ви користуєтеся?». Відповідей завжди стільки ж, скільки в кімнаті є людей: паперові календарі, електронні календарі, органайзери, тижневики «Ет-е-глянс»... Ви їх називаєте, я вислуховую. Потім я питаю: «Як ви їх вибирали?». З-поміж показників люди називають форму, розмір, колір, ціну та загалом усі можливі критерії. Але студенти завжди описують формат, а не функцію — тобто те, як виглядають їхні способи планування часу, а не те, як вони працюють. Тож коли я кажу: «Чудово, але якою системою ви користуєтеся?» — мені завжди відповідають одне: «Що ви маєте на увазі?».

«Що ж, якщо в усіх є однакова кількість часу, але одні заробляють більше за інших, — питаю я, — чи можемо ми стверджувати, що спосіб використання часу визначає кількість зароблених грошей?». Усі завжди погоджуються, і я продовжую: «Якщо час — це справді гроші, то найкращий спосіб описати систему тайм-менеджменту — монетизувати її. Скільки, на вашу думку, система передбачає прибутку на рік? $ 10 000? $ 20 000? $ 50 000, $ 100 000, $ 500 000? Можливо, ваша система передбачає $ 1 000 000+ на рік?

Тиша.

І потім хтось обов’язково питає: «Звідки нам знати?».

І я запитую: «Скільки ви заробляєте?».

Якщо гроші — метафора для принесення результатів, тоді все очевидно. Систему тайм-менеджменту можна оцінювати за продуктивністю, яку вона приносить.

У моєму житті є один дивний момент: я ніколи не працював на людину, яка не була мільйонером чи не стала ним. І ось найважливіший урок, який я з цього виніс: найуспішніші люди — це найпродуктивніші люди.

У мене вже немає мети зробити більше; тепер я скоріше прагну робити менше.

Френсін Джей

Продуктивні люди роблять більше, досягають кращих результатів і за годину заробляють більше за інших. Так виходить через те, що вони присвячують максимум часу тому, аби бути продуктивними в найпріоритетнішій справі — одній справі. Вони розбивають свою одну справу на часові блоки й потім щосили захищають ці блоки. Вони з’єднали точки послідовної роботи з часовими блоками й неперевершеними результатами, яких прагнуть.

Розбивка часу на блоки

Я часто кажу, що походжу зі «старовинного роду млявих людей». Мої співрозмовники зазвичай сміються з цього, але насправді все так і є. Часом мені здається, що мої гени мають більше спільного з генами черепахи, аніж зайця. З іншого боку, я працював з людьми, які були настільки енергійними, що їх буквально трусило. Неймовірно, але вони здатні дуже довго працювати понад силу й при цьому зовсім не виснажуватися. Коли я намагаюся робити так само, моє тіло здається менш ніж за тиждень. Я зрозумів, що не можу стрибнути вище голови, хоч як не старався б. Для мене це просто фізично неможливо. Тож я мусив знайти спосіб бути максимально продуктивним у ті години, коли я можу працювати — з урахуванням власних обмежень.

Рішення? Розбивка часу на блоки.

Багато людей вважають, що на справжній успіх часу ніколи не вистачить — але якщо розбити час на блоки, то вистачить. Розбивка часу на блоки — дуже результативний спосіб оцінювати й використовувати свій час. Так ви чітко будете розуміти: те, що має бути зробленим, справді робиться. Александер Ґрахам Белл казав: «Зосередьте всі свої думки на тому, над чим працюєте. Адже сонячні промені здатні розпалити вогонь лише тоді, коли їх фокусують». Розбивка часу на блоки приборкує вашу енергію й спрямовує її на вашу найважливішу роботу. Це найпотужніший інструмент продуктивності.

Тож візьміть свій календар і виокремте в ньому всі необхідні для роботи над однією справою блоки часу. Якщо це одноразова одна справа — виділіть необхідну кількість днів і годин. Якщо ви займаєтеся нею регулярно — виділіть на неї потрібну кількість часу щодня, аби робота над нею перетворилася на звичку. Усе решта — інші проекти, паперова робота, листи, дзвінки, кореспонденція, зустрічі, будь-що інше — має зачекати. Коли ви створюєте такі блоки часу — ви організовуєте для себе найбільш продуктивний день з усіх можливих і потім зможете повторювати це щодня до кінця вашого життя.

На жаль, якщо ви такий самий, як більшість людей, то ваш звичайний день, скоріше за все, виглядає так, як на рисунку 27, — у вас дедалі менше часу на роботу над справді важливими речами.

День найпродуктивніших людей суттєво відрізняється (рис. 28).

Якщо одна справа дає непропорційні результати — ви маєте давати їй непропорційну кількість часу. Щодня, кожного дня аналізуйте свої часові блоки за допомогою фокус-питання: «Яку одну справу я можу зробити сьогодні, щоб, коли я її зроблю, усе інше стало легшим або неважливим?». І коли знайдете відповідь, ви робитимете найважливіше для своєї найважливішої роботи.

Ось так результати стають неперевершеними.

З мого досвіду, ті, хто так робить, не лише досягають найбільших висот, а й мають найбільше кар’єрних можливостей. Вони повільно, але впевнено стають відомими через свою одну справу, а у своїй організації — стають «незамінними». Зрештою ніхто вже не може уявити компанію без них і допустити, щоб вони пішли. (До речі, буває й навпаки — з тими, хто губиться в країні Всіх Інших Справ).

Якщо ви закінчили зі своєю однією справою на сьогодні, можете приділити рештки сил іншим справам. Просто визначте наступний пріоритет за допомогою фокус-питання й приділіть тим справам стільки часу, скільки потрібно. Повторюйте, поки не закінчиться робочий день. Може, ви й спатимете краще, якщо будете робити геть усе, але навряд чи це принесе вам підвищення.

Розбивка часу на блоки передбачає, що календар фіксує ваші плани, але йому немає діла до того, з ким у вас ці плани пов’язані. Тож, коли ви визначитеся з однією справою, призначте самі собі зустріч для роботи над нею. Великі керівники щодня займаються управлінням, великі програмісти — програмують, великі художники — малюють. Оберіть будь-яку професію чи посаду й заповніть пробіли. Великий успіх приходить тоді, коли людина кожен день присвячує власній майбутній величі.

Для того щоб досягти неперевершених результатів і відчути себе значущим, створіть часові блоки за цими трьома пунктами в заданому порядку.

1. Виділіть блок часу на себе.

2. Виділіть блок часу на свою одну справу.

3. Виділіть блок часу на планування.

Виділіть блок часу на себе

Справді успішні люди завжди починають рік із планування часу для себе. Чому? Вони знають, що він знадобиться їм, і знають, що зможуть собі це дозволити. Чесно кажучи, найбільш успішні люди вважають себе просто людьми, які працюють між відпустками. З іншого боку — найменш успішні люди не виділяють часу на себе, бо не вважають, що заслужили його, або не вірять, що зможуть собі це дозволити. Якщо ви плануватимете час на себе — ви зрештою почнете будувати робочі плани відповідно до запланованого вільного часу, а не навпаки. Крім того, усі довкола вас будуть завчасно знати, коли вас не буде на роботі, і зможуть планувати свій час відповідно. Коли ви збираєтеся стати успішним — ви починаєте з виділення часу на перезарядку й винагороду для себе.

Відпочиньте. Створіть блоки часу на довгі вихідні й відпустки, а потім беріть їх. Ви краще відпочинете, більше розслабитеся, а потім будете продуктивнішими. Усе на світі потребує відпочинку, щоб краще працювати потім. Ви — не виняток.

Відпочинок і робота однаково важливі. Є кілька прикладів успішних людей, які цим нехтували, але вони — не наші приклади для наслідування. Вони стали успішними, незважаючи на відсутність відпочинку й відновлення — а не тому, що не робили цього.

Виділіть блок часу на свою одну справу

Коли ви виділите блоки часу на себе, зробіть те саме для вашої однієї справи. Так, ви все правильно прочитали. Ваша найважливіша справа в списку йде під номером два. Чому? Тому, що ви не можете постійно радіти професійному успіху, якщо нехтуєте особистим часом на відновлення. Створіть блоки часу для себе, а потім зробіть те саме для своєї однієї справи.

Найпродуктивніші люди — ті, які досягають неперевершених результатів, — будують усі свої плани навколо однієї справи. Щодня їхньою найважливішою зустріччю є зустріч із самим собою, і вони ніколи не пропускають її. Якщо вони закінчують працювати над однією справою раніше, ніж закінчується відведений на це час — вони не йдуть відпочивати, а застосовують фокус-питання й визначають, як їм використати решту часу.

Якщо у їхньої однієї справи є якась конкретна мета, вони закінчують її так само, незважаючи на час. Роберт Левін в книжці «Географія часу» відзначає, що є люди, які працюють «за годинником»: «Уже п’ята, побачимось завтра», — а є ті, хто працює за результатом: «Я закінчую роботу тоді, коли роботу зроблено». Подумайте про це. Фермер-молочник не закінчує роботу о певній годині; він іде додому тоді, коли всі корови подоєні. На будь-якій посаді будь-якої професії, у якій має значення результат, усе працює так само. Найпродуктивніші люди працюють на результат. І вони не кидають роботи, аж поки не закінчать зі своєю однією справою.

День (іменник). 24 години, які найчастіше витрачають неправильно.

Амброз Бірс Ключ до того, щоб це запрацювало — розбити час на блоки якомога раніше. Дайте собі 30 хвилин чи годину, розберіться з ранковими пріоритетами, а тоді починайте працювати над однією справою.

Я рекомендую виділити блок із чотирьох годин на день. Ні, це не помилка. Я повторюю: чотири години на день. Чесно кажучи, це мінімум. Якщо можете — виділіть більше.

Стівен Кінґ у книжці «Як писати книги» описує робочий процес так: «У мене доволі чіткий розклад. Кожен ранок я присвячую всьому, що в мене є нового, — книжці в процесі. Дні — для відпочинку й листів. Вечори — для читання, родини, ігор «Ред Сокс» по телевізору, інших справ, які просто не можуть зачекати. Фактично, мій письменницький прайм-тайм — ранки». Чотири години на день можуть налякати вас сильніше за романи Кінґа, але проти його результатів ви нічого не зможете виставити. Стівен Кінґ — один з найуспішніших і найплідніших письменників нашого часу.

Коли я розповідаю це, завжди знаходиться людина, яка каже: «Ну, звісно, Стівену Кінґу легко так жити — він же Стівен Кінґ!». На що я просто відповідаю: «Думаю, ви маєте запитати себе: він може так робити, бо він Стівен Кінґ, чи він Стівен Кінґ, бо він так робить?». І на цьому дискусія зазвичай закінчується.

На початку письменницької кар’єри Кінґ, як і багато інших письменників, міг писати лише тоді, коли на це був час — вранці, увечері, навіть в обідню перерву, — тому що його робота не задовольняла його амбіцій. А коли почали з’являтися неперевершені результати й він зміг жити за рахунок своєї однієї справи, він переніс блоки робочого часу туди, куди йому найбільше підходило.

Відповідальна помічниця нашої команди нещодавно почала виділяти для роботи над проектом чималі відрізки часу. Спочатку це спричиняло неабиякий стрес. Її постійно відволікали. Дзенькали сповіщення про електронні листи, довкола тинялися колеги, члени команди безперервно вимагали уваги. Це навіть не можна було назвати відволіканнями — це була її робота. Зрештою, аби уникнути хвилинних розмов і нетермінових завдань, їй довелося брати ноутбук і книжку в конференц-зал. Але всього лише за тиждень усі звикли до факту, що протягом певних періодів часу вона буде поза зоною доступу. Усі пристосувалися. На це пішов тиждень. Не місяць, не рік. Тиждень. Графік зустрічей змінився, і життя триває. А її продуктивність суттєво зросла.

Не має значення, хто ви, — великі блоки часу працюють.

В ессе «Розклад творця, розклад менеджера» авторства Пола Грема на потребі у великих часових блоках наголошено особливо. Грем — один із засновників інноваційного венчурного підприємства «Вай Комбінатор» (Y Combinator). Він доводить, що загальноприйнята культура ведення бізнесу тільки заважає компанії бути продуктивною, і причина цьому — розклад роботи працівників (принаймні той розклад, який пропонує їм сама компанія).

Грем розподіляє всю роботу на два «кошики»: творець (той, хто вигадує чи реалізує вигадане) і менеджер (той, хто спостерігає чи керує). «Творцеві» потрібні великі блоки часу на те, щоб писати код, розробляти ідеї, працювати з потенційними клієнтами, наймати на роботу людей, займатися виробництвом продукту або реалізовувати проекти й плани. Зазвичай на це потрібні періоди по півдня. З іншого боку, «час менеджера» можна розбивати погодинно. Такі люди постійно сидять на зустрічах, а оскільки в управлінців зазвичай є влада й авторитет, «положення дозволяє їм змушувати інших резонувати на їхній частоті». Якщо людей, яким потрібен «час творця», змусити ходити на зустрічі в різний час, це зруйнує всі часові блоки, які потрібні їм для того, щоб рухатися вперед самим і рухати компанію загалом, і може спричини масштабні проблеми. Грем зрозумів це й організував корпоративну культуру «Вай Комбінатор» так, щоб увесь денний розклад повністю був підлаштований під «творців». А всі зустрічі в них тепер призначаються на кінець дня.

Для того щоб досягти неперевершених результатів, будьте творцем зранку й менеджером після обіду. Ваш слоган: «однієї достатньо». Проте, якщо ви не будете щодня виділяти блоки часу на роботу над однією справою, ви можете застрягнути на одному місці надовго.

Виділіть блок часу на планування

Останній пріоритет, на який потрібно виділити блок часу, — це планування. У цей час ви оцінюєте свій прогрес і міркуєте, куди вам треба рухатися далі. Коли плануєте рік — виділіть собі час достатньо близько до кінця року так, щоб уже було зрозуміло, що до чого, але не настільки пізно, щоб пропустити момент, коли вже варто було б почати працювати. Погляньте на мету життя й п’ятирічну мету та оцініть прогрес, потрібний цього року, аби не зійти зі шляху. Ви навіть можете дописати нові цілі, подивитися свіжим поглядом на старі чи викреслити ті, які більше не відповідають вашій меті або пріоритетам.

Кожного тижня виділяйте годину на перегляд місячних і річних цілей. Спочатку спитайте себе, що має відбутися цього місяця, аби ви продовжили рухатися до річних цілей. Тоді спитайте, що має відбутися цього тижня, аби ви рухалися до місячних цілей. По суті, ви ставите таке питання: «Базуючись на моєму сьогоднішньому положенні, яку одну справу я маю зробити цього тижня, аби продовжити рухатися до місячної мети і щоб моя місячна мета була кроком до річної мети?». Ви вишиковуєте свої кісточки доміно. Поміркуйте, скільки часу вам знадобиться, і виділіть цей час у календарі. У результаті зможете сказати, що, коли ви виділяєте блоки часу на планування, ви фактично виділяєте блоки часу на формування блоків часу. Подумайте про це.

У липні 2007 року програміст Бред Ісаак поділився секретом продуктивності — за чутками, він позичив його в комедіанта Джеррі Сайнфелда. Ісаак зустрівся із Сайнфелдом на вечірці з відкритим мікрофоном ще до того, як ім’я Сайнфелда стало відомим кожному собаці; ще тоді він їздив з турами. Бред спитав: як стати найкращим комедіантом? Сайнфелд відповів: секрет у тому, що жарти (підказка: його одна справа!) слід писати кожного дня. Він придумав, як до цього привчитися: повісив на стіні великий календар і кожен день, у який він працював над своїм умінням, викреслював знаком ×.

Сайнфелд сказав: «Через декілька днів у тебе вже буде ланцюжок. Просто продовжуй працювати — і ланцюжок буде рости. Тобі сподобається дивитися на нього, особливо коли займатимешся цим уже декілька тижнів. Твоє єдине завдання — не розірвати ланцюжок. Не розривай ланцюжок».

Що мені подобається в методі Сайнфелда — він резонує з моїми переконаннями. Він простий. Він базується на роботі над однією справою й дає додатковий стимул. Одного дня ви поглянете на календар і замилуєтеся: «Ого, я роблю це вже цілий рік?». Але система сконструйована так, що ви переносите свою найбільшу мету в своє «сьогодні» й просто зосереджуєтесь на тому, щоб поставити наступний хрестик. Як казав Волтер Елліот: «Наполегливість — це не забіг на довгу дистанцію; це багато коротких забігів, що йдуть один за одним». І по ходу того, як ви закінчуєте один забіг і починаєте інший, вам стає легше й легше. Починають працювати стимул і мотивація.

Є певна магія в тому, щоб у кінці дня перекидати вашу головну кісточку доміно. Усе, що потрібно робити, — не розривати ланцюжок, продовжувати його щодня, аж поки у вашому житті не з’явиться потужна звичка — звичка виділяти блоки часу.

Звучить просто? Виділяти блоки часу справді просто — якщо ви їх захищаєте.

Захистіть свої часові блоки

Для того, щоб блоки часу справді «блокували» ваш час, вони мають бути захищеними. Виділити блоки часу нескладно — захистити складніше. Світ не знає про вашу мету чи пріоритети, він не відповідальний за них. Ви відповідальні. Тож захист ваших часових блоків — ваша робота. Ви мусите захистити їх від усіх, кому невідомо, що для вас важливо, і від самого себе — на випадок, якщо ви забудете.

Найкращий спосіб захистити свої часові блоки — запам’ятати, що їх не можна рухати. Тож коли хтось хоче призначити вам зустріч на час, який ви виділили в блок, — просто кажіть: «Вибачте, але в мене вже є плани на цей час», — і пропонуйте інші варіанти. Якщо це розчарує людину — поспівчувайте, але стійте на своєму. Орієнтовані на неперевершені результати люди — ті самі люди, які найкраще розподіляють свій час, — роблять це щодня. Вони не переносять свою найважливішу зустріч.

Найскладніше розбиратися з пріоритетними завданнями. Що вам відповісти важливій людині — босу, ключовому клієнту, мамі, — коли вони просять дуже терміново щось зробити? Один спосіб — погодитися, потім спитати: «Якщо я зроблю це до [конкретного терміну], буде нормально?». Найчастіше такі прохання пов’язані з необхідністю терміново передати комусь завдання, а не терміново його виконати. Людина просто хоче знати, що його зроблять. Інколи прохання справді потрібно виконати просто зараз, і ви мусите покинути все й зайнятися ним. У такому випадку слідуйте правилу «Відмінив — замінив» й швиденько переплануйте свій графік.

Тепер поговорімо про вас. Якщо ви відчуваєте, що перенавантажені й працюєте надто багато, вам може здатися, що працювати в режимі блоків часу надзвичайно складно. Можливо, вам складно уявити, як зробиться решта справ, якщо ви будете приділяти стільки часу одній. Ключ до рішення — уявляйте, як почнуть падати всі кісточки доміно, коли ви завершите свою головну справу, і пам’ятайте: усе, що ви могли б зробити або мусите зробити, стане легшим або взагалі неважливим. Коли я вперше почав працювати з блоками часу, я повісив над столом папірець із текстом: «Поки не закінчиш одну справу, все решта — це відволікання!». Це спрацювало якнайкраще. Спробуйте. Повісьте папірець там, де ви й інші люди постійно бачитимуть його. Потім перетворіть це на мантру, яку будете постійно повторювати собі й усім навколо. Зрештою інші люди почнуть розуміти ваш підхід до роботи й підтримувати його. От побачите.

Останнє, що може вибити вас із блоків, — ваш мозок, якщо ви не можете звільнити його. Необхідність день у день займатися однією справою замість купи інших може стати для вас найбільшим випробуванням. Життя не спрощується в той момент, коли ви на чомусь зосереджуєтеся; завжди буде щось інше, яке аж до крику потребуватиме уваги. Завжди. Тож коли у вашій голові спливе таке завдання, просто запишіть його в список і відкладіть до моменту, коли зможете за нього взятися. Іншими словами, викиньте з голови. А потім приберіть з очей, приберіть з думок — аж доки у вас не з’явиться час.

Зрештою, є мільйон способів саботувати свої часові блоки. Ось чотири перевірених способів дати відволіканням бій і зосередитися на одній справі.

1. Побудуйте бункер. Знайдіть таке місце для роботи, де вас не будуть відривати й відволікати. Якщо працюєте в офісі — купіть знак «Не турбувати». Якщо в офісі скляні стіни — повісьте штори. Якщо працюєте в кабінці — отримайте дозвіл поставити ширму. Підіть кудись, якщо потрібно. Безсмертний Ернест Хемінгуей дотримувався суворого графіку й щоранку починав писати о сьомій у власній спальні. Смертний, але неймовірно талановитий письменник Ден Хіт «купив старий ноутбук, видалив усі браузери, ба більше — видалив усі драйвери бездротового зв’язку» й ходив зі своїм древнім пристроєм у кав’ярні, щоб уникнути відволікань. Ви можете просто знайти підходяще для вас місце між цими двома полярними підходами й працювати в зручному режимі.

2. Запасіться провізією. Візьміть із собою всі необхідні запаси, матеріали, їжу й напої і не виходьте з бункера нікуди, крім як у туалет. Звичайний похід до кавоварки може геть перебити вам день, якщо ви зустрінете когось, хто захоче зробити вас частиною власного дня.

3. Тральте міни. Вимкніть телефон, закрийте поштову скриньку, вийдіть з усіх браузерів. Ваша найважливіша справа заслуговує на 100 % вашої уваги.

4. Заручіться підтримкою. Скажіть людям, які, скоріш за все, шукатимуть вас, що ви будете робити й коли з вами можна буде зв’язатися. Просто дивовижно, наскільки люди готові йти на поступки, якщо бачать загальну картину й знають, коли ви будете на зв’язку.

І якщо зрештою розбивка часу на блоки не перестане бути схожою на перетягування каната, скористайтеся фокус-питанням: «Яку одну справу я можу зробити, щоб щодня захищати свої часові блоки, щоб, коли я зроблю її, усе інше стало легшим або взагалі неважливим?».

Великі ідеї

1. З’єднайте точки. У вас з’являється можливість досягти неперевершених результатів, коли ваша мета чітко пов’язана з тим, що ви робите просто сьогодні. Установіть цей зв’язок із метою, і нехай він продиктує вам пріоритети. Коли ви чітко будете розуміти їх — єдиний логічний курс, який у вас залишиться, це братися до роботи.

2. Виділіть блоки часу для вашої однієї справи. Найкращий спосіб зробити так, щоб ваша одна справа дала плоди — призначити самому собі регулярні зустрічі. Виділяйте собі блоки часу на початку дня, виділяйте великі блоки — не менше чотирьох годин! Уявіть це так: якби ви виступали проти своїх часових блоків у суді, чи було б у вашого календаря достатньо аргументів, щоб засудити вас?

3. Захищайте свої часові блоки будь-якою ціною. Вони працюють тільки тоді, коли ваша мантра — «Нічому й нікому не дозволено відволікати мене, поки я не закінчу з головною справою». На жаль, ваше рішення не завадить світові намагатися відволікти вас. Користуйтеся творчим підходом, якщо це можливо. Будьте жорсткі, де це потрібно. Ваш блок часу — ваша найважливіша зустріч на сьогодні, і ви просто зобов’язані робити все можливе, щоб захистити його.

Люди, які досягають неперевершених результатів, досягають їх не тому, що працюють більше. Вони досягають їх, тому що більше роблять у свій робочий час.

Розбивка часу на блоки — це одна річ; продуктивна розбивка часу на блоки — інша.

16. Три вимоги

Ніхто й ніколи не пожалкував, що доклав до чогось максимум зусиль.

Джордж Галас

Для того щоб методом блокування часу досягти неперевершених результатів, потрібно задовольнити три вимоги. По-перше, ви маєте думати як людина, яка прагне досягти майстерності. Майстерність — необхідна умова для того, щоб ви працювали якнайкраще, тож ви мусите докласти максимальних зусиль, яких вимагають неперевершені результати. По-друге, ви повинні постійно шукати найоптимальніші способи праці. Немає даремнішої роботи, ніж докладати максимум зусиль і при цьому застосовувати підхід, який не приносить відповідних результатів. І останнє: ви мусите хотіти нести відповідальність за те, що робите все можливе, аби досягти своєї головної мети.

Три вимоги до вашої однієї справи

1. Ідіть стежкою майстерності.

2. Перейдіть від «П» до «Ц».

3. Живіть у циклі відповідальності.

Ідіть стежкою майстерності

Нині ми не надто часто чуємо слово «майстерність», проте для досягнення неперевершених результатів воно важливе, і так було завжди. Хай там як це лякає на початку, але коли ви розглядаєте майстерність як шлях, а не як пункт призначення — вона починає здаватися доступною й досяжною. Багато людей вважають майстерність кінцевим результатом, проте у своїй основі — це спосіб мислення, спосіб дій, це весь шлях, який ви проходите. Якщо ви правильно обрали справу, у якій будете ставати майстерним, тоді все решта стане легшим або взагалі неважливим, коли ви будете цього добиватися. Ось чому так важливо правильно обрати, у чому ставати майстром.

Майстерність грає ключову роль для вашого доміно.

Я вважаю, що здоровий погляд на майстерність є таким: докласти максимум зусиль, щоб у найважливішій для вас роботі стати найкращою версією себе. На цьому шляху потрібно постійно навчатися й перенавчатися основ, аби рухатися вперед до вищого рівня експертності й кращих результатів. Погляньте на це з такого боку: володарі білих і чорних поясів карате знають одні й ті самі прийоми, просто перші ще не відтренували їх так добре, як другі. Люди з чорними поясами здатні вигадувати нове, бо вони довели до рівня майстерності основи, вивчені на рівні білого поясу. І оскільки завжди є рівень, на якому ви знатимете більше, — ви завжди будете майстром у тому, що вже знаєте, і учнем у тому, чого ще не знаєте. Іншими словами, усі ми майстри у відомих нам речах і учні в невідомих. Ось чому я називаю майстерність шляхом. Алекс Ван Хален розповідав, що коли він ішов кудись увечері, його брат Едді сидів на ліжку й практикувався в грі на гітарі; коли він повертався через багато годин — Едді був там само й робив те саме. Це і є шлях до майстерності — він ніколи не закінчується.

У 1993 році психолог Андерс Еріксон у журналі «Сайколоджикал рев'ю» (Psychological Review) опублікував статтю «Роль постійної практики для здобуття рівня експерта»16. З позицій точки відліку для пояснення майстерності в статті розвінчували ідею про те, що людина експертного рівня — це людина обдарована, підходяща для цього, це навіть чудо Господнє. По суті, Еріксон дав нам перші справжні пояснення майстерності й став батьком ідеї «правила 10 000 годин». Його дослідження виявило, що професіонали високого рівня мають дещо спільне — і саме воно зробило їх професіоналами високого рівня. В одному дослідженні професійних віолончелістів виділило серед інших те, що кожен з них до 20 років приділив практиці 10 000 годин. Так і виникло правило. Багато професіоналів досягають свого рівня приблизно за 10 років. Якщо порахувати — отримаємо в середньому три години практики на день, кожен день, 365 днів на рік. Тепер: якщо ваша одна справа стосується роботи й ви приділяєте їй 250 робочих днів на рік (п’ять днів на тиждень протягом 50 тижнів), вам потрібно виділяти чотири години на день, аби тримати темп набування майстерності. Знайомо? Це не просто випадкове число. Це обсяг часу, який ви щодня мусите виділяти для роботи над своєю однією справою.

Рівень експертності найкраще визначається кількістю приділеного часу. Мікеланджело якось сказав: «Якби люди знали, як тяжко я працював, щоб досягти свого рівня, мої малюнки не здавалися б їм такими дивовижними». Його думка очевидна. Талант завжди поступається значній кількості приділеного чомусь часу. Я міг би сказати, що ви «бронюєте» свій майбутній рівень, але насправді ви маєте створити для нього «блок».

Коли ви берете на себе відповідальність виділити блок часу для своєї однієї справи, переконайтеся, що ви працюватимете над нею, мислячи концептами майстерності. Це дасть вам найкращу змогу працювати на максимумі продуктивності, а отже — стати найкращою версією себе. І ось що цікаво: що продуктивнішим ви ставатимете, то більше у вас шансів отримати кілька додаткових винагород, які інакше ви пропустили б. Прагнення до майстерності приносить подарунки.

Коли ви будете йти стежкою майстерності, ваша впевненість у собі й компетентність зростатимуть. Ви відкриєте для себе, що шлях до майстерності не такий уже й складний, якщо йти ним розважливо. Ви будете здивовані, що вдосконалення власних умінь в одній справі відкриє перед вами платформу для інших — і пришвидшить процес роботи над ними. Знання породжують знання, і одні вміння будуються на інших. Перекинути майбутні кісточки доміно буде легше.

Набуття майстерності — процес, від якого ви ніколи не перестанете отримувати віддачу, бо він ніколи не закінчується. Автор фундаментальної праці «Майстерність» Джордж Леонард розповідає історію засновника дзюдо Дзіґоро Кано. За легендою, коли Кано лежав на смертному одрі, він покликав своїх учнів і попросив поховати його в білому поясі. Символізм очевидний. Артист бойових мистецтв високого класу, він обрав емблему початківця для життя, яке чекало на нього після смерті, тому що для нього шлях успішного учня не закінчувався.

Розбивка часу на блоки критично важлива для набуття майстерності, а майстерність критично важлива для блокування часу. Вони йдуть пліч-о-пліч — якщо ви робите одне, ви робите й інше.

Перейдіть від «П» до «Ц»

Коли я працюю з успішними людьми як коуч, я завжди запитую: «Ви робите це просто тому, що це найкраще з того, що ви вмієте — чи ви робите це, аби зробити якнайкраще?». Загалом це не мало би бути хитрим питанням, проте людям завжди складно на нього відповісти. Багато хто розуміє, що не робить свою справу якнайкраще, хоча й докладає максимум зусиль, — просто тому, що не хоче змінювати напрямок цих зусиль. Шлях до рівня майстерності — це поєднання не лише вашої максимально хорошої праці, а й робота над тим, аби справа була зроблена якнайкраще. Постійне покращення вашого підходу до роботи критично важливе, якщо ви хочете отримати від часових блоків максимум.

Це називається переходом від «П» до «Ц».

Коли вранці ми вилазимо з ліжка й починаємо свій день, ми застосовуємо один із двох підходів: «підприємницький» («П») або «цільовий» («Ц»). Підприємницький підхід — природний. Ми бачимо завдання, яке хочемо чи мусимо зробити, і з ентузіазмом, енергією й рештою наших природних здібностей беремося за нього. У всіх природних здібностей є «стеля» досягнень, рівень продуктивності й успіху, до якого зрештою все призводить — хоч яким було б наше завдання. І попри те, що люди мають різні завдання, усі вони мають цю природну «стелю». Дайте комусь у руки молоток — і маєте готового столяра. Дайте його мені — і зрозумієте, що таке справжні руки-крюки. Іншими словами, одні люди мають природні здібності користуватися молотком і практично не потребують додаткових інструкцій — але є й інші, як я, для яких тримати молоток у руках — це вже «стеля». Якщо ваші зусилля спрацьовують як належить на кожному рівні досягнень, дайте п’ять і працюйте далі. Але коли ви працюєте над головною справою, ви мусите шукати шлях, який веде крізь усі стелі, а для цього потрібний інший підхід — «цільовий».

Високопродуктивні люди не сприймають обмеження, які виникають при застосуванні першого підходу, як фінал їхнього успіху. Коли вони сягають «стелі» — вони шукають нові моделі й системи, кращі способи працювати, що допоможуть рухатися далі. Вони просто беруть достатньо довгу паузу, вивчають варіанти, тоді обирають найкращий — і ось, вони знову на коні. Попросіть людину з підходом «П» нарубати дрова, і «підприємець» одразу закине на плече сокиру й піде в ліс. Водночас людина-«цільовик» спитає: «Де можна взяти бензопилу?».

З типом мислення «Ц» ви можете робити прориви й досягати такого, чого ніколи б не досягли самими лише природними здібностями. Ви просто маєте самі хотіти робити те, що від вас вимагається.

Не можна обмежувати власне майбутнє. Якщо ви хочете зробити в житті прорив — доведеться бути відкритим до нових ідей і способів роботи. На шляху до майстерності ви постійно будете зіштовхуватися з необхідністю робити щось нове. Людина-цільовик слідує простому правилу: якщо потрібний інакший результат — треба щось інакше робити. Перетворіть це на мантру — і прорив стане ближчим.

Є аж надто багато людей, які досягають «доволі непоганого» рівня й перестають працювати над собою. Ті, хто прагне майстерності, уникають цього — вони постійно ставлять більші цілі, пробиваються через власну стелю й завжди залишаються учнями. Письменник і чемпіон Міжнародного чемпіонату пам’яті Джошуа Фоер назвав це «положенням ок». Як приклад він наводив швидкість друку. Якби в наших професійних кар’єрах приділений практиці час мав найбільше значення, то, набираючи на клавіатурі всі записи й електронні листи, ми розігналися б до швидкості 100 слів на хвилину. Проте так не буває. Ми розвиваємо цю навичку до прийнятного для нас рівня й просто перестаємо вчитися. Умикається «автопілот», і ми впираємося в найбільш поширений тип стелі: «положення ок».

Якщо ми працюємо над своєю однією справою й хочемо отримати неперевершені результати, зупинятися на положенні ок або перед будь-якою іншою стелею — взагалі не ок. Якщо ви хочете пробивати стелі, можливий лише один підхід — підхід типу «Ц».

У бізнесі й житті всі ми починаємо з підприємницького підходу. Ми працюємо над чимось, виходячи з власного рівня здібностей, енергії, знань — коротше кажучи, шукаємо простіші способи. Користуватися підходом «П» комфортніше — він природніший. Це те, хто ми є, те, як нам зручно.

І це також обмежує нас.

Якщо «П» — наш єдиний підхід, ми створюємо штучні обмеження своїм майбутнім досягненням і самим собі. Якщо ми в усьому користуємося підходом «П» і впираємося в стелю, ми просто знову, знову і знову б’ємося в неї. Це продовжується, аж доки ми не втомимося від постійних розчарувань, не приймемо такий результат як єдиний можливий і, зрештою, не підемо шукати місць, де трава зеленіша. Якщо ми думаємо, що в цій ситуації доклали максимум зусиль, — ми вважаємо новий початок рухом уперед. Проблема в тому, що це перетворюється на замкнене коло: ми з новими силами, ентузіазмом, енергією, природними здібностями беремося за нову справу, наштовхуємося на нову стелю й знову розчаровуємося та здаємося. А тоді знову йдемо на пошуки нових місць, де — ви правильно подумали — трава зеленіша.

Застосуйте підхід «Ц» до тієї самої стелі, і все виглядатиме інакше. Якщо у вас цільовий підхід, ви питаєте себе: «Я досі зобов’язаний рости? Які у мене є варіанти?». Потім використовуєте фокус-питання, щоб звести всі ці варіанти в один і визначити наступний крок. Це може бути нова модель поведінки або нова система, або й те, й інше. Але приготуйтеся. Якщо ви це зробите — вам може знадобитися новий тип мислення, нові вміння, навіть новий круг людей. Скоріш за все, спочатку це все буде здаватися неприродним. Це нормально. Цілеспрямованість зазвичай і вимагає «неприродних» учинків, проте, якщо ви вимагаєте від себе неперевершених результатів, робити все належне доведеться в будь-якому разі.

Якщо ви зробили все можливе, але не отримали таких хороших результатів, як хотіли, — переходьте від «П» до «Ц». Шукайте кращих моделей і систем — способів, які рухатимуть вас далі. Тоді починайте мислити по-новому, працювати по-новому, познайомтеся з новими людьми — нехай усе це допоможе вам працювати. Станьте Цілеспрямованим у межах свого часового блоку; розблокуйте свій потенціал.

Живіть у циклі відповідальності

Між тим, що ви робите, і тим, що хочете отримати, існує беззаперечний зв’язок. Дії мають свої наслідки, наслідки дають поштовх до наступних дій. Будьте відповідальними, і ця петля зворотного зв’язку стане способом визначення наступного кроку на шляху до неперевершених результатів. Ось чому остання вимога — жити в циклі результатів.

Призначити відповідальним за власні результати себе й тільки себе, у такий спосіб повністю опанувавши їх, — найпотужніше, що ви можете зробити для свого успіху. Сама по собі відповідальність — мабуть, найважливіша з усіх трьох вимог. Без неї ваш шлях до майстерності швидко обірветься, щойно ви зіштовхнетеся з випробуванням. Без неї ви не розберетеся, як вам пробити стелі, які трапляться на цьому шляху. Відповідальні люди виносять урок із невдач і рухаються далі. Відповідальні люди орієнтуються на результат і ніколи не чіпляються за спосіб роботи, рівень умінь, моделі, системи чи людей, які не працюють безпосередньо на цей результат. Вони докладають максимум зусиль у будь-якій роботі й ніколи не зупиняються.

Відповідальні люди досягають результатів, про які решта лише мріє.

Життя іде, і ви можете бути або його автором, або жертвою. У вас лише два варіанти: бути відповідальним — або ні. Звучить, напевно, неприємно, проте це правда. Ми щодня обираємо для себе один із підходів, а наслідки несемо через усе життя.

Аби побачити різницю, уявіть менеджерів двох компаній-конкурентів, ринок яких раптово змінився. Одного місяця до дверей тягнулася черга з клієнтів, наступного — пустка. І вся різниця — у реакції менеджерів.

Відповідальний менеджер негайно включається: «Що тут відбувається?». Він досліджує саме те, із чим зіткнувся. Другий менеджер не хоче розбиратися в тому, що відбувається. Це секундна завада, невеликі труднощі, аномалія. Він відмахується від цього, вважає період просто «поганим місяцем».

Тим часом відповідальний менеджер дізнається, як конкуренти перетягли на себе весь ринок, але стискає зуби й каже: «Гаразд, нехай так». Він береться за вирішення проблеми. Він міркує: «Якщо хтось і розбереться з цим — це буду я». Він готовий зустрітися з реальністю сам-на-сам, і це дає йому величезну перевагу. Він опиняється в становищі, у якому варто починати вигадувати інший підхід.

Другий менеджер продовжує боротися з реальністю. Він знаходить альтернативну точку зору, відсуває реальність на задній план. «Я так це бачу», — доводить він. «Якби працівники просто робили свою роботу, у нас не було б таких проблем!».

Відповідальний менеджер шукає рішення. Важливо те, що він бачить себе частиною цього рішення: «Що я можу зробити?». І в момент, коли знаходить правильну тактику, він починає діяти. «Обставини самі по собі не зміняться, — думає він. — Тож берімося до роботи!». Другий менеджер закінчує зі звинуваченнями інших і починає виправдовувати себе. «Це не моя робота», — проголошує він і вирішує «сподіватися, що все зміниться на краще».

Коли ситуація показана так, різницю складно не помітити, хіба ні? Одна людина активно намагається взяти контроль над власною долею. Друга не хоче брати в цьому участі. Одна людина діє відповідально, друга стає жертвою. Одна людина перепише фінал. Друга — ні.

Визнаю, слово «жертва» доволі грубе. Зрозумійте правильно: я описую ставлення, а не власне людину. Проте якщо людина досить довго буде притримуватися такої лінії поведінки, її зрештою можна буде назвати таким словом. Ніхто не народжується жертвою; це питання ставлення чи підходу. Якщо циклу дозволити повторюватися, він перетвориться на звичку. І навпаки. Бути відповідальним може будь-хто — і що частіше ви проходитимете через цикл відповідальності, то більше шансів, що він автоматично запуститься в будь-якій халепі.

Успішні люди чітко розуміють свою роль у подіях власного життя. Вони не бояться реальності. Вони шукають її, визнають її, володіють нею. Вони знають, що це єдиний спосіб знайти нові рішення, перетворити їх у життя й побачити реальність інакше — тож вони беруть на себе відповідальність і живуть з нею. Вони сприймають наслідки як інформацію, що може допомогти краще працювати й отримувати кращі наслідки. Вони розуміють, як працює цей цикл, і користуються ним, щоб досягти неперевершених результатів.

Один з найшвидших способів наповнити своє життя відповідальністю — знайти в ній партнера. Це може бути ментор, колега або, у найкращому випадку, — коуч. Хто б це не був, критично важливо встановити цей зв’язок і видати партнерові ліцензію на говоріння вам чистої правди. Партнер — не група підтримки, але він може підтримати вас. Партнер дає відвертий і об’єктивний зворотний зв’язок по вашій продуктивності, виставляє очікування по прогресу, він може озвучити критику чи навіть експертну думку за потреби. Як на мене, таким партнером найкраще робити ментора або коуча. Колега або друг також може допомогти вам побачити те, чого ви не помічаєте, проте стати відповідальним найкраще допоможе лише та людина, яку ви самі вважаєте справді відповідальною. І коли природа ваших стосунків стане такою — результати почнуть ставати кращими.

Я вже писав про дослідження доктора Ґейл Метьюс, яка засвідчила, що люди, які записували свої цілі, досягали їх на 39,5 % частіше. Проте в цієї історії є продовження. Люди, які записували цілі й надсилали друзям звіти з прогресу, досягали мети на 76,7 % частіше. Записувати цілі — це ефективно, але якщо регулярно ділитися своїм прогресом із кимось, навіть просто з другом, — можна стати майже чи не вдвічі ефективнішим.

Відповідальність працює.

Еріксон дослідив продуктивність спеціалістів і дійшов висновку, що між високою продуктивністю й коучингом існує такий самий зв’язок. Він відзначив: «Єдина важлива різниця між аматорами й трьома групами професіоналів із високою продуктивністю в тому, що майбутні продуктивні професіонали шукають собі вчителів і коучів — вони навчаються контрольовано; водночас аматори рідко практикують таке».

Партнер по відповідальності позитивно вплине на вашу продуктивність. З ним ви будете чесним самі із собою й лишатиметеся на своєму шляху. Ви можете досягти кращих результатів просто тому, що знаєте: людина чекає на ваш наступний звіт із прогресу. В ідеалі коуч може «навчити» вас, як із часом максимізувати власну продуктивність. Ось так найкращі стають найкращими.

Коучинг допоможе вам з усіма трьома вимогами до однієї справи. Коуч безцінний на шляху до майстерності, на шляху від «П» до «Ц» і тоді, коли ви намагатиметеся жити в циклі відповідальності. Якщо чесно, вам буде дуже складно знайти людину, яка багато чого досягла й у якої немає коуча, який допомагав би їй у ключових сферах життя.

Піти до коуча ніколи не рано й ніколи не пізно. Вимагайте від себе неперевершених результатів — і ви знайдете коуча, який дасть вам найкращий шанс з усіх можливих.

Великі ідеї

1. Вимагайте від себе найкращого. У своїй найважливішій роботі ви отримаєте неперевершені результати лише за умови, що будете докладати максимум зусиль до того, щоб стати найкращою версією себе. Фактично, це і є шлях до майстерності — а майстерність потребує часу, а отже, відповідальності.

2. Коли на кону ваша одна справа — будьте рішучими. Перейдіть від «П» до «Ц». Пошукайте моделі й системи, які рухатимуть вас якнайдалі. Не зациклюйтеся на тому, що ви й так маєте, — відкрийтеся новому способу мислення, новим умінням, новим людям. Якщо на шляху до майстерності ви мусите докладати максимум зусиль, то в питаннях вибору найкращого підходу ви найбільше потребуватимете рішучості.

3. Візьміть на себе відповідальність за наслідки. Бути жертвою не вийде, якщо ви хочете досягти неперевершених результатів. Зміни прийдуть тільки тоді, коли ви станете відповідальними. Тож тримайтеся подалі від пасажирського сидіння й завжди сідайте за кермо особисто.

4. Знайдіть коуча. Вам буде складно знайти людину, яка не мала коуча й досягла неперевершених результатів.

Пам’ятайте, ми не говоримо про будь-який результат, наша мета — результат неперевершений. Більшість людей ніколи не пізнають цей тип продуктивності, але так не має бути. Якщо ви виділяєте блоки часу на роботу над найбільш пріоритетною справою, захищаєте свої часові блоки й у цей проміжок часу працюєте максимально ефективно, ви станете настільки продуктивними, наскільки це для вас можливо. Ви відчуєте на собі силу однієї справи.

І тепер вам залишається лише не дозволити «пограбувати» себе.

16 «The Role of Deliberate Practice in the Acquisition of Expert Performance» // Psychological Review. — 100(3). — P. 363–406.

17. Чотири крадії

Сфокусуватися — означає вирішити, чого ви робити не будете.

Джон Кармак

У 1973 році група студентів-семінаристів, самі того не знаючи, взяли участь у грандіозному дослідженні, відомому як експеримент «Добрий самаритянин», для того щоб побачити, які чинники гратимуть роль, коли потрібно буде допомогти незнайомцю на вулиці, студентів об’єднали у дві групи. Одних попередили, що їм треба підготувати доповідь про робочі місця в семінарії, решті повідомили, що вони доповідатимуть на тему притчі про доброго самаритянина, біблійної історії про допомогу стражденним. У кожній групі були люди, яким сказали, що вони запізнюються й мають поспішати, і люди, яким дали вдосталь часу. Чого студенти не знали — то це того, що дослідники залишили на їхньому шляху чоловіка — він лежав на землі, кашляв і, очевидно, сильно нездужав.

У кінці дослідження виявилося: лише менше половини студентів зупинилися, щоб допомогти чоловікові.

При цьому зрозуміло, що визначальним було не саме завдання, а час. 90 % студентів, які поспішали, не зупинилися й не надали незнайомцеві допомогу. Деякі взагалі переступили через нього, коли бігли в домовлене місце. Виявилося, ролі не зіграло навіть те, що половина з них бігли робити доповідь про допомогу іншим!

Тож якщо навіть студенти-семінаристи можуть легко випустити важливе з уваги, чи є хоча б один шанс у нас?

Очевидно, що навіть найкращі наші наміри легко можуть звестися нанівець. Поряд із шістьма брехнями, через які ви можете пійматися на гачок і піти неправильним шляхом, живуть чотири крадії — вони можуть учинити напад і вкрасти всю вашу продуктивність. А оскільки захистити вас не буде кому, відстежувати переміщення їх — цілком ваш головний біль.

Чотири крадії продуктивності

1. Невміння говорити «ні».

2. Страх хаосу.

3. Невміння стежити за власним здоров’ям.

4. Оточення, яке не підтримує вас на шляху до ваших цілей.

Невміння говорити «ні»

Хтось колись сказав мені, що одне «так» має бути захищене тисячею «ні». На початку своєї кар’єри я цього не розумів узагалі. Сьогодні я вважаю, що та людина явно применшила кількість.

Одна річ, коли ви намагаєтеся зосередитися, а вас відволікають; інша — коли у вас геть не лишається часу на вашу справу ще до того, як ви за неї взялися. Єдиний спосіб захистити справу, якій ви сказали «так», і бути в ній продуктивним — говорити «ні» всім і всьому, що може вибити вас із колії.

Партнери будуть просити у вас поради й допомоги. Колеги запрошуватимуть працювати в одній команді. Друзі потребуватимуть підтримки.

Незнайомці — уваги. Вас відволікатимуть з усіх боків, звідусіль сипатимуться запрошення. Те, як ви із цим упораєтеся, визначить кількість присвяченого одній справі часу й рівень ваших майбутніх результатів.

Нюанс ось у чому. Коли ви на щось погоджуєтеся — слід абсолютно чітко розуміти, від чого ви відмовляєтеся. Відомий сценарист «Віднесених вітром» Сідні Говард добре сказав: «Розуміння того, чого вам хочеться, наполовину складається з розуміння того, від чого доведеться відмовитися заради бажаного». Зрештою, найкращий спосіб досягти значних результатів — максимально звузити поле. А коли ви звужуєте поле, ви кажете «ні» — і кажете це часто. Значно частіше, аніж могли уявити собі раніше.

Ніхто не знав про звуження поля більше за Стіва Джобса. Він знаменитий як інноваційними продуктами, які створила «Епл» за його керування, так і гордістю за те, що повикидав з робочих планів компанії купу непотрібних (на його думку) продуктів. Після свого повернення в 1997 році він зменшив кількість продуктів «Епл» з 350 до десятка. А це 340 «ні», не враховуючи нових ідей, які виникли за той час. На конференції Mac World Developers Conference у 1997 році він пояснив: «Коли ви думаєте про зосередження, ви думаєте так: “Зосереджуватися — це говорити “так”. Неправда! Зосереджуватися — означає говорити “ні”». Джобс прагнув неперевершених результатів і знав, що є лише один спосіб отримати їх. Джобс був людиною слова «ні».

Мистецтво говорити «так» — це за визначенням мистецтво говорити «ні». Погоджуватися на все — те саме, що ні на що не погоджуватися. Кожне додаткове зобов’язання поступово руйнує вашу ефективність геть в усьому. Отже, що більше справ ви робите, то менш успішні в кожній з них. Не можна прислужитися всім — не намагайтеся. Насправді, якщо ви намагатиметеся, єдина людина, яка точно лишиться незадоволеною, — ви самі.

Пам’ятайте, ваш головний пріоритет — говорити «так» своїй одній справі. І поки ви тримаєте це в голові, ви маєте приймати перспективу відмови від будь-чого, що завадить вам дотримуватися власного часового блоку.

І тоді залишиться одне питання: як це зробити?

Усім нам у певному сенсі непросто говорити «ні». Ми хочемо допомогти.

Не хочемо нікого образити. Ми хочемо бути уважними й дбайливими. Не хочемо здатися холодними й бездушними. Усе це цілком зрозуміло. Відчувати себе потрібним неймовірно приємно, допомога іншим наповнює радістю. Ми можемо здаватися собі абсолютними егоїстами й егоцентристами, якщо зосередимося на власних цілях за рахунок чужих, а надто тоді, коли це не сторонні, а дуже цінні люди. Проте так не має бути.

Спеціаліст із маркетингу Сет Ґодін стверджує: «Ви можете говорити “ні” з повагою, можете говорити “ні” одразу чи вказуючи на того, хто може погодитися. Але вам ніяк не допоможе в роботі звичка говорити “так” просто тому, що ви не можете пережити нетривалий біль від вимовленого слова “ні”». Ґодін усе правильно розуміє. Ви можете триматися власного «так» і говорити «ні» саме так, як це буде найприйнятніше для вас і вашого оточення.

Звісно, сказавши «ні», ви можете одразу закрити тему. У цьому взагалі немає нічого неправильного. Якщо чесно, саме так ви й мусите завжди робити. Але якщо у вас бувають моменти, коли треба відмовити так, щоб це не нашкодило, — є багато способів зробити це так, щоб людина все одно продовжила працювати на свою мету.

Ви можете поставити людям питання, які ненав’язливо підкажуть їм, що потрібну допомогу варто пошукати деінде. Можете запропонувати інший спосіб вирішення проблеми, для якого ваша допомога взагалі не знадобиться. Ви можете не знати, які в людини можуть бути варіанти поза вашою допомогою — і просто тактовно підштовхнути її мислити більш творчо. І ще ви можете ввічливо перенаправити прохання до інших людей, які, можливо, зможуть допомогти краще за вас.

Тепер далі. Якщо ви зрештою все ж таки сказали «так», є купа творчих варіантів розібратися із цим. Іншими словами, ви можете зробити свої «так» засобами впливу. Служби техпідтримки, центри технічного обслуговування й інформаційні ресурси без такого стратегічного мислення просто не могли б існувати. Готові сценарії розмов, сторінки чи файли із часто задаваними питаннями, письмові пояснення, фіксовані інструкції, опублікована інформація, контрольні списки, каталоги, директорії та завчасно сплановані тренінги й лекції — усе це ефективні способи говорити «так» і одночасно берегти свої часові блоки. Я почав робити це на своїй першій роботі — коли був менеджером з продажу. Аби розібратися із часто задаваними питаннями в зародку, я організував серію тренінгів — а потім надрукував або записав на диктофон/відео всі питання. Так у нас з’явився архів відповідей, і коли мене не було на місці, моя команда завжди могла до нього звернутися.

Найважливіший урок з тих, що я вивчив: коли мова заходить про ваш особистий простір, мати власну філософію й конкретний підхід до неї дуже корисно. З часом я вигадав те, що називаю «правилом 90 сантиметрів». Якщо я максимально витягну руку, то відстань від шиї до кінчиків пальців складатиме 90 сантиметрів. Я вирішив, що місія мого тайм-менеджменту — визначити, хто і що може наблизитися до мене ближче за 90 сантиметрів. Правило просте: аби я розглянув «запит», він має бути пов’язаний з моєю головною справою. Якщо ж ні — я або скажу «ні», або використаю один із вищенаведених підходів, щоб перенаправити його деінде.

Уміння відмовляти — це не рецепт відлюдництва. Якраз навпаки. Це спосіб отримати найбільшу кількість свободи й простору для маневру. Ваш талант і здібності — обмежені ресурси. Ваш час скінченний. І якщо ви не зосередите своє життя довкола того, чому хочете сказати «так», — воно майже напевне зосередиться довкола того, чому ви збиралися сказати «ні».

Неймовірно успішний комедіант Білл Косбі чудово написав про цього крадія продуктивності в статті для журналу «Ебоні» (Ebony), що вийшла в 1977 році. Коли Косбі будував свою кар’єру, він прочитав пораду, яку прийняв близько до серця: «Я не знаю ключа до успіху; але ключ до невдачі — це намагатися всім догодити». Це порада, варта стати життєвим гаслом. Якщо ви не здатні постійно говорити «ні», ви ніколи не зможете насправді сказати «так» своїй одній справі. Тут буквально або одне, або інше — вирішуйте.

Неперевершені результати стають можливими, коли ви якнайвиразніше говорите «Так!» своїй головній справі й рішуче кажете «Ні!» всьому іншому.

Страх хаосу

Часом на шляху до неперевершених результатів ви стикаєтеся з дечим зовсім не смішним. Неохайність. Неспокій. Плутанина. Безлад. Якщо в межах виділених часових блоків ми невпинно працюємо, навколо автоматично починає панувати хаос.

Коли ви фокусуєтеся на чомусь одному — безладу вам не уникнути. Світ не стоїть на місці, коли ви з головою пірнаєте в роботу. У ньому наче вмикається швидке перемотування вперед, і поки ви докладаєте всіх зусиль до єдиного пріоритетного завдання, поряд росте й збільшується купа інших справ. На жаль, кнопки «пауза» чи «стоп» немає. У житті не можна ввімкнути сповільнений режим. На того, хто мріє про такий режим, чекає пригніченість і розчарування.

Неготовність до існування хаосу та брак творчого підходу до нього — один з найстрашніших крадіїв продуктивності.

У зосередженості на одній справі є один гарантований наслідок: ви не займаєтесь іншими справами. І хоча саме в цьому й полягає вся суть, це аж ніяк не допомагає нам почуватися краще. Завжди будуть люди й проекти, які взагалі не стосуються вашого найбільшого єдиного пріоритету, але все одно важливі для вас. Ви будете відчувати, що вони вимагають вашої уваги. Завжди буде незакінчена робота й «хвости», що готуватимуть пастку для вашої концентрації. Ваш часовий блок може стати схожим на батискаф — що глибше ви будете занурюватися в одну справу, то сильніше оточення тиснутиме на вас, пропонуватиме піднятися нагору, вдихнути повітря, розібратися з усім, що ви відклали на потім. Зрештою може здатися, що найменша течія здатна спричинити повномасштабну катастрофу.

Коли таке відбувається, коли ви здаєтеся під натиском хаосу, з яким не розібралися, — вам може справді полегшати. Але не тоді, коли це стосується продуктивності.

Це крадій!

Правда в тому, що це свого роду пакетна пропозиція. Якщо ви прагнете величі — ви неодмінно зіткнетеся з хаосом. Якщо чесно, хаос заповнить усі сфери вашого життя прямо пропорційно до кількості приділеного одній справі часу. Важливо, щоб ви приймали це, а не боролися. Оскароносний режисер Френсіс Форд Коппола попереджав нас: «Усе, що робиться з великою пристрастю й має великий масштаб, веде до хаосу». Словом, звикайте й не звертайте уваги.

Якщо безлад на столі свідчить про безлад у голові, то про що свідчить порожній стіл?

Альберт Ейнштейн

Ходімо далі. У житті й роботі кожного з нас є певні речі, які просто не можна ігнорувати: родина, друзі, хатні тварини, особисті зобов’язання, важливі робочі проекти. І щось (або все) з переліку в будь-який момент може почати претендувати на шмат вашого часового блоку. Але години найпродуктивнішої роботи не переносяться, це даність. То що вам робити?

Мене багато разів питали про це. Я читатиму лекцію й знатиму, що рано чи пізно побачу підняті руки. «Я батько-одинак (мати-одиначка), що мені робити?». «У мене старі батьки, які повністю залежать від мене, що мені робити?». «У мене є зобов’язання, яких я мушу дотримуватися, що мені робити?». Це абсолютно справедливі питання. Ось що я на них відповідаю.

Ваш часовий блок від самого початку має відрізнятися від чужих — залежно від того, яка у вас ситуація. У кожного з нас є свої обставини. Життя може скластися так, що у вас не буде можливості щоранку «випадати з життя». У вас може бути дитина або хтось із батьків на утриманні. Якщо вам треба слідкувати за дитиною, доглядати когось, бути ще десь — виокремлюйте свій часовий блок згідно із цими обставинами. Може бути так, що ви тривалий період зможете виділяти час на свою справу в різні проміжки дня. Може бути й так, що ви домовитеся з іншими людьми: вони захищатимуть ваш часовий блок, а ви — їхній. Може навіть бути таке, що ваші діти чи батьки допоможуть вам — просто тому, що їх нема куди подіти, або коли ви справді потребуватимете підтримки.

Якщо вам знадобиться просити — просіть. Знадобиться йти на бартер — ідіть. Знадобиться знайти творчий підхід — знайдіть. Лише не будьте жертвою обставин. Не кладіть свій часовий блок на вівтар «У мене просто не виходить». Моя мама говорила: «Власні межі можна зберегти, тільки якщо боротися за них», — але саме цього ви й не можете собі дозволити. Зрозумійте, що. Зрозумійте, як. І нехай це станеться.

Мистецтво мудрості — це мистецтво зрозуміти, на що не треба звертати уваги.

Вільям Джеймс

Неперевершені результати приходять, якщо ви щодня відповідально працюєте над однією справою. З часом це приносить прибутки або змогу управляти хаосом. Тож не дайте цьому крадієві витягти продуктивність із вашої кишені. Оминайте свій страх хаосу, учіться працювати з ним і вірте: робота над однією справою дійсно варта того.

Невміння стежити за власним здоров’ям

Якось мене спитали: «Якщо ти не піклуєшся про своє тіло, де ти будеш жити?». Це було суттєве питання. Я боровся з болючими побічними ефектами інтерстиціального циститу (вам краще не знати), і в мене постійно трусилися ноги — побічний ефект від протихолестеринових статинів, який дуже виснажував мене. Моя здатність функціонувати (я вже не кажу — зосереджуватися) була під великою загрозою, а випробування, які треба було пройти, щоб це пережити, лякали. Лікар розповів мені про варіанти й спитав, чого мені хотілося б. Я відповів — по-іншому стежити за здоров’ям. Тоді я й вивчив один з найважливіших уроків неперевершених результатів.

Неправильне управління власною енергією — мовчазний крадій продуктивності.

Коли ми погано захищаємо свою енергію, тим самим постійно беручи позики у власного майбутнього — фінал легко передбачити. У нас або повільно закінчиться паливо, або ми передчасно зламаємося й згоримо. Це трапляється постійно. Коли люди не розуміють сили однієї справи, вони намагаються робити забагато — а оскільки це ніколи не спрацьовує, вони зрештою укладають із собою жахливу угоду. Вони жертвують власним здоров’ям на догоду успіху. Вони засиджуються на роботі, погано харчуються, узагалі не займаються спортом. Особиста енергія відходить на другий план; здоров’я й домашні справи страждають за замовчуванням. Люди прагнуть досягти своїх цілей і думають, що самообман — це виграшна ставка, але виграти в такій грі неможливо. Такий підхід не лише постійно нищить вашу найкращу роботу — припускати, що здоров’я й домашній затишок просто чекатимуть, поки ви повернетеся й насолодитеся ними, просто небезпечно.

Для великих досягнень і неперевершених результатів потрібно багато енергії. Фокус у тому, щоб навчитися отримувати й зберігати її.

То що можна зробити? Уявіть себе дивовижною біологічною машиною (а ви і є такою машиною) і для високої продуктивності почніть користуватися ось таким планом щоденної енергії. Починайте ранок з медитації й молитви про духовну енергію; якщо на початку дня ви «виходите на зв’язок» зі своєю вищою метою, це впорядкує ваші думки й дії. Потім ідіть просто на кухню за найголовнішим денним прийомом їжі й наріжним каменем фізичної енергії: поживним сніданком, який буде паливом для вашої роботи на цілий день. На пустих калоріях у вас довго працювати не вийде, але з пустим баком не вийде взагалі. Знайдіть простий спосіб правильно харчуватися, сядьте й сплануйте всі свої щоденні прийоми їжі на тиждень уперед.

Коли заправите свій бак, прямуйте туди, де займаєтеся спортом. Там ви зможете зняти стрес і зробити своє тіло сильнішим. Тренування дадуть вам максимум потужності — а це критично важливо для максимальної продуктивності. Якщо у вас мало часу на вправи, найпростіший варіант — носити із собою крокометр. І якщо до кінця дня ви не пройдете 10 000 кроків, тоді вашою однією вправо-справою до того, як ви вкладетеся в ліжко, має бути досягнення цієї цифри. Ця одна звичка змінить ваше життя.

Далі. Якщо ви не провели час із коханими людьми за сніданком або під час тренувань, біжіть до них. Обіймайтеся, спілкуйтеся, смійтеся. Ви нагадаєте собі, для чого працюєте, і мотивуєте себе бути максимально продуктивними, аби швидше повернутися додому. Людська продуктивність розквітає на емоційній енергії; вона наповнює серця радістю, з нею відчуваєш себе легким, наче пір’їнка.

Тепер беріть календар і плануйте свій день. Переконайтеся, що знаєте, що саме значить найбільше, і пообіцяйте, що ці справи будуть зроблені. Подивіться на список справ, поміркуйте, скільки на це знадобиться часу, і сплануйте свій час відповідно. У вас з’явиться просто неймовірна кількість розумової енергії, якщо ви знатимете, що і за який час ви маєте зробити. Розписати свій день у такий спосіб означає звільнити голову від хвилювань за справи, яких ви можете не встигнути. Натомість ваші плани надихнуть вас. Так ви даєте своїм неперевершеним результатам час, і в них з’являється шанс прийти у ваше життя.

Коли ви починаєте працювати, починайте з головної справи. Якщо ви схожі на мене й у вас є певні ранкові пріоритети, виділіть на них максимум годину. Близько опівдня зробіть перерву, пообідайте й подумайте про решту, яку ви можете зробити до кінця дня.

І останнє. Коли ввечері лягаєте спати, виділіть собі щонайменше вісім годин для сну. Усім потужним машинам варто охолонути й відпочити, перш ніж знову завестися, — ви не виняток. Вам слід виспатися, щоб мозок і тіло відпочили й перезарядилися перед завтрашньою надзвичайно продуктивною роботою. Якщо ви знаєте когось, хто мало спить і чудово працює, — ця людина або диво природи, або приховує від вас наслідки свого режиму. Хай там як, це не ваша рольова модель. Визначте час, у який ви лягаєте спати, і не дозволяйте собі нехтувати ним — так ви захистите свій сон. Якщо у вас є обов’язковий час підйому, ви зможете витримати певну кількість ночей, а потім вам доведеться-таки вкластися в пристойний час. І якщо у вас лишилося забагато справ, зупиніться, поверніться на початок цієї книжки й почніть спочатку. Ви явно щось пропустили. Коли ви пов’яжете нормальний сон і успіх, у вас буде достатньо хороша причина вставати зранку й укладатися в ліжко в нормальний час.

Щоденний план енергії високопродуктивної людини

1. Медитація і молитва за духовну енергію.

2. Хороше харчування, спорт, достатня кількість сну для фізичної енергії.

3. Обійми, поцілунки й сміх з коханими людьми для емоційної енергії.

4. Визначення цілей, планування й календар для розумової енергії.

5. Виділення часових блоків на одну справу для бізнес-енергії.

Ось секрет продуктивності цього плану: якщо ви заряджаєте себе зранку, решта дня проходить із невеличким додатковим зусиллям. Ви зосереджені не на тому, щоб кожен ваш день був ідеальним, а на тому, щоб кожен день починався енергійно. І якщо до опівдня ваш день буде максимально продуктивним, то решта його теж легко стане на своє місце. Так позитивний заряд створює позитивний імпульс. Структурувати ранні години кожного вашого дня — найпростіший спосіб досягти неперевершених результатів.

Оточення, яке не підтримує вас на шляху до ваших цілей

На світанку моєї кар’єри переді мною сиділа одружена мама двох дітей і плакала. Родина пообіцяла підтримати її нову кар’єру за умови, якщо вдома нічого не зміниться. Готувати їжу, підвозити одне одного куди треба — ніщо з того, що стосувалося їхнього світу, змінитися не могло. Вона погодилася, і лише потім зрозуміла, наскільки це рішення було поганим. І, слухаючи її, я раптом усвідомив: я слухаю про крадія продуктивності, якого майже ніхто не помічає.

Ваше оточення має підтримувати вас на шляху до ваших цілей.

Ваше оточення — це просто те, що ви бачите й відчуваєте щодня. Ви знайомі із цими людьми, вам комфортно в цих місцях. Ви довіряєте цим елементам свого оточення і, цілком можливо, ви приймаєте їх як належне. Але стережіться. Хто завгодно, що завгодно, коли завгодно може перетворитися на крадія, відвернути вашу увагу від вашої найважливішої роботи й украсти вашу продуктивність просто з-під вашого носа. Люди, які вас оточують, і ваше фізичне оточення мусять підтримувати вас, аби ви досягли неперевершених результатів.

Ніхто не живе й не працює в ізоляції. Ви цілими днями контактуєте з іншими людьми й підпадаєте під їхній вплив. І логічно, що всі ці люди впливають на ваше ставлення до роботи, здоров’я — і, кінець-кінцем, на продуктивність.

Люди, які вас оточують, можуть бути важливішими, ніж вам здається. Те, що ви схильні переймати точки зору інших людей, коли працюєте з ними, спілкуєтеся з ними, просто перебуваєте поруч із ними, — це доведений факт. І якщо ваші колеги, друзі, родина загалом незадоволені або нереалізовані на роботі чи поза нею, вони можуть транслювати свій негатив. Точка зору дуже заразна; вона легко передається. І хоч яким сильним ви себе не вважали б — сили протистояти негативу вічно не стане ні в кого.

Тож правильно буде оточити себе правильними людьми. Цей тип крадіїв може забрати у вас сили, енергію й рішучість, але люди, готові вас підтримати, зроблять усе можливе, щоб підбадьорити вас чи допомогти. Урешті-решт, якщо ви будете поряд із налаштованими на успіх людьми — це створить те, що дослідники називають «позитивною спіраллю успіху»: вони піднімуть вас і навернуть на шлях істинний.

Люди, з якими ви проводите вільний час, крім того, дуже впливають на ваше здоров’я. Гарвардський професор Ніколас Крістакіс і старший доцент університету Каліфонії в Сан-Дієго професор Джеймс Фоулер написали книжку про те, як очевидно соціальні мережі впливають на наш добробут. У своїй книжці «Зв’язані однією мережею: як на нас впливають люди, яких ми ніколи не бачили» вони знайшли зв’язок між нашими стосунками й споживанням наркотиків, недосипанням, курінням, споживанням алкоголю, вибором їжі, навіть рівнем щастя. Наприклад, результати їхнього дослідження ожиріння, проведеного в 2007 році, свідчать, що ваша ймовірність набрати вагу зростає на 57 %, якщо таке станеться з вашим другом. Чому? Люди, яких ми постійно бачимо, зазвичай визначають наші власні стандарти прийнятного.

З часом ви починаєте думати, діяти, навіть виглядати трохи схоже на тих, із ким проводите вільний час. Проте на вас впливають не лише їхні погляди й звички — їхній відносний успіх такожпозначається на вас. Якщо ви проводите час з високоефективними людьми, ви можете й самі почати досягати більшого. Опубліковане в психологічному журналі «Сошіал Девелопментс» (Social Developments) дослідження свідчить, що з-поміж близько 500 учасників-школярів із найкращими друзями відповідного віку «у дітей, які встановили й підтримували стосунки з учнями, які показували хороші результати, оцінки в табелі теж підвищувалися». Ба більше: ті, у кого були успішні в навчанні друзі, «були краще мотивовані й мали вищу академічну успішність». Якщо ви будете проводити вільний час з людьми, які прагнуть успіху, — ваша мотивація посилиться, а продуктивність отримає хороший поштовх.

Ваша мама мала рацію, коли застерігала від поганої компанії. У неправильних людей у вашому оточенні найбільше шансів відмовити, відлякати, відволікти вас від курсу продуктивності, на який ви вже налаштували свої прибори. Але й навпаки це також працює. Ніхто не досягає успіху самотужки й ніхто не зазнає невдачі один. Уважно придивляйтеся до людей довкола вас. Шукайте тих, хто підтримає ваші цілі, і вказуйте на двері решті. Люди впливатимуть на вас і підштовхуватимуть вас — можливо, навіть більше, ніж ви їм дозволятимете. Віддайте їм належне й переконайтеся, що хвилі, які йдуть від них, несуть вас у потрібному вам напрямку.

Оточіть себе лише тими людьми, які піднесуть вас.

Опра Вінфрі

Люди — перший пріоритет у створенні сприятливого середовища, проте й місце не надто їм поступається. Якщо ваше фізичне оточення не йде в ногу з вашими цілями, воно теж може заважати вам навіть почати досягати їх.

Я розумію, що це звучить занадто спрощено, але для того щоб успішно займатися однією справою, потрібно мати можливість за неї взятися. І ваше фізичне оточення грає суттєву роль у тому, зробите ви це чи ні. Неправильне середовище може ніколи не дати вам досягти свого результату. Якщо ваше оточення настільки сповнене відволікаючих чинників, що ви не встигаєте ще навіть узятися до справ, як уже робите щось геть інше, — ви ніколи не досягнете своєї мети. Уявіть, що ви намагаєтеся скинути вагу, але вам щодня доводиться проходити через торговий ряд із цукерками. Може, хтось і може легко із цим упоратися, проте більшість з нас дорогою все ж таки щось та й купить.

Те, що є навколо вас, або зосередить вас на вашому часовому блоці, або відволіче від нього. Це починається з моменту, коли ви прокидаєтеся, і продовжується аж до початку блоку. Те, що ви бачите й чуєте від моменту, коли дзвенить будильник, до моменту, коли починається блок, зрештою визначає, чи почнете ви роботу, коли ви її почнете та чи готові ви бути продуктивним, коли почнете. Тож спробуйте. Проживіть день як завжди й приберіть усіх звукових і візуальних крадіїв, яких лише зауважите. У моєму домі це прості речі, як-от електронна пошта, ранкова газета, ранкові новини й телешоу, сусіди, які вигулюють свого собаку. Усе це чудові речі, проте вони геть не чудові, якщо я сам собі призначив зустріч і збираюся зробити головну справу. Тож я швидко перевіряю електронну пошту, не відкриваю газети, не вмикаю телевізора й обережно вибираю шлях, яким поїду на роботу. На роботі я не варю собі каву в спільній кавоварці й не читаю інформаційних стендів. Я можу зробити це пізніше. Я вивчив, що послідовно рухатися до успіху можна тільки якщо розчистити собі шлях.

Не дозвольте оточенню збити вас зі шляху. Грає роль і фізичне оточення, і люди довкола вас. У світі занадто багато людей, оточення яких не підтримує їхні цілі, і, на жаль, цей чинник — сумнозвісний крадій продуктивності. Акторка й комедіантка Лілі Томлін одного разу сказала: «На шляху до успіху завжди ведуться будівельні роботи». Тож не дайте собі збитися зі шляху, яким ви йдете до однієї справи. Вимостіть його правильними людьми й правильними місцями.

Великі ідеї

1. Почніть говорити «ні». Завжди пам’ятайте: коли ви на щось погоджуєтеся, ви відмовляєтеся від усього іншого. Це сутність дотримання зобов’язань. Почніть відкрито відмовляти або кажіть усьому, що відволікає вас: «Ні, не зараз», — щоб нічого не відвертало вашої уваги від головного пріоритету. Уміння казати «ні» може звільнити вас — і звільнить. Так ви знайдете час на свою одну справу.

2. Прийміть хаос. Зрозумійте: коли ви працюєте над головною справою, усе решта відходить на другий план. «Хвости» можуть здатися тенетами, розкиданими по всьому вашому шляху. І ви не можете уникнути цього хаосу. Змиріться з ним. Навчіться взаємодіяти з ним. Ваш успіх у роботі над однією справою ще неодноразово доведе, що ви прийняли правильне рішення.

3. Управляйте енергією. Не жертвуйте здоров’ям, не намагайтеся взяти на себе забагато. Ваше тіло — надзвичайна машина, але на неї немає гарантії, її не можна обміняти, і ремонт може коштувати дуже дорого. Дуже важливо управляти своєю енергією. Так ви зможете робити те, що мусите, досягати те, чого хотіли, і жити так, як захочете.

4. Візьміть своє оточення під контроль. Переконайтеся, що люди довкола вас і ваше фізичне оточення підтримують ваші цілі. Правильні люди й правильне фізичне середовище підтримають ваші зусилля протягом усієї роботи над однією справою. І якщо обидва пункти відповідають їй, ви сповнитеся оптимізмом і фізичною енергією — а вони необхідні, коли ви працюєте над великою метою.

Дуже добре вдалося поєднати все сценаристові Лео Ростену. Він сказав: «Я не можу повірити, що сенс життя — бути щасливим. Я вважаю, сенс життя — бути корисним, бути відповідальним, бути співчутливим. Понад усе — це мати значення, бути чогось вартим, щось відстоювати, щось змінити в цьому світі, аби ваше життя не минуло марно». Живіть з метою, живіть за пріоритетом, живіть для продуктивності. Слідуйте цим трьом правилам з тієї ж причини, з якої слідуєте трьом вимогам і уникаєте чотирьох крадіїв — бо ви хочете залишити слід. Ви хочете, щоб ваше життя мало значення.

18. Шлях

Потрібно робити лише по одному кроку, аби пройти найскладніший шлях; але потрібно продовжувати крокувати.

Китайське прислів’я

Можливо, «один крок» — уже затерте словосполучення, проте в ньому досі є правда. Ані мета, ані пункт призначення неважливі — шлях до будь-чого бажаного починається з єдиного кроку.

І цей крок називається одна справа.

Я хочу, щоб ви дещо зробили. Я хочу, щоб ви заплющили очі й уявили своє життя таким великим, яким лише може бути. Таким великим, як у ваших найсміливіших мріях, і ще трошки більшим. Бачите?

Тепер розплющіть очі й послухайте. Хай би що ви там побачили — ви здатні рухатися вперед. І коли те, до чого ви будете йти, масштабне настільки, наскільки ви здатні уявити, — ви проживете найбільше життя з усіх, що ви теоретично можете прожити.

Жити великим масштабом аж настільки просто.

Дозвольте поділитися способом це робити. Запишіть свій сьогоднішній дохід. Тоді помножте його на число: 2, 4, 10, 20 — неважливо. Просто оберіть, помножте й запишіть нову цифру. Дивіться на нього. Ігноруйте страх і збудження. Спитайте себе: «Чи приведуть мене мої теперішні дії до цієї цифри в наступні п’ять років?». І якщо відповідь «так», продовжуйте подвоювати число, доки не відповісте «ні». Якщо потім ви робитимете так, щоб реальність збігалася с прогнозом, — ви будете жити великим масштабом.

Хочу зауважити: я навів особистий заробіток просто як приклад. Таким типом мислення можна користуватися в духовному житті, особистих стосунках, кар’єрних досягненнях, бізнесі, будь-чому, що має для вас значення. Коли ви піднімаєте стелю свого мислення, ви розширюєте межі свого життя. Так відбувається тільки тоді, коли ви можете уявити те велике життя, на яке лише сподіваєтеся.

Проблема в тому, що слід не просто широко мислити, треба ще й правильно діяти, аби прожити це велике життя.

Потрібно звужувати поле, щоб досягти неперевершених результатів.

Якщо ви максимально звузите його, вам стане простіше думати, і ви чітко зрозумієте, що вам робити. Хай там як масштабно ви не думали б, якщо ви знаєте кінцеву мету й продумаєте свій шлях від неї до місця, де ви зараз, — необхідність звузити поле завжди буде. Багато років тому я хотів, щоб на нашій ділянці росла яблуня. Проте виявилося, що купити вже доросле дерево не можна. У мене був єдиний варіант: купити саджанець і виростити його. Я міг мислити масштабно, але вибору в мене не було: потрібно було починати з малого. Тож я почав, і через п’ять років ми з родиною їли яблука. Але оскільки я мислив максимально масштабно — вгадайте що? Вгадали. Я посадив не одне дерево. Сьогодні в нас на ділянці росте фруктовий сад.

У вашому житті все працює так само. Воно не дається вам уже готовим. Ви отримуєте маленьке життя й можливість його виростити — якщо ви так хочете. Мисліть маленькими масштабами і, скоріш за все, ви проживете маленьке життя. Думайте великими — і у вашого життя буде шанс вирости. Вибір за вами. Якщо ви оберете велике життя, вам за замовчуванням потрібно буде звузити поле фокусу, щоб отримати його. Ви маєте досліджувати свій вибір і його наслідки, відсікати варіанти, розставляти пріоритети й робити найважливіше. Ви мусите звузити поле фокусу. Ви повинні знайти свою одну справу.

Ви не можете знати нічого напевно. Але дещо у вас буде завжди — ваша одна справа, яка значить найбільше з усього, що ви знаєте. Я не кажу, що у вас за все життя буде лише щось одне, навіть не кажу, що ви все життя займатиметесь одним і тим самим. Я кажу, що в окремо взятий момент вашого життя може бути тільки щось одне, і коли воно правильно зіставляється з вашою метою й опиняється на вершечку списку пріоритетів, це може бути найпродуктивніша справа з усіх можливих, яка може випустити вас, наче ракету, у бік найкращої версії себе.

Дії будуються на дії. Звички — на звичці. Успіх — на успіху. Правильна кісточка доміно перекидає наступну, і ще наступну, і ще. Тож, якщо ви хочете неперевершених результатів, знайдіть правильну дію, яка запустить для вас процес падіння кісточок. Великі життя опановують потужну хвилю ланцюгових реакцій. Вони будуються послідовно — це означає, що ви не можете просто перескочити в кінець, якщо прагнете успіху. Неперевершене працює не так. Знання й рушійна сила, які накопичуються, коли ви кожного дня, тижня, місяця, року живете однією справою, — це те, що дає вам здатність прожити неперевершене життя.

Лише ті, хто ризикне зайти занадто далеко, зможуть дізнатися, як далеко вони можуть зайти.

Томас Стернз Еліот

Але це не просто бере й відбувається. Ви мусите щось зробити, аби так сталося.

Одного вечора старий індіанець-черокі розповів своєму онукові історію про битву, яка відбувається всередині кожної людини. «Сину мій, — сказав він, — усередині нас б’ються двоє вовків. Один — це Страх. У нього всередині тривога, сумніви, непевність, вагання, нерішучість і бездіяльність. Інший — це Віра. У ньому живуть спокій, переконання, упевненість, ентузіазм, рішучість, захоплення й дія». Онук на мить замислився й смиренно спитав дідуся: «І який з вовків перемагає?». Старий черокі відповів: «Той, якого ти годуєш».

Понад усе шлях до неперевершених результатів викладений вірою. Ви шукатимете одну справу, тільки якщо віритимете у свою мету й пріоритети. І коли ви знатимете її напевне, у вас буде вся необхідна сила, щоб рухатися вперед — хоч як сильно ви не сумнівалися б. Віра зрештою призводить до дії, а коли ми діємо — ми уникаємо того, що може підірвати або звести нанівець усе, задля чого ми працювали.

Дружня порада

Хоч як сильно не захоплював би нас успіх, як не наповнював би радістю наш шлях — існує ще краща причина, з якої варто щодня вставати й займатися головною справою. На шляху до гідного життя робота над успіхом у найважливішій для вас справі винагороджує вас не лише щастям, а й дечим ціннішим.

Відсутністю жалю.

Через 20 років ви будете більше розчаровані тими речами, яких ви не робили, аніж тими,які ви зробили. Тож відпливайте від тихої пристані. Відчуйте попутний вітер у вашому вітрилі. Рухайтеся вперед, дійте, відкривайте!

Марк Твен

Якби ви могли повернутися назад у часі й поговорити з 18-річним собою чи перестрибнути час і зустрітися із 80-річним собою, від кого ви хотіли би почути пораду? Це цікава пропозиція. Я обрав би старшого себе. У кінці шляху приходить довго й наполегливо збирана мудрість.

І що вам сказав би старший, мудріший ви? «Іди й живи своїм життям. Живи на повну, нічого не бійся. Знайди мету, віддай їй усе й ніколи не здавайся». Зусилля важливі — без них ви ніколи не досягнете найбільшого успіху. Досягнення важливі — без них ви ніколи не відкриєте свій справжній потенціал. Слідувати меті важливо — якщо ви не будете цього робити, ви можете ніколи не знайти тривалого щастя. Просто повірте: усе це — чиста правда. Проживіть гідне життя, зробіть так, щоб у кінці його ви могли сказати: «Добре, що я зробив...», а не «Хотів би я...».

Чому я про це думаю? Тому що багато років тому я почав намагатися зрозуміти, як виглядає гідне життя. Я вирішив вийти на вулицю й розібратися, що це може бути. І ці пошуки були варті того. Я ходив до старших людей, мудріших людей, успішніших людей. Я шукав, я читав, я просив поради. Я шукав дороговказні нитки й знаки в усіх можливих надійних джерелах. І нарешті мене осяяло: гідне життя можна визначити багатьма способами, але є один найдостовірніший: жити, ні про що не жалкуючи.

Життя занадто коротке, щоб збирати в ньому всілякі «міг би», «робив би», «хотів би».

І наскільки ж важко мені було це зрозуміти, коли я задався питанням, які люди найкраще розуміють власне життя. Я вирішив, що це люди, чиє життя уже добігає кінця. Продумувати свій шлях з кінця — хороший підхід, кінцевої точки за безпосереднім закінченням життя годі й шукати. І з неї можна тягнути дороговказну нитку. Мені було цікаво, що можуть розповісти мені про рух уперед люди, яким у житті вже не залишилося нічого, крім спогадів. Їхній колективний голос приголомшив мене, їхня відповідь була чітка: треба прожити життя так, щоб у кінці його залишилося якнайменше приводів для жалю.

Яких приводів? Мало книжок здатні викликати мої сльози, ще менше — змусити мене піти по хустинку, але книжці «П’ять речей, про які люди найбільше шкодують перед смертю», написаній Бронні Вер у 2012 році, вдалося і те, і інше. Вер багато років працювала в хоспісі й піклувалася про людей, які вже стояли перед обличчям смерті. Бронні запитувала в помираючих, про що вони шкодують і що зробили б інакше — і знайшла спільні теми, які спливали знову й знову. П’ять найбільш популярних у порядку спадання: шкодую, що не дозволив собі бути щасливішим, — вони надто пізно розуміли, що щастя — це вибір; шкодую, що не підтримував стосунки з друзями, — вони надто часто не приділяли дружбі того часу й зусиль, яких вона була варта; шкодую, що мені забракло сміливості розповісти про свої почуття, — мовчання й приховані почуття часто стають заважким багажем; шкодую, що так багато працював, — вони жалкували, що витратили так багато часу на заробляння грошей, а не на побудову власного життя.

І хоча ці причини були дуже серйозні, була одна, яка стояла окремо. Найчастіше люди жалкували ось про що: я шкодую, що жив не тим життям, якого хотів сам, а тим, якого чекали від мене інші. Напівреалізовані мрії й нереалізовані сподівання — це був номер один у списку того, про що шкодували помираючі. Як написала Вер: «Більшість людей не реалізували й половини своїх мрій і мусили помирати знаючи, що причиною цьому був вибір, який вони зробили чи не зробили».

Бронні Вер не єдина помітила таке. У 1994 році Ґіловіч і Медвек написали у висновку до свого виснажливого дослідження: «Коли люди озираються на своє життя, найбільше вони жалкують про те, чого вони не зробили... Людські дії можуть спочатку приносити проблеми; бездіяльність може дуже довго дошкуляти постійним відчуттям жалю». Старі ми шлють послання: треба вірити у свою мету й пріоритети, а відтак поважати власні мрії й прагнути жити продуктивно. Вони дуже чітко промовляють до нас із позиції наймудріших.

Не шкодуйте.

Щодня переконуйтеся, що займаєтеся найважливішою справою. Коли ви знаєте, що для вас значить найбільше, — усе стає важливим. Коли ви не розумієте найважливішого, нічого не має значення. Люди, які живуть хорошим життям, не йдуть таким шляхом.

Працюйте над собою, щоб досягти успіху

Тож як прожити життя, ні про що не шкодуючи? Почніть з того самого, з чого починається ваш шлях до неперевершених результатів. Почніть із мети, пріоритету й продуктивності; з розуміння, що жалю уникати треба й можна; з однієї справи на першому плані й першою в списку справ на день; з єдиного першого кроку, який можемо зробити ми всі.

Мені здається, найкращий спосіб донести це — розповісти історію.

Одного вечора маленький хлопчик виліз на коліна до тата й прошепотів: «Тату, ми проводимо разом замало часу». Тато дуже любив сина і розумів, що він правий. Тож він відповів: «Ти маєш рацію, і мені дуже шкода. Обіцяю, ми це надолужимо. Завтра субота — чому б нам не провести разом цілий день? Лише ти і я!». Це був чудовий план, і того вечора хлопчик пішов спати з усмішкою на обличчі — він уявляв собі наступний день, і можливі спільні пригоди з татком захоплювали його.

Наступного ранку батько прокинувся раніше, ніж зазвичай. Він хотів устигнути насолодитися своєю ритуальною чашкою кави й ранковою газетою, поки його син не зіскочить з ліжка й не буде готовий. Він замислився, поки читав бізнес-сторінку, і син захопив його зненацька: сіпнув газету й гукнув: «Тату! Я прокинувся! Давай гратися!».

Батько був щасливий бачити свого сина й палко прагнув почати їхній день, але відчував себе винним, бо хотів ще трішечки часу на ранковий ритуал. Він швиденько помізкував, і раптом його осяйнула багатообіцяюча ідея. Він схопив сина, міцно обійняв його й сказав, що їхньою першою грою буде зібрати пазл, а коли вони з ним закінчать, то «підуть надвір і решту дня будуть гратися там».

У сьогоднішній газеті він бачив рекламу, яка займала всю сторінку. На зображенні була мапа світу. Він швидко знайшов її, порвав на маленькі шматочки клаптики й розкидав по столу. Потім він простягнув синові клейку стрічку й промовив: «Я хочу подивитися, як швидко ти зможеш зібрати цей пазл». Хлопчик з ентузіазмом узявся до роботи, а тато, переконаний, що виграв для себе трохи часу, знову занурився у газету.

За кілька хвилин хлопчик знову сіпнув татову газету і з гордістю оголосив: «Тату, я закінчив!». Тато був уражений. Те, що лежало перед ним, — повне, ціле й закінчене — було мапою світу. Воно було зібране так, наче це й була та реклама, і кожен клаптик лежав на своєму місці. Зі змішаними почуттями батьківської гордості й цікавості тато спитав: «Як, на Бога, ти зміг зробити це так швидко?».

Хлопчик засяяв. «Тату, це було легко! Спочатку в мене нічого не виходило, і я почав здаватися, мені було важко. Але потім один шматочок упав на підлогу, а в нас скляний стіл. Я подивився й побачив, що з іншого боку було зображення людини. Це дало мені ідею!

Коли я зберу докупи людину, увесь світ стане на своє місце».

Перший раз я почув це безневинне оповідання, коли був підлітком, і в мене ніколи не було приводів сумніватися в його моралі. Воно стало казкою, яку я постійно переповідаю сам собі, і зрештою — головною лінією мого життя. Мене вразила не очевидна частина про життєвий баланс батька, хоча це я теж добре засвоїв. Мене захопило й зачепило натхненне рішення сина. Він зламав міцніший код: простий і більш конкретний підхід до життя. Відправну точку для будь-якого випробування, з яким ми стикаємось особисто чи професійно. Те одне, що ми всі маємо розуміти, якщо хочемо досягти неперевершених результатів на найвищому з можливих рівнів. Розуміти й не сумніватися. Ані на мить.

Аби досягти успіху — треба працювати над собою.

Зберіть докупи себе, і весь ваш світ стане на своє місце. Коли у вашому житті з’являється мета, коли ви знаєте свої пріоритети й щодня досягаєте високої продуктивності в найважливішому з них, ваше життя набуває сенсу, а неперевершені результати стають можливими.

Увесь успіх у вашому житті починається з вас самих. Ви знаєте, що робити. Ви знаєте, як це робити. Наступний крок простий.

Ви і є перша кісточка доміно.

Робимо так, щоб правило «одного» запрацювало

Що там буде — не вгадати.

Вільям Шекспір

То що далі? Ви прочитали книжку. Ви зрозуміли прочитане. Ви готові відчути на собі неперевершені результати. То що вам робити? Як використати можливості принципу однієї справи по максимуму? Зазирнімо ще раз у саме серце книжки й подивімося, якими способами можна зробити так, щоб правило «одного» запрацювало.

В ім’я лаконічності я скоротив фокус-питання, тож не забудьте додавати: «...щоб, коли я зроблю її, усе інше стало легшим або взагалі неможливим?» у кінці кожного запитання!

Ваше особисте життя

Нехай одна справа допоможе вам краще зрозуміти, що відбувається в ключових сферах вашого життя. Ось короткий список прикладів.

• Яку одну справу я можу зробити цього тижня, щоб знайти або підкріпити мету мого життя?..

• Яку одну справу я можу робити найближчі 90 днів, щоб набути бажаної фізичної форми?..

• Яку одну справу я можу зробити сьогодні, щоб посилити мою віру?..

• Яку одну справу я можу зробити, щоб знайти 20 хвилин на день для гітари?.. Загнати в лунки п’ять м’ячів за п’ять ударів на гольфовому полі через 90 днів?.. Навчитися малювати за шість місяців?..

Ваша родина

Користуйтеся силою однієї справи в родинних питаннях, щоб у вашому домі було більше радості, а сім’я більше отримувала від вас і могла вам віддати. Ось деякі варіанти.

• Яку одну справу я можу зробити цього тижня, щоб наш шлюб став кращим?..

• Яку одну справу я можу робити щотижня, щоб час, який ми проводимо разом із родиною, став якісно кращим?..

• Яку одну справу ми можемо зробити сьогодні ввечері, щоб допомогти дитині з домашніми завданнями?..

• Яку одну справу ми можемо зробити, щоб наша наступна відпустка стала найкращою за всю нашу історію?.. Наступне Різдво стало найкращим за всю нашу історію?.. День Подяки став найкращим за всю нашу історію?..

Усвідомте, будь ласка: це прості приклади. Якщо вони вам особисто підходять — чудово. Якщо ні — використайте їх як приклад, щоб знайти сфери, які, можливо, варто було б дослідити особисто вам.

І не забувайте про часові блоки. Розбивайте свій час, щоб переконатися: важливі справи справді будуть зроблені, а важливі вміння — отримані. В одних випадках вам знадобиться блок часу для пошуку відповіді, в інших — просто для того, щоб запроваджувати свою відповідь у життя.

Тепер ходімо на роботу й погляньмо, якими способами ми можемо взяти силу однієї справи з собою.

Ваша робота

Переведіть своє професійне життя на наступний рівень за допомогою сили однієї справи. Ось декілька способів почати.

• Яку одну справу я можу зробити сьогодні, щоб закінчити поточний проект раніше за дедлайн?..

• Яку одну справу я можу зробити цього місяця, щоб працювати краще?..

• Яку одну справу я можу зробити до наступної перевірки, щоб отримати бажане підвищення?..

• Яку одну справу я можу робити щодня, аби закінчувати роботу й приходити додому вчасно?..

Ваша робоча команда

Використайте силу однієї справи в роботі з іншими людьми. Не має значення, менеджер ви, виконавчий директор або навіть власник бізнесу; мисліть категоріями однієї справи в робочих ситуаціях щодення, і продуктивність компанії зростатиме. Ось деякі можливі сценарії.

• На будь-якій зустрічі запитайте себе: «Яку одну справу ми можемо зробити на цій зустрічі, щоб закінчити її швидше?..».

• Коли тільки будуєте команду, спитайте: «Яку одну справу я можу зробити в наступні шість місяців, щоб знайти й виховати неймовірно талановиту людину?..».

• Коли складаєте план на наступний місяць, рік або п’ять років, спитайте: «Яку одну справу ми можемо зробити просто зараз, щоб досягти цілей раніше за визначений термін і вкластися в бюджет?..».

• У своєму відділі чи на найвищому рівні компанії спитайте: «Яку одну справу ми можемо зробити за наступні 90 днів, щоб створити культуру однієї справи?..».

Повторю знову: це умовні приклади, подані для того, щоб ви просто поміркували про можливі варіанти. І тут усе працює так, як і в особистому житті: щойно ви визначаєте найважливіше, блокування часу на роботі стає способом не боятися того, що ви не встигнете чогось важливого. На роботі це зазвичай або короткостроковий проект, який ви мусите закінчити, або довгостроковий, яким ви зобов’язані займатися постійно. Хай там як — призначити зустріч самому собі буде найкращим способом напевне рухатись у бік неперевершених результатів.

Відкриті вільні дискусії чи короткі офісні лекції за ключовими концепціями книжки можуть справді допомогти всій команді щось зрозуміти для себе й опинитися з вами на одній хвилі.

Якщо вам потрібна участь інших людей, аби почати користуватися правилом однієї справи, подумайте про те, щоб купити їм власні примірники книжки. Ділитися своїми «ага!» — це добре для початку, і ви можете по-хорошому здивуватися тим здогадкам, які озвучать інші люди після прочитання книжки.

Пам’ятайте: аби перетворити принцип однієї справи на звичку у вашому житті чи житті інших людей, знадобиться більше, ніж просто прочитати книжку й кілька разів поговорити чи згадати про неї. Із цієї книжки ви дізналися, що створення нової звички потребує в середньому 66 днів; тож підходьте до цього відповідно. Аби розпалити життя, варто зосередитися на одній справі на достатньо тривалий час, лише тоді вогонь почне жевріти.

Погляньмо, що ще одна справа може сильно змінити у вашому житті.

Некомерційний аспект

Яку одну справу ми можемо зробити, щоб правильно розпоряджатися річними фінансовими запасами?.. Обслуговувати вдвічі більше людей?.. Подвоїти кількість волонтерів?..

Навчання

Яку одну справу ми можемо зробити, щоб зменшити відсоток вибування клієнтів до нуля?.. Підвищити контрольні показники на 20 %?.. Підвищити відсоток випускників до 100 %?.. Робити вдвічі більше «батьківських днів»?..

Пошана

Яку одну справу ми можемо зробити, щоб наші співробітники більше цінували свою роботу?.. Подвоїти успіх пропаганди нашої місії?.. Максимізувати відвідуваність?.. Досягти фінансових цілей?..

Спільнота

Яку одну справу ми можемо зробити, щоб більше відчувати себе однією спільнотою?.. Допомогти тим, хто прикутий до ліжка?.. Удвічі більше займатися волонтерством?.. Подвоїти явку виборців?..

Коли моя дружина Мері прочитала цю книжку, я попросив її про дещо. Вона повернулася до мене і знаєте що сказала? «Ґері, це не та одна справа, якою я маю займатися зараз!». Ми посміялися, дали один одному «п’ять», і я сам узявся робити те, про що її просив!

Принцип однієї справи схиляє вас мислити великими масштабами, опрацьовувати думки й складати список, пріоритезувати цей список, щоб стала можливою геометрична прогресія, а тоді наполегливо взятися до першої справи — однієї справи, яка запустить падіння кісточок доміно.

Тож приготуйтеся жити новим життям! І пам’ятайте: секрет неперевершених результатів — у тому, щоб ставити великі й конкретні питання і знаходити на них маленькі й добре сфокусовані відповіді.

Якщо ви намагаєтеся робити все, ви зрештою можете опинитися ні з чим. Якщо ви намагаєтеся робити одну справу, одну правильну справу — можете отримати все, чого лише забажаєте.

Одна справа — реальна річ. Якщо ви користуєтеся нею — вона працює.

Тож не відкладайте на потім. Запитайте себе: «Яку одну справу я можу зробити просто зараз, щоб почати використовувати в моєму житті правило однієї справи, і щоб, коли я зроблю її, усе інше стало легшим або взагалі неважливим?».

І нехай пошук відповіді стане вашою першою однією справою!

Уперед...

У процесі дослідження

Деякі уроки з цієї книжки я засвоїв на власному досвіді; але досліджувати принцип однієї справи ми стали на початку 2008 року. Відтоді ми зібрали колекцію з понад тисячі наукових статей, досліджень і академічних праць; сотні газетних і журнальних статей; а також велику бібліотеку книжок, написаних передовими експертами різних галузей. Вузлик за вузликом — і відкриття, факти й анекдоти буквально заповнили кожен сантиметр нашого тексту.

Якщо ви хочете глибше зануритися в тему цієї книжки, розширений список наших джерел, організований за темою й розділами, є на The1Thing.com. Цей вебсайт — справжня брама в наші мізки: ми згадуємо авторів, які нас надихнули, даємо лінки на доступні онлайн статті й перераховуємо офіційні документи, які формували наше мислення. Ми викладаємо там окремі додаткові цікаві вигадки, а часом навіть і смішні відео. Насолоджуйтеся.

Подяки

Під час доопрацювання цієї книжки ми погодилися, що потрібно докласти максимум зусиль, аби вона була організована за принципами однієї справи. Більшість книжок організовані за традиційними принципами «Чиказького стилістичного довідника», і, коли ви їх відкриваєте, ви бачите шмуцтитул, титульну сторінку, копірайт, анотації, інформацію про автора, передмову, подяки, присвяту й епіграф ще до того, як дістаєтеся змісту й безпосередньо тексту. Народ, серйозно?

Ми викинули все це. В ім’я захисту вас, читачів, ми вирішили, що це та одна «дизайн»-справа, яку ми можемо зробити, щоб вам було приємніше читати книжку. У результаті подяки переїхали в кінець. Насправді якби книжку треба було організувати відповідно до того, що важливо для авторів, ця частина цілком могла б опинитися просто на обкладинці.

Перші замальовки для цієї книжки з’явилися влітку 2008 року, а першу завершену чернетку ми відправили видавцеві 1 червня 2012 року — це відрізок часу в чотири роки, і ми не змогли би пройти цей шлях без допомоги. Значної кількості допомоги.

Спочатку про родину. Без любові й підтримки моєї дружини Мері й сина Джона ця книжка ніколи не стала б такою. Мій співавтор Джей так само вдячний за любов і розраду дружині Венді й дітям Ґасові та Вероніці. Дружини, а надто такі мудрі й освічені, як наші, узяли на себе величезну неоціненну роботу — вони читали наші сповнені недоліків чернетки й критикували їх, що зрештою перетворило чернетки на закінчену книгу.

Ми багато виграли й від чудової команди підтримки. Вікі Лукачік і Кайла Меґі накидали нам стільки досліджень, що в нас пішло приблизно півроку на систематизацію. Валері Воґлер-Стайп і Сара Зіммерман зробили свою одну справу й звільнили нас від решти справ, щоб ми не відволікалися від книжки. Решта нашої команди — Елісон Одом, Барбара Сейґнс, Мінді Гейґер, Ліз Крейко, Ліза Везерс, Деніс Нісон і Мітч Джонсон також займалися своєю однією справою, щоб ми могли займатися своєю.

Кожен партнер і керівник моєї компанії «Келлер Вільямс Ріелті» підкинули нам ідеї та весь час підтримували нас: Мо Андерсон, Марк Вілліс, Мері Теннант, Кріс Геллер, Джон Девіс, Тоні Діселло, Діанна і Шон Кокожки й Джим Телбот. Дякую, друзі! Ви круті! Наші маркетологи, очолені Еллен Маркс, напружено працювали над створенням іміджу для книжки, включно з усіма способами, якими ви могли про неї дізнатися. Ці люди — Енні Світт, Гіліарі Колб, Стефані ван Гоек, Лора Прайс, суперталановиті дизайнери Майкл Балістрері й Кейтлін Мак-Інтош, а також Тамара Гарвіц, Джефф Райдер і Оуен Ґіббс з виробничого відділу, Гатлер Фрейзер і Вероніка Діаз, які займалися питаннями просування в інтернеті. Кері Сільвестр, Майкл Малиновські й Бен Мейфілд працювали над тим, що стосувалося ІТ, і робили це як у межах компанії, так і поза нею — спільно з партнерами «Фід Маґнет» і NVNTD. Ентоні Езар, Том Фрідріх і Денні Томпсон працювали з нашими роздібними парнерами й партнерами в нашій сфері, аби книжка потрапила в якомога більшу кількість рук. Особлива подяка Кейтлін Мерчант із «Кей-Дабл’ю Рісерч» і Моні Коуві, Джулі Фантекі й Дону Срока з «Кей-Дабл’ю-Ю» за їхню роботу з книжкою до її публікації і після неї.

Нам також дуже пощастило з видавцем, який справді розуміє принцип однієї справи й живе за ним: Реєм Бардом з «Бард Пресс». Він зібрав чудову команду, яка давала нам поради, підтримувала й підбадьорювала нас під час написання книжки й після того, дотискала нас, щоб ми зробили її максимально хорошою. У нашій видавничій команді — відповідальний редактор Шеррі Спраґ, редактор Джефф Морріс, літературний редактор Дебора Констенбейдер, Ренді Міяк і Ґері Геспенгейд з «Геспенгейд дизайн», коректор Люк Торн і людина, яка складала предметний покажчик, — Лінда Вебстер.

Публіцист Барбара Генрікс з «Кейв Генрікс Ком’юнікейшн» і професіонал у сфері соціальних медіа Расті Шелтон з «Шелтон Інтеректів» швидко дали нам зворотній зв’язок і організували медіа-кампанію. У нас також була група перевірених читачів, які разом з окремими вибраними членами команди давали нам зворотній зв’язок по першій чернетці: Дженніфер Дріскол-Голліз, Спенсер Ґейл, Девід Гетевей, доктор Роберт Гупер, Скотт Провенс, Синтія Роббінс, Роберт Тодді, Тодд Сеттерстен.

Дякуємо дослідникам, професорам і письменникам, які надзвичайно швидко відповідали на наші запитання з усіх можливих тем: доктору Рою Баумейстеру, стипендіату програми «Френсіс Еппс Емінент» в університеті штату Флорида й регіональному директору напрямку соціопсихології; доктору Майрону Ґатменну, члену правління Національного наукового фонду за напрямком «Соціальні, поведінкові та економічні науки»; доктору Еріку Клінґеру, заслуженому професору з психології університету Міннесоти, Морріс; доктору Джонатану Леваву, доценту з маркетингу Стенфордського університету; Полу Мак-Федрісу, автору унікального сайту wordspy.com; доктору Девіду Мейєру, професору психології програми «Пізнання й усвідомлення» в університеті Мічиґана й директору «Лабораторії розуму, пізнання й дії» університету Мічиґана; доктору Філлісу Моену, який обіймає посаду президента з соціології імені Мак-Найта в університеті Міннесоти; Еріці Моснер з бібліотеки історичних та соціальних наук в Інституті поглибленого вивчення; Рейчел з сайту Бронні Вер, яка дуже допомогла нам; Валоїз Армстронг з бібліотеки Двайта Ейзенхауера; доктору Еду Дейнеру, письменнику й заслуженому професору кафедри психології університету Іллінойса; Джеймсу Кеткарту, консультанту вищого керівництва компанії «Френклін Ковей». Ми також вдячні «Келлер-центру» Ханкамерського факультету бізнесу в Бейлорському університеті й особисто Кейсі Блейн за дослідження багатозадачності, яке вона здійснила на самому початку нашої роботи. І, само собою, було б недоглядом не подякувати моєму коучеві.

І нарешті, Бейну Генйону за все, що він допоміг мені зрозуміти багато років тому і що змінило мій погляд на життя й переформатувало мій підхід до роботи.

Дякую всім за все!