Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2021

ISBN 978-617-12-8538-5 (epub)

Жодну з частин цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Електронна версія зроблена за виданням:

Друкується за виданням:

Atwood M. Oryx and Crake : The Maddaddam Trilogy, Book 1 / Margaret Atwood. — London : Virago Press, 2013. — 448 p.

Переклад з англійської Наталії Михаловської

Дизайнер обкладинки Маріанна Пащук

Етвуд М.

Е88 Орикс і Деркач : роман / Марґарет Етвуд ; пер. з англ. Н. Михаловської. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2021. — 320 с.

ISBN 978-617-12-8347-3

ISBN 978-0-349-00406-8 (англ.)

Світ безповоротно розділено: еліта і плебеї, науковці й простаки. Через перенаселення і глобальне потепління, яке зайшло дуже далеко, Земля може стати непридатною для життя. Роздроблене людство викачує останні ресурси з виснаженої планети. Дітей можна замовити, а нові органи вирощують у тілах гібридів. Здається, цей світ приречений. І тоді двоє друзів, Сніголюд та Деркач, і їхня подруга Орикс стають учасниками проєкту «Парайдайс», що має створити расу нових людей. Таких, що не вигадають собі богів і не залежатимуть від ґаджетів, житимуть у гармонії з природою, не намагаючись її знищити. Але серед трьох творців один вирішить: створивши щось нове, треба викорінити старе. Знаряддям викорінення старого світу має стати глобальна пандемія страшної хвороби, ліків від якої немає…

УДК 821(71)

© O.W. Toad, Ltd, 2003

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2021

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад та художнє оформлення, 2021

Моїй сім’ї

Мабуть, я міг би, як і інші, дивувати тебе неймовірними оповідками, але я волів викладати самі факти найпростішим способом і стилем, бо головний мій намір полягав у тому, щоб просвіщати тебе, а не бавити¹.

Джонатан Свіфт. Мандри Гуллівера

1 Пер. з англ. М. Іванова. (Тут і далі прим. перекл., якщо не зазначено інше.)

Мабуть, я міг би, як і інші, дивувати тебе неймовірними оповідками, але я волів викладати самі факти найпростішим способом і стилем, бо головний мій намір полягав у тому, щоб просвіщати тебе, а не бавити¹.

Пер. з англ. М. Іванова. (Тут і далі прим. перекл., якщо не зазначено інше.)

Ніде подітися, ніде шукати порятунку? І неможливо вивчити напам’ять життєві дороги? Ні провидіння, ні прихистку, тільки диво і стрибок з вершини вежі в невідоме?²

Вірджинія Вулф. До маяка

2 Пер. з англ. Ю. Герус.

Пер. з англ. Ю. Герус.

Ніде подітися, ніде шукати порятунку? І неможливо вивчити напам’ять життєві дороги? Ні провидіння, ні прихистку, тільки диво і стрибок з вершини вежі в невідоме?²

1

Манго

Сніголюд прокидається вдосвіта. Лежить нерухомо, слухаючи, як накочується приплив, хвиля за хвилею прохлюпує над усілякими барикадами, шу-шух, у ритмі биття серця. Він дуже хотів би вірити, що й далі спить.

На східному обрії з’явився сіруватий серпанок, зараз підсвічений рожевим смертоносним блиском. Дивно, що цей колір усе ще здається ніжним. На його тлі вирізняються темні обриси прибережних веж, неправдоподібно здіймаючись із рожевості та ясної блакиті лагуни. Крики птахів, що там гніздяться, скрегіт, з яким далекий океан треться об ерзаци рифів із заіржавілих автомобільних запчастин, розкиданої цегли й усілякого мотлоху, звучать майже як недільний вуличний рух.

За звичкою дивиться на годинник: корпус із іржостійкої сталі, полірований алюмінієвий ремінець, що досі блищить, хоча вже й не працює. Тепер він носить його лише як талісман. Ось що показує йому чистий циферблат: година нуль. Це викликає в нього тремтіння страху — цей брак офіційного часу. Ніхто ніде не знає, котра година.

— Заспокойся, — каже він собі. Кілька разів глибоко вдихає, тоді чухрає місце комашиного укусу, але не там, де свербить найбільше, дбає, щоб не здерти струпи: зараження крові — це останнє, що йому потрібно. Відтак пильно оглядає землю, шукаючи там дикої живності: усе спокійно, жодних лусок, жодних хвостів. Ліва рука, права стопа, права рука, ліва стопа — так він спускається з дерева. Стріпавши галуззя та кору, загортається в брудне простирадло, наче в тогу. На ніч для безпеки повісив свою бейсболку, автентичну репліку «Ред Сокс», на гілку. Заглядає всередину, викидає павука, надягає.

Робить кілька кроків ліворуч, мочиться в кущі.

— Вище голови, — каже польовим коникам, які тікають від струменя. Тоді обходить дерево, віддаляється від свого звичного пісуара й нишпорить у схованці, яку змайстрував із кількох бетонних плит, обмотавши їх дротяною сіткою, щоб уберегти від щурів і мишей. Сховав там кілька манго, зав’язаних у пластиковий пакет, бляшанку безм’ясних коктейльних сосисок «Стрункіана» та дорогоцінні пів пляшки скотчу — ні, радше третину — і поцуплений із трейлерного парку енергетичний батончик із шоколадним смаком, розлізлий і липкий під фольговою обгорткою. Не може змусити себе з’їсти його: ану ж це останній, який йому вдалося знайти? Ще він тримає там відкривачку до бляшанок і, без жодної певної причини, ніж для розколювання льоду, шість порожніх пивних пляшок — це від сентиментальності, а також щоб зберігати свіжу воду. Ще окуляри від сонця, надіває їх. Одного шкельця бракує, але це краще, ніж нічого.

Відкриває пластиковий пакет: зосталося лише одне манго. Дивно, він пам’ятав, що було більше. Усередину залізли мурашки, хоча він зав’язав пакет так туго, як тільки міг. Вони вже бігають йому по передпліччях, чорні й малі жовті, особливо люті. Кусають несподівано гостро, а надто ті жовті. Він змахує їх.

— Точне виконання звичних повсякденних правил дає змогу підтримувати добру мораль і психічне здоров’я, — уголос промовляє він. Має відчуття, що цитує книгу, якийсь застарілий складномовний указівник, написаний для європейських колоністів, які закладали плантації — такі чи інші³. Він не пригадує, щоб колись читав щось подібне, але це неістотно. У його мозку, там, де колись була пам’ять, чимало прогалин. Плантації каучуку, плантації кави, плантації юти. (Що таке юта?) Їм наказано надягати тропічні шоломи, перевдягатися до обіду, утримуватися від ґвалтування тубільців. Ні, не говорилося «ґвалтування». Від ближчих стосунків із місцевими жінками. Або ж, інакше кажучи…

Він готовий битися об заклад, що вони не утримувалися. У дев’яти випадках із десяти.

— З огляду на пом’якшувальні обставини, — каже він. Стоїть, розкривши рота, намагаючись згадати решту речення. Сідає на землю й починає їсти манго.

Морські уламки

На білому пляжі з перемелених коралів і подрібнених костей гуляє група дітей. Без сумніву, плавали, досі мокрі та блискучі. Їм варто бути обережнішими: невідомо, хто може напасти на лагуну. Але вони необережні, не те що Сніголюд — не занурить у воду й пальця на нозі, навіть уночі, коли сонце не може до нього дістатися. Поправка: особливо вночі.

Дивиться на них із заздрістю, чи це ностальгія? Неможливо: дитиною він ніколи не плавав у морі, ніколи не бігав роздягненим на пляжі. Діти пильно оглядають терен, схиляються, піднімають уламки, тоді радяться між собою, дещо залишаючи, дещо відкидаючи; їхні скарби потрапляють у подертий мішок. Раніше чи пізніше — може на це покладатися — знайдуть його там, де він сидить, замотавшись у своє напівзогниле простирадло, обхопивши гомілки та смокчучи манго. Через пекуче сонце сховався в затінку дерев. Для дітей — товстошкірих, відпірних до ультрафіолету, — він створіння темряви й сутінків.

Ось вони підходять.

— Сніголюд, о Сніголюд, — наспівують на свій лад. Ніколи надміру до нього не наближаються. Чи це з поваги, як йому хотілося б думати, чи тому, що від нього тхне?

(Він тхне й добре це знає. Тхне зіпсованим жиром, смердить, як морж, — сіллю, рибою, — не те щоб він колись нюхав цю тварину. Але бачив на картинках.)

Відкривши свій мішок, дитячий хор завів:

— Сніголюде, дивись, дивись, що ми знайшли!

Дістають різні предмети, простягають їх, наче пропонуючи на продаж: автомобільний диск, фортепіанну клавішу, уламок блідо-зеленої пляшки з-під шипучки, вигладжений океаном. Пластикове паковання від «РадісПлюсу», порожнє; відерце з-під «ЦяцяКурчат О’Грудок», теж порожнє. Комп’ютерну мишку чи, радше, побиті її рештки з довгим проводом.

Сніголюдові збирається на плач. Що він може їм сказати? Не має змоги пояснити їм, що це за дивні предмети. Проте вони, напевно, відгадали, що він скаже: завжди те саме.

— Це дотеперішні речі.

Тримається тону доброзичливого, але відстороненого. Педагог, віщун і добрий дядечко водночас — таким має бути його голос.

— Зашкодять нам? — Інколи вони знаходять бляшанки з машинним мастилом, їдкі розчинники, відбілювачі в пластикових пляшках. Пастки з минулого. Його вважають експертом щодо можливих нещасних випадків: їдких рідин, огидних випарів, отруйного пилу. Дивних болів.

— Ці ні, — відповідає їм. — Вони безпечні.

Тут вони втрачають інтерес, давши мішку звиснути. Але не відходять: стоять, дивляться. Насправді прочісування пляжу — це тільки привід. Куди більше їм хочеться глянути на нього, бо він дуже на них схожий. Час від часу просять його зняти сонячні окуляри та знову їх надіти: хочуть перевірити, два в нього ока чи три.

— О Сніголюд, о Сніголюд, — співають вони, більше самі собі, ніж йому. Для них його ім’я — лише три склади. Не знають, хто такий сніголюд, — ніколи не бачили снігу.

Одним із правил Деркача було таке: не вибирати назв, для яких не можна зазначити фізичного відповідника, — бодай опудала, бодай шкелета. Жодних єдинорогів, грифонів, мантикор чи василісків. Але ці правила більше не діють, і Сніголюд із гіркуватою радістю прийняв це двозначне ім’я. Снігова Людина — існує й не існує, зблискує на краях заметілі, мавпоподібна людина чи людиноподібна мавпа, таємнича, невловима, відома лише з чуток і відбитих задом наперед слідів. Казали, що гірські племена переслідували й убивали їх за кожної нагоди. Казали, що їх варили й пекли, улаштовували святкові бенкети; він припускав, що особливо святковими вони були тому, що межували з людожерством.

Наразі він скоротив ім’я. Він просто Сніголюд. Снігову Людину залишив для себе як власну таємну волосяницю.

Трохи повагавшись, діти сідають навпочіпки півколом, хлопчики й дівчатка разом. Кілька молодших досі пережовують свій сніданок, зелений сік стікає їм по підборіддях. Страшенно всі забруднюються, не маючи дзеркал. А все ж вони напрочуд привабливі, ці діти, — кожне голе, кожне ідеальне, у кожного інший колір шкіри: шоколад, рожа, чай, масло, вершки, мед, — але всі зеленоокі. Естетика Деркача.

Очікувально дивляться на Сніголюда. Не інакше мають надію, що він із ними порозмовляє, але він сьогодні не в гуморі. Щонайбільше може дозволити їм оглянути зблизька свої окуляри від сонця, блискучий зламаний годинник чи бейсбольну шапочку. Шапочка їм подобається, але вони не розуміють призначення цієї речі — знімного волосся, що не є волоссям, а він ще не вигадав байки з поясненням.

Якийсь час мовчать, позиркують, міркують, а тоді найстарший починає:

— Сніголюде, а розкажи нам, що це за мох росте в тебе на обличчі?

Інші долучаються.

— Скажи нам, скажи нам, скажи нам!

Без штурханини, без хихотіння: запитання серйозне.

— Пір’я, — відповідає він.

Вони питають про це принаймні раз на тиждень. Він завжди відповідає однаково. Навіть за цей короткий час — два місяці, три? Він збився з ліку — вони нагромадили запас знань і здогадів про нього: «Сніголюд був колись птахом, але забув, як літати, а решта його пір’я випала, тож він мерзне, потребує другої шкіри й мусить кутатися. Ні: він мерзне, бо їсть рибу, а риби холодні. Ні: він кутається, бо втратив свою чоловічу річ і не хоче, щоб ми це побачили. Тому не піде плавати. Сніголюд має зморшки, бо колись він мешкав під водою, і від цього його шкіра поморщилася. Сніголюд сумний, бо інші такі, як він, відлетіли за море, і тепер він сам-один».

— Я теж хочу мати пір’я, — каже наймолодший. Даремна надія: у Дітей Деркача чоловіки безбороді. Сам Деркач уважав бороди нераціональними, гоління його дратувало, тож ліквідував потребу в ньому. Не для Сніголюда, очевидно, йому вже запізно.

Тут завели всі відразу:

— О Сніголюд, о Сніголюд, ми можемо мати пір’я?

— Ні, — відповідає він.

— Чом ні, чом ні, чом ні? — заспівало двоє найменших.

— Одну хвильку. Я спитаю Деркача. — Він здіймає догори годинник, тоді прикладає до вуха, наче прислухаючись. — Ні, — каже він. — Деркач каже, що ні. Жодного пір’я. А тепер геть, пісюхи.

— Пісюхи? Пісюхи? — Перезираються, тоді зиркають на нього. Він помилився, сказав нову річ, яку неможливо пояснити. Вони не вбачають у слові «пісяти» нічого, що могло б їх образити. — Що таке пісюхи?

— Геть звідси! — Замахується на них простирадлом, а вони розсипаються, біжать уздовж пляжу. Далі не мають певності, чи варто його боятися та як боятися. Невідомо, чи скривдив би він дитину, але його природа не цілком зрозуміла. Годі сказати, що він міг би зробити.

Голоси

— Пустеля, пустка, самота, — голосно каже він. — Пустельний океан⁴.

Ще один клаптик пекучого цитатника в голові.

Поправка: морське узбережжя.

Він відчуває потребу почути людський голос — голос, цілковито людський, як його власний. Інколи регоче, мов гієна, або реве, наче лев, — його ідея гієни, його ідея лева. Дитиною він переглядав старі DVD-диски з програмами про тварин: їхня поведінка включно з копуляцією, гарчанням, нутрощами, матері облизують своїх малят. Чому це здавалося йому таким заспокійливим?

Або рохкає та пищить, як свинон, або виє, як вовкопес: «Агу-у! Агу-у!» Інколи в сутінках бігає по піску туди й сюди, кидає каміння в океан і вигукує: «Срака, срака, срака, срака, срака!» Після такого йому легшає.

Устає та здіймає руки, щоб потягтися, а його простирадло спадає. Збентежено дивиться вниз, на своє тіло: брудна шкіра, покусана комахами, жмутки чорно-сивих волосків, загрубілі пожовклі нігті на ногах. Голий, як тоді, коли народився на світ, не те щоб він пам’ятав, як це було. Стільки важливих подій відбувається в людей за спинами, коли вони не можуть за цим простежити: наприклад, народження та смерть. І тимчасове забуття сексу.

— Навіть не думай про це, — каже він собі. Секс — як алкоголь, негоже починати думати про нього від самого ранку.

Колись він дбав про себе — бігав, займався в тренажерному залі. Зараз же бачить власні ребра: сходить нанівець. Недостатньо тваринних білків. Жіночий голос пестливо каже йому до вуха: «Гарні сіднички!» Це не Орикс, якась інша жінка. Орикс тепер небалакуча.

— Скажи щось, — благає він її. Вона його чує, він мусить у це вірити, але відповідає йому мовчанням.

— Що я маю зробити? — питає він її. — Знаєш, що я…

— Ох, гарні кубики! — перебиває його шепіт. — Солоденький, просто ляж.

Хто це? Дівка, яку він колись купив. Поправка: професіональна експертка секс-умінь. Циркачка на трапеції, гумовий хребет, обклеєна блискітками, як риба лускою. Він ненавидить ці відлуння. Таке чули святі, божевільні завошивлені самітники у своїх печерах і пустелях. Невдовзі він побачить прекрасних демонів, манитимуть його, облизуючи губи, з яскраво-червоними пипками грудей і рожевими язиками. Із хвиль за зруйнованими вежами випірнуть сирени, а він почує їхній чарівний спів, попливе до них, і його зжеруть акули. Створіння з жіночими головами та грудьми й орлиними кігтями впадуть на нього з висоти, а він відкриє їм обійми, і це буде кінець. Мозкошкварка.

Чи ще гірше: якась дівчина, яку він знає або знав, прийде до нього з-поміж дерев і буде щаслива його побачити, та виявиться, що вона зіткана з повітря. Хоча заради компанії він вітав би й таку.

Крізь своє єдине окулярне шкельце пильно оглядає горизонт: нічого. Море — розплавлений метал, небо — вицвіла синява, окрім діри, випаленої сонцем. Усе таке порожнє. Вода, пісок, небо, дерева, уривки минулого. Ніхто його не почує.

— Деркачу! — кричить він. — Засранцю! Гівно тобі в голові!

Прислухається. Солона вода знову стікає йому по обличчі. Він ніколи не знає, коли це трапиться, і ніколи не може цього стримати. Тяжко дихає, наче якась гігантська долоня охопила його груди та стиснула — стиснула, відпустила, стиснула. Безглузда паніка.

— Ти це зробив! — кричить він в океан.

Жодної відповіді, нічого дивного. Лише хвилі, шу-шух, шу-шух. Він тре кулаком обличчя і занедбані вусики, розмазує бруд, сльози, шмарклі, липкий сік манго.

— Сніголюде, Сніголюде, — каже він собі. — Займися чимось реальнішим.

3 Існує припущення, що ця цитата — відсилання до роману Курта Воннеґута «Бійня № 5».

4 С. Т. Колрідж, «Поема про Старого Мореплавця», пер. А. Онишка.

— Пустеля, пустка, самота, — голосно каже він. — Пустельний океан⁴.

С. Т. Колрідж, «Поема про Старого Мореплавця», пер. А. Онишка.

Існує припущення, що ця цитата — відсилання до роману Курта Воннеґута «Бійня № 5».

— Точне виконання звичних повсякденних правил дає змогу підтримувати добру мораль і психічне здоров’я, — уголос промовляє він. Має відчуття, що цитує книгу, якийсь застарілий складномовний указівник, написаний для європейських колоністів, які закладали плантації — такі чи інші³. Він не пригадує, щоб колись читав щось подібне, але це неістотно. У його мозку, там, де колись була пам’ять, чимало прогалин. Плантації каучуку, плантації кави, плантації юти. (Що таке юта?) Їм наказано надягати тропічні шоломи, перевдягатися до обіду, утримуватися від ґвалтування тубільців. Ні, не говорилося «ґвалтування». Від ближчих стосунків із місцевими жінками. Або ж, інакше кажучи…

2

Вогнище

Колись давно Сніголюд не був Сніголюдом. Натомість був тоді Джиммі. Добрим хлопчиком.

Найбільш ранній повний спогад Джиммі — це велике вогнище. Йому було тоді п’ять, може, шість років. Мав на собі червоні гумові чобітки з усміхненими качиними личками на кожному пальці; він запам’ятав це, бо після того, як дивився на вогнище, мусив перейти в тих чобітках велику посудину з дезінфекційним засобом. Йому сказали, що цей засіб отруйний, не можна хлюпати, а він тоді непокоївся, що отрута потрапить каченятам до очей і нашкодить їм. Джиммі пояснювали, що каченята — це лише картинки, вони несправжні й нічого не відчувають. Але він не надто вірив.

«Скажімо, п’ять із половиною», — подумав Сніголюд. Близько до правди.

Місяцем міг бути жовтень або листопад, бо листя тоді ще змінювало колір восени, стаючи жовтогарячим і червоним. Під ногами була грязюка, — мабуть, він стояв у полі, — мжичило. Вогнище було величезною купою корів, овець і свиней. Стирчали їхні ноги, випростані й застиглі; на них вилито бензин; жовті, білі, червоні, жовтогарячі язики полум’я здіймалися й опадали, повітря наповнював сморід обвугленого м’яса. Трохи скидалося на барбекю на задньому дворі, коли тато там куховарив, але пахло значно сильніше, а ще додався запах автозаправки й паленого волосся.

Джиммі знав, як пахне палене волосся, бо колись він манікюрними ножицями обрізав трохи власного й підпалив його маминою запальничкою. Волосся згорнулося, звиваючись, як клубок чорних черв’ячків, тож відтяв ще трохи й підкинув знову. Доки його не застукали, зрізав собі все волосся спереду. На докори відповів, що це експеримент.

Тато тоді сміявся, але мама ні. Принаймні (як сказав тато) Джиммі вистачило глузду зрізати волосся, перш ніж підпалити його. «Це щастя, — промовила мама, — що не спалив дому». Тоді вони сперечалися через запальничку до сигарет, тато сказав, що її не було б, якби мама не курила. Мама відповіла, що всі діти в душі палії — якби не запальничка, узявся б за сірники.

Коли ця сварка розгорілася, Джиммі полегшало, бо він уже знав, що його не покарають. Усе, що йому варто було робити, — це мовчати, і невдовзі вони забудуть, чому почали сваритися. А все ж почувався винним, бо глянь, до чого їх довів. Знав, що це закінчиться грюканням дверима. Дедалі нижче й нижче кулився в кріслі, а слова літали туди й сюди йому над головою, урешті-решт двері таки грюкнули — цього разу мама, — і задув вітер. Коли двері різко зачинялися, завжди задував вітер — маленьке пуф-пупуф! — просто йому у вуха.

— Не зважай, старий, — сказав тато. — Жінки завжди перегріваються під комірцем. Вона охолоне. Давай по морозиву.

Так вони й зробили: розклали «Малинову Хвилю» у мисочки для каші із намальованими синіми й червоними птахами. То були мексиканські мисочки ручної роботи, їх не можна було класти до посудомийки, а Джиммі спорожнив їх дочиста, аби показати татові, що все гаразд.

Жінки й те, що відбувається під їхніми комірцями. Тепло і холод, які приходять та йдуть у дивній пижмовій квітковій країні зі змінною погодою, країні під їхнім одягом, таємничій, важливій, неконтрольованій. Таким був підхід його тата. Але питання про чоловічу температуру тіла ніколи не поставало; вони про це й словом не згадували, навіть коли він був малим. Хіба що коли тато казав: «Охолонь». Чого так? Чого ні слова про гарячі комірці чоловіків? Гладенькі комірці з гострими краями, із темними сірчаними колючими нутрощами. Йому придалися б кілька теорій про це.

Наступного дня тато повів його до перукарні, на вікні якої було намальовано гарненьку дівчину з вип’яченими губами, у чорній футболці, зсунутій з одного плеча. Дівчина злісно дивилася розмазаними вугільними очима, а її волосся стирчало, наче колючки. Кахляна підлога всередині геть уся була засипана волоссям у купах і копичках, його змітали щіткою. Спершу на Джиммі накинули чорну пелерину, тільки вона більше скидалася на слинявчик, а він такого не хотів, бо це для малих дітей. Перукар засміявся та сказав, що це не слинявчик, бо хто коли бачив дитину з чорним слинявчиком? Тож усе було гаразд, а тоді Джиммі вкоротили волосся, щоб підрівняти його, і, може, саме цього він і хотів — коротшого волосся. Відтак волосся помазали чимось із баночки, щоб воно стирчало. Мазь пахла апельсиновою шкіркою. Він усміхнувся сам собі в дзеркалі, а тоді насупився, звівши брови.

— Йому пальця до рота не клади, — сказав перукар, кивнувши татові Джиммі. — Справжнісінький тигр.

Скинув обрізане волосся Джиммі на підлогу до решти волосся, тоді з розмахом зняв чорну пелерину та зсадив Джиммі з крісла.

Біля вогнища Джиммі непокоївся через тварин, бо ж їх палили, і, напевне, їм було боляче. Але тато сказав, що ні. Тварини мертві. Те саме, що стейки й ковбаски, от тільки зі шкурами.

«І з головами», — подумав Джиммі. Стейки не мали голів. Через голови все відрізнялося: йому здавалося, що звірі дивляться на нього з докором у палених очах. Якимось чином усе це: вогнище, запах гару, але найбільше тварини, яким було боляче, — усе це його провина, бо він нічого не зробив, щоб їх урятувати. А водночас багаття йому подобалося. Сяяло, як різдвяна ялинка, але ялинка у вогні. Він сподівався, що потім буде й вибух, як по телевізору.

Тато стояв поруч із Джиммі, тримаючи його за руку.

— Підніми мене, — сказав Джиммі. Тато вирішив, що Джиммі хоче, щоб його потішили, тож підняв і притулив до себе. Але Джиммі також хотів ліпше все бачити.

— Отак воно все й кінчається, — сказав тато Джиммі, проте не Джиммі, а чоловікові, який стояв біля нього. — Тільки почни.

Голос тата Джиммі звучав сердито, як і в чоловіка, що відповів:

— Кажуть, що це занесли навмисне.

— Я б не здивувався, — відказав тато Джиммі.

— Можна взяти один коров’ячий ріг? — запитав Джиммі. Він не розумів, чому їм пропадати. Хотів попросити два, але не посмів.

— Ні, — відповів йому тато. — Не цього разу, старий.

Поляскав Джиммі по нозі.

— Піднімають ціни, — сказав чоловік. — Тому й збирають навар із бійні власної худоби.

— Бійні, правда, — з огидою промовив тато Джиммі. — Але це міг бути звичайний фанатик. Щось культове, складно сказати напевно.

— Чому ні? — запитав Джиммі. Ніхто більше рогів не хотів. Та цього разу тато пропустив його слова повз вуха.

— Питання, як він це зробив? — кинув він. — Я думав, що наші люди закрили нас тут, як у консервній бляшанці.

— Я теж так думав. Ми ж достатньо їм відстібаємо. То що ті хлопці роблять? Їм не платять за спання.

— Це міг бути підкуп, — сказав тато Джиммі. — Перевірятимуть банківські перекази, хоча дурним треба бути, щоб платити такі гроші через банк. Хай там як, покотяться голови.

— Прочісуватимуть густим гребенем, і не хотів би я бути на їхньому місці, — погодився чоловік. — А хто міг зайти ззовні?

— Хлопці-ремонтники. Вантажівки доставки.

— Це все мало б бути нашим власним.

— Я чув, що є такий план, — промовив тато. — Але такий вірус — це щось нове. Ми вже маємо біопринт.

— У цю гру можуть грати і двоє, — сказав чоловік.

— Може грати скільки завгодно людей, — зауважив тато Джиммі.

— Чого горіли вівці й корови? — запитав Джиммі наступного дня. Вони снідали втрьох, отже, це мала б бути неділя. То був день, коли тато й мама обоє були за сніданком.

Тато Джиммі саме допив другу філіжанку кави. Ще коли пив, записував щось на покритому числами аркушику.

— Їх треба було спалити, — відповів він, — щоб це не поширювалося.

Він не підняв голови, а щось там клацав на кишеньковому калькуляторі, записуючи олівцем.

— Що поширилося?

— Зараза.

— Яка зараза?

— Це хвороба, як у тебе, коли ти кашляв, — сказала мама.

— То якщо я кашляю, мене теж спалять?

Джиммі перелякався, бо минулого тижня кашляв. І щомиті міг закашляти знову: уже щось і прилипло до горла. Йому перед очима постало власне охоплене полум’ям волосся, не якесь там одне чи два пасемка на тарілочці, а все, що й досі трималося голови. Не хотів, щоб його кинули на купу корів і свиней. Він заплакав.

— Скільки я маю тобі повторювати? — промовила мама. — Він надто малий.

— Татка знову зробили монстром, — сказав тато Джиммі. — Це був жарт, малий. Знаєш — жарт. Ха-ха.

— Він таких жартів не розуміє.

— Розуміє-розуміє. Правда, Джиммі?

— Так, — шморгнув носом Джиммі.

— Дай таткові спокій, — сказала мама. — Татко думає. За це йому платять. Зараз він не має для тебе часу.

Тато відкинув олівця.

— Христе-боже, не могла б ти заспокоїтися?

Мама вкинула сигарету до напівпорожньої філіжанки кави.

— Пішли, Джиммі, погуляємо.

Потягла Джиммі за руку, із перебільшеною старанністю зачинила за ними двері. Навіть не взяла плаща, ні свого, ні Джиммі. Ні плащів, ні шапок. Мала на собі халат і капці.

Небо було сірим, вітер холодним, вона йшла, опустивши голову, а вітер куйовдив їй волосся. Вони обійшли дім, тоді вдвічі швидше, ніж зазвичай, пішли через мокрий травник. Мама далі тримала його за руку. Джиммі здавалося, що хтось залізним кігтем тягне його через глибоку воду. Був цілковито збаламученим, видавалося, що все довкола от-от розвалиться, закрутиться й полетить геть. Водночас почувався збудженим. Пильно дивився на мамині капці: вони вже заболотились. Якби це так він зі своїми, то мав би великі проблеми.

Вони пригальмували, а тоді зупинилися. Відтак мама заговорила до нього спокійним і лагідним голосом, наче вчителька з телевізора. Це означало, що вона не тямиться від люті. Зараза, сказала мама, невидима, бо дуже маленька. Може літати в повітрі, ховатися у воді або на брудних пальцях маленьких хлопчиків, тож йому не варто пхати пальців до носа, а потім до рота, а ще тому треба мити руки після туалету й тому не можна їх витирати…

— Я знаю, — озвався Джиммі. — Можна мені повернутися додому? Я змерз.

Мама наче й не чула.

— Зараза, — вела вона далі спокійним протяжним голосом, — зараза забирається в тебе й усе в тобі змінює. Змінює клітину за клітиною, і тому клітини хворіють. А оскільки ти весь складаєшся з маленьких клітинок, які працюють разом, щоб ти жив, то, коли клітинки хворіють, ти…

— Я можу кашляти, — перебив її Джиммі. — Я й зараз можу кашляти.

Удав, ніби закашлявся.

— Ох, байдуже, — сказала мама. Вона часто намагалася пояснити йому різні речі, а тоді їй це набридало. Це були найгірші миттєвості для них обох. Він пручався, удавав, що не розуміє, навіть коли розумів, поводився як дурник, але не хотів, щоб вона піддалася. Хотів, щоб мама була відважною, щоб розбивала стіну, яку він вибудував проти неї, щоб вела далі.

— Хочу ще послухати про маленькі клітини, — сказав він настільки плаксиво, наскільки посмів. — Хочу ще!

— Не сьогодні, — відповіла вона. — Пішли додому.

Ферми «ОрганІнк»

Тато Джиммі працював на Фермах «ОрганІнк». Був генографом, одним із найліпших у цій галузі. Відразу ж після отримання диплома провів деякі основні дослідження в картуванні протеома, а потім був співучасником проєктування Мафусаїлової Миші в межах Операції Безсмертя. Перейшовши до Ферм «ОрганІнк», разом із командою трансплантологів і мікробіологів, які займалися протиінфекційним сплайсингом, став одним із чільних творців свинона. Свинон — це такий жаргонізм: офіційною назвою було sus multiorganifer, свиня багатоорганна. Але всі казали «свинон». Інколи казали «Ферми “ОрганКвік”», але не часто. Насправді це була зовсім не ферма, геть не така, як ферми на картинках.

Метою проєкту «Свинон» було вирощування набору невразливих до хвороб людських тканин та органів усередині трансгенних свиней-донорів. Пізніше ці тканини легко трансплантувалися, без відторгнення, водночас були спроможними відбити атаки неприязних бактерій і вірусів, штамів яких ставало дедалі більше. Свинонам додано ген швидкого визрівання, щоб їхні нирки й серця швидше були готовими, а тепер удосконалювали свинона, у якому росло б п’ять-шість нирок одночасно. Такі тварини-донори могли б віддавати зайві нирки, а тоді жити собі далі, відрощуючи нові органи. От як омар міг відростити нову клешню замість відламаної. Так менше марнувалося, бо потрібно багато їжі й догляду, щоб виростити свинона. Ферми «ОрганІнк» поглинали величезні інвестиційні кошти.

Це все пояснили Джиммі, коли він став достатньо дорослим.

«Достатньо дорослим», — думав Сніголюд, чухраючи довкола укусу, але не його сам. Достатньо дорослим для чого? Щоб пити, злягатися, казати, що знає ліпше? Який йолоп відповідав за такі рішення? Наприклад, сам Сніголюд недостатньо дорослий для цієї, цієї… як це можна назвати? Цієї ситуації. Ніколи не буде достатньо дорослим, і жодна розумна людина теж…

«Кожен із нас мусить іти прокладеним перед ним шляхом, — каже голос у його голові, цього разу чоловічий, у стилі фальшивого ґуру, — а кожен шлях унікальний. Шукача має цікавити не так природа шляху, як милосердя, сила й терплячість, з якими кожен із нас відповідає на щохвилинні виклики…»

— Стули пельку, — каже Сніголюд. Якийсь дешевий порадник «зроби себе сам». Нірвана для недоумків. Хоча його переслідує відчуття, що він міг і сам написати цю перлину.

Природно, за щасливіших часів. Ох, значно щасливіших.

Органи свинонів можна було пристосовувати до клієнтів, використовуючи клітини окремих людей-донорів, а пізніше заморожувати, доки в них не виникне потреби. Це значно дешевше, ніж клонувати себе для запчастин, — тут, як казав тато Джиммі, зоставалося розпрасувати кілька складок, — або ж тримати одну-дві дитини на органи в нелегальних яслах. У брошурах і рекламних матеріалах «ОрганІнк», блискучих і сформульованих у стриманому тоні, було наголошено на результативності й порівняній користі для здоров’я процедури зі свинонами. Крім того, щоб усе згладити й усіх заспокоїти, стверджувалося, що покійні свинони не перетворюються на бекон і ковбасу: навряд чи хтось хотів би їсти тварину, клітини якої можуть бути ідентичними бодай до частини його власних.

Але з часом прибережні водоносні шари стали солоними, північна вічна мерзлота розтанула, величезна тундра булькала метаном, посухи на континентальних рівнинах тривали й тривали, азійські степи перетворилися на піщані дюни, а роздобути м’ясо ставало дедалі складніше, і в декого з’явилися вагання. Як можна було зауважити, усередині самих Ферм «ОрганІнк» у меню кафе для працівників напрочуд часто з’являлися сандвічі з беконом і шинкою та пироги зі свининою. Офіційно кафе звалося «Бістро Андре», але постійні відвідувачі називали його «Хру-хру». Коли Джиммі їв там ланч із татом, — так траплялося, якщо маму охоплювала хандра, — чоловіки й жінки за сусідніми столами по-дурному жартували на цю тему.

— Знову свинонячі пироги, — могли сказати вони. — Свинонячі налисники, свинонячий попкорн. Давай, Джиммі, їж!

Це збивало Джиммі з пантелику, він ніяковів і не знав, кому що можна їсти. Не хотів їсти свинонів, бо думав про них як про створінь, дуже схожих на нього самого. Але ні він сам, ні вони не могли багато сказати про те, що діялося навколо.

— Не зважай на них, серденьку, — казала Рамона. — Вони тільки дражняться, знаєш?

Рамона була однією з лаборанток його тата. Часто їла ланч із ними обома, із ним і з татом. Була молода. Молодша за тата, навіть за маму, скидалася на дівчину, намальовану на вікні перукаря, такі ж вип’ячені губи й великі очі, великі й розмазані. Але часто усміхалася, а її волосся не стирчало колючками. Волосся в неї було м’яким і темним. Мама Джиммі мала волосся, яке сама називала брудний блонд. («Недостатньо брудний, — казав тато. — Гей! Жартую. Жартую. Не вбивай мене».)

Рамона завжди їла салат.

— Як там Шерон? — питала вона тата Джиммі, дивлячись на нього широко розплющеними й серйозними очима. Шерон — це мама Джиммі.

— Не надто, — відповідав тато Джиммі.

— Це недобре.

— Це проблема. Я непокоюся.

Джиммі придивлявся, як Рамона їсть. Відкушувала дуже потроху та вхитрялася жувати латук, не хрумтячи. І сиру моркву теж. Це якесь диво, наче вона розріджувала цю тверду хрумку їжу й усмоктувала її, як москітний комар на DVD.

— Не знаю, може, вона має комусь показатися? — стривожено звела брови Рамона. На її повіках було забагато бузкових тіней, тому вони трохи морщилися. — Тепер усяке роблять, так багато нових таблеток…

Рамона могла собі бути технічним генієм, але говорила, як малята в рекламі гелю для душу. Тато казав, що вона зовсім не дурна, просто не хоче витрачати силу своїх нейронів на довгі речення. В «ОрганІнк» було чимало таких людей, і не всі вони були жінками. Це тому, що вони числові, а не словесні люди, пояснював тато Джиммі. Джиммі вже знав, що він сам не числова людина.

— Не те щоб я їй на це не натякав. Я роздивився, знайшов найліпшого фахівця, але вона не пішла, — сказав тато Джиммі, утупившись у стіл. — Має власні ідеї.

— Це сором, марнотратство. Себто вона така мудра!

— Ой, вона й досі аж замудра, — відповів тато Джиммі. — Їй та мудрість вухами ллється.

— Але колись вона була така, знаєш…

Виделка вислизнула Рамоні з пальців, і вони з татом дивилися одне на одного, наче шукаючи ідеального прикметника, щоб описати, якою була колись мама Джиммі. Відтак помітили, що Джиммі прислухається, і перевели на нього свою увагу, як космічні промені. Аж надто ясно.

— Джиммі, серденьку, як там у школі?

— Їж, старий, гризи шкоринку, щоб росло волосся на грудях!

— Можна подивитися на свинонів? — питав Джиммі.

Свинони були більшими й товщими, ніж звичайні свині, щоб було вдосталь місця для всіх додаткових органів. Їх утримували в спеціальних будівлях, під суворою охороною: викрадення конкурентами свинона та його старанно шліфованого генетичного матеріалу було б катастрофою. Заходячи до свинонів, Джиммі мусив надягти завеликий йому біокост, накласти маску, а спершу вимити руки дезінфекційним милом. Йому особливо подобалися маленькі свинони, дванадцятеро у свиноматки, і всі вишикувалися в ряд, ссучи молоко. Свинонята. Ці були миленькі. Зате дорослі трохи лякали, із цими їхніми мокрими носами й рожевими очицями під білими віями. Дивилися на нього, наче його бачили, справді бачили й мали щодо нього якісь плани на пізніше.

— Свинон, балон, свинон, балон, — наспівував він, щоб заспокоїтися, перевісившись через край загорожі. Відразу ж після миття загорожа пахла не так аж неприємно. Він тішився, що не живе в загорожі, де мусив би лежати серед куп как-как і пісь-пісь. Свинони не мали туалетів і робили це всюди; це викликало неясне почуття сорому. Але він давно вже не мочив свого ліжка або ж думав, що не мочив.

— Не впади, — сказав тато. — З’їдять тебе за хвилину.

— Не з’їдять, — відповів Джиммі. «Бо я їхній приятель», — подумав він. Шкодував, що не має довгої жердини, такої, щоб можна було їх штовхати — не боляче, тільки так, щоб бігали довкола. Вони надто довго геть нічого не робили.

Коли Джиммі був справді малим, вони жили в будиночку в стилі кейп-код⁵, у одному з Модулів, там були його фотографії в переносному дитячому ліжечку на ґанку, із датами й усім іншим, розклеєні мамою по фотоальбомах, коли вона ще таким переймалася. Але тепер вони мешкали у великому георгіанському домі з внутрішнім басейном і маленьким тренажерним залом. Тамтешні меблі називалися репродукціями. Джиммі був уже достатньо великим, коли зрозумів, що означає це слово, — до кожної такої репродукції десь існує оригінал. Або колись існував. Щось таке.

Дім, басейн, меблі — це все належало Закритому Комплексу «ОрганІнк», де колись мешкало тільки вище керівництво. Але з часом там дедалі більшало адміністраторів середнього рівня і молодших науковців. Тато Джиммі казав, що так ліпше, бо ніхто не мусив доїжджати на роботу з Модулів. Попри стерильні транспортні коридори та швидкісні поїзди, подорожі через місто залишалися ризикованими.

Джиммі ніколи не був у місті. Бачив його лише по телевізору: нескінченні білборди, неонові вогні, ряди будівель, високих і низьких; довжелезні непривабливі вулиці, сила-силенна всіляких автомобілів, і деякі з них викидали ззаду хмару диму; тисячі людей, які кудись поспішали, когось вітали, проти чогось протестували. Існували ще й інші великі міста, близькі й далекі; у деяких із них були кращі квартали — майже як Комплекси, казав тато, із високими стінами довкола будинків, але по телевізору їх мало показували.

Мешканці Комплексу не ходили в місто без потреби, а коли вже мусили, то йшли не самі. Називали міста плебурбами. Хоча всі тамтешні мешканці носили біометричні ідентифікаційні посвідчення, громадська безпека в плебурбах мала численні діри: крутилися там люди, які могли підробити все, що завгодно, і самі бути ким завгодно. Це не кажучи вже про неконтрольованих маргіналів: наркоманів, грабіжників, бомжів, божевільних. Тож працівникам Ферм «ОрганІнк» найліпше було мешкати всім разом, під надійним захистом.

За стінами, воротами та прожекторами «ОрганІнк» усе було непередбачуваним. А всередині все залишалося таким, як колись, за часів дитинства тата Джиммі, до того, як справи стали серйозними. Так принаймні казав тато Джиммі. Мама Джиммі казала, що це все штучне, що це тільки парк з атракціонами та що старого способу життя не повернути. Але тато Джиммі відповідав: навіщо це нищити? Можна гуляти без страху, правда ж? Проїхатися на велосипеді, посидіти у вуличному кафе, купити морозиво? Джиммі знав, що тато має рацію, бо він сам усе це робив.

Попри те, люди з КорпБеКорпу — ті, кого тато Джиммі називав нашими людьми, ці люди постійно мусили бути насторожі. Коли ставки настільки високі, невідомо, до чого може вдатися інша сторона. Інша сторона чи інші сторони, бо варто було зважати не на одну сторону. Інші фірми, інші країни, різні фракції та змовники. Довкола було забагато комп’ютерного заліза, як казав тато Джиммі. Забагато заліза, забагато софту, забагато ворожих біоформ, забагато всілякої зброї. І забагато заздрості, фанатизму й неправедної віри.

Колись давно, за часів лицарів і драконів, королі та князі жили в замках із високими стінами, підйомними мостами й бійницями в оборонних мурах, щоб лити звідти гарячу смолу на ворогів. Так казав тато Джиммі, а ще казав, що Закриті Комплекси задумано так само. Замки потрібні, щоб ти сам зі своїми друзями мило сидів усередині в безпеці, а всіх інших тримав назовні.

— То ми королі та князі? — питав Джиммі.

— О, безперечно, — сміявся тато.

Ланч

Колись мама Джиммі працювала на Ферми «ОрганІнк». Так вони познайомилися з татом: обоє працювали в тому самому Комплексі, у тому ж проєкті. Мама була мікробіологом: вона мала досліджувати протеїни біоформ, небезпечних для здоров’я свинонів, і модифікувати їхні рецептори так, щоб вони не могли зв’язатися з рецепторами клітин свинонів. Або ж розробляти ліки, що діяли як блокувальники.

— Це дуже просто, — казала вона Джиммі, охоплена одним із її пояснювальних настроїв. — Погані мікроби й віруси хочуть пробратися крізь двері клітини та їсти свинонів ізсередини. А мамина робота — майструвати замки до дверей.

На комп’ютерному екрані показала Джиммі зображення клітин і мікробів, зокрема тих, які хочуть пробратися крізь двері клітин, заразити їх і зробити так, щоб вони луснули; збільшені фотографії протеїнів і ліків, які вона колись тестувала. Усі ці зображення скидалися на банки з льодяниками в супермаркеті: прозора пластикова банка з круглими льодяниками, прозора пластикова банка з жувальним желе, прозора пластикова банка з довгими локричними спіральками. Клітини були наче прозорі пластикові банки з накривками, які можна підняти.

— А чого ти вже не майструєш замків до дверей? — запитав Джиммі.

— Бо я хотіла зостатися вдома, із тобою, — відповіла вона, дивлячись на маківку Джиммі й затягаючись сигаретою.

— А як же свинони? — занепокоївся Джиммі. — Мікроби заберуться їм усередину!

Він не хотів, щоб його приятелі-тварини луснули, як заражені клітини.

— Тепер за це відповідають інші люди, — сказала мама. Здавалося, її геть це не обходить. Дозволила Джиммі гратися зображеннями на своєму комп’ютері, а коли він навчився запускати програми, то міг грати з ними у військові ігри — клітини проти мікробів. Мама казала, що якщо він і знищить комп’ютерні дані, то це байдуже, бо всі ці матеріали вже застаріли. Хоча певними днями, коли вона здавалася енергійною, цілеспрямованою, зосередженою та спокійною, то сама любила погратися з комп’ютером. Йому подобалося, коли вона таке робила, коли здавалося, що вона добре розважається. Була тоді приязною. Була як справжня мама, а він як справжня дитина. Але такі настрої не тривали довго.

Коли вона кинула роботу в лабораторії? Коли Джиммі розпочав повночасне навчання в першому класі Школи «ОрганІнк». Щось тут не збігалося, бо якщо вона хотіла зоставатися з Джиммі вдома, то чому зробила це саме тоді, коли Джиммі надовго йшов із дому? Джиммі ніколи не міг зрозуміти причин, а коли вперше почув це пояснення, був замалим, щоб навіть подумати про це. Знав тільки, що Долорес, домашню няню з Філіппін, звільнено, і він дуже за нею сумував. Вона називала його Джим-Джим, усміхалася, сміялася, готувала йому яйце так, як він любив, співала пісень і все йому дозволяла. Але Долорес мусила піти, бо тепер справжня мама Джиммі постійно буде вдома, — а це мало бути подарунком для нього. Нікому не потрібні дві мамусі, еге ж?

«О так, потрібні, — думав Сніголюд. — Справді потрібні».

У пам’яті Сніголюда закарбувалося виразне зображення його матері — чи матері Джиммі, — як вона сиділа за кухонним столом, усе ще в купальному халаті, коли він повертався зі школи на ланч. Перед нею стояла неторкана філіжанка кави, вона виглядала крізь вікно й курила. Халат мав маджентову барву, цей колір досі його непокоїв, тільки-но він його бачив. Зазвичай жодного ланчу для нього не було наготовано, він мусив робити це сам, а єдиним материним внеском були промовлені байдужим голосом указівки. («Молоко в холодильнику. Праворуч. Ні, праворуч. Не знаєш, де в тебе права рука?») Голос здавався змученим, може, вона була ним змучена. А може, була хворою.

— Ти заражена? — запитав він одного дня.

— Про що ти, Джиммі?

— Як ті клітини.

— А, ясно. Ні, не заражена, — сказала вона. Відтак, за мить: — А може, і так.

Але, коли він скривився, вона відразу ж це заперечила.

Понад усе Джиммі хотів її розсмішити — зробити її щасливою, такою, як, йому здавалося, він її пам’ятав. Розповідав їй про смішні випадки, що трапилися в школі, випадки, які намагався видати за смішні або й просто вигадував. («Керрі Джонсон наклала купу на підлозі»). Плигав кімнатою, косив очима й пищав, як мавпа. Цей трюк діяв на кількох дівчаток із його класу й майже на всіх хлопців. Шмарував на носа арахісове масло й намагався злизати його язиком. Переважно ці дії дратували маму. «Це невесело, це негарно. Припини, Джиммі, у мене від тебе голова болить». Але інколи витискав із неї усмішку чи й більше. Ніколи не знав, як це подіє.

Час від часу на нього чекав справжній ланч, так поданий і такий екстравагантний, що він лякався: з якої це нагоди? Стіл накрито, паперова серветка — кольорова паперова серветка, як на святковому обіді, — сандвіч з арахісовим маслом і желе, його улюблена комбінація; але сандвіч був круглим, як обличчя, голова арахісова, усміхнене обличчя желейне. Мама була тоді старанно вдягнена, усмішка на вкритих помадою губах — наче відображення желейної усмішки на сандвічі, вона вся — увага до нього, до його дурних історій, щиро дивиться на нього, очі блакитніші за блакить. У такі дні вона нагадувала йому порцелянову раковину: чисту, блискучу, тверду.

Він знав, що мусить цінувати зусилля, укладені нею в цей ланч, тож також докладав зусиль:

— Ох, мій улюблений! — казав він, закочуючи очі, потираючи живіт у карикатурному голоді, перебільшуючи. Але досягав, чого хотів, бо тоді вона сміялася.

Підрісши й похитрішавши, він виявив, що в ті дні, коли не міг здобути схвалення, міг принаймні викликати якусь реакцію. Усе ж ліпше, ніж байдужий голос, порожні очі, змучений погляд крізь вікно.

— Можна мені мати кота? — починав він.

— Ні, Джиммі, тобі не можна мати кота. Ми вже про це розмовляли. Коти можуть переносити інфекції, шкідливі для свинонів.

— Але тебе це вже не обходить. — Це лукавим голосом.

Зітхання, видих диму.

— Інших обходить.

— Можна мені мати собаку?

— Ні. Собак теж не можна. Не міг би ти зайнятися чимось у своїй кімнаті?

— Можна мені мати папугу?

— Ні. А тепер припини. — Насправді вона й не слухала.

— Можна мені мати нічого?

— Ні.

— О, добре! — викрикував він. — Я можу не мати нічого! Тож мушу мати щось! Що я можу мати?

— Джиммі, інколи ти як чиряк на дупі, знаєш?

— Можна мені мати маленьку сестричку?

— Ні!

— Тоді маленького братчика? Можна?

— Ні означає ні! Ти мене не чуєш? Я сказала ні!

— Чого ні?

То був основний момент, який усе вирішував. Мама могла заплакати, підхопитися і вибігти з кімнати, грюкнувши дверима, або могла заплакати та пригорнути його. Або жбурнути філіжанку кави й закричати: «Це все гівно, саме гівно, це безнадійно!» Могла навіть ударити Джиммі, а тоді заплакати й обійняти його. Або ж могла бути довільна комбінація цього всього.

Або ж це міг бути тільки плач, голова, зіперта на руки. Вона починала тремтіти, важко дихала, заходилася плачем і хлипала. Тоді він не знав, що робити. Так любив її, коли робив нещасною або коли вона робила нещасним його: у такі миті він насилу розумів, хто кого мучить. Гладив її, тримаючись позад неї, як гладив би бездомного пса, тягнув руку й казав: «Мені так шкода, мені так шкода». І він насправді шкодував, але було в цьому й щось інше: він тішився і поздоровляв себе за те, що йому вдалося досягти такого ефекту.

А ще він боявся. Балансував на вістрі ножа: чи не задалеко він зайшов? А якщо так, то що буде далі?

5 Традиційний тип північноамериканського сільського будинку XVII—XX ст.

Коли Джиммі був справді малим, вони жили в будиночку в стилі кейп-код⁵, у одному з Модулів, там були його фотографії в переносному дитячому ліжечку на ґанку, із датами й усім іншим, розклеєні мамою по фотоальбомах, коли вона ще таким переймалася. Але тепер вони мешкали у великому георгіанському домі з внутрішнім басейном і маленьким тренажерним залом. Тамтешні меблі називалися репродукціями. Джиммі був уже достатньо великим, коли зрозумів, що означає це слово, — до кожної такої репродукції десь існує оригінал. Або колись існував. Щось таке.

Традиційний тип північноамериканського сільського будинку XVII—XX ст.

3

Полудень

Полудень — найгірший час доби через сліпуче сонце й вологу. Близько одинадцятої Сніголюд знову відступає в ліс, так, щоб і не бачити моря, бо шкідливе проміння відбивається від води й дістається до нього, навіть якщо він захищений від неба. Тоді в нього з’являються почервоніння й пухирі. Згодився б тюбик із добрим кремом від сонця, якби він міг таке знайти.

Першого тижня, коли Сніголюд мав більше енергії, він змайстрував собі халабуду з опалих галузок і рулончика клейкої стрічки та пластикового брезенту, знайдених у багажнику розбитої машини. Мав тоді ножа, але загубив його за тиждень чи, може, за два тижні. Мусить ліпше стежити за тижнями. Ніж був кишеньковим, із двома лезами, шилом, напильничком, пилочкою для нігтів і штопором. А ще маленькі ножиці, якими він обрізав нігті на ногах і стрічку. Ножиць було шкода.

Він дістав такого ножа від батька на свій дев’ятий день народження. Той завжди дарував йому інструменти, намагаючись виховати його більш практичним. На батькову думку, Джиммі не міг і лампочки вкрутити. «Хто хоче вкручувати лампочки? — промовляє голос у Сніголюдовій голові. Цього разу це комік-конферансьє. — Ліпше я вкручуватиму в ліжку».

— Стули пельку, — каже Сніголюд.

— Ти дав йому долар? — запитала Орикс, коли він розповів їй про ножа.

— Ні. Навіщо?

— Треба платити, коли хтось дає тобі ножа. Тоді невдача тебе не поріже. А я не хотіла б, щоб невдача тебе порізала, Джиммі.

— Хто тобі таке сказав?

— Ох, хтось, — відповіла Орикс. Хтось відіграв значну роль у її житті.

— Який хтось? — Джиммі ненавидів цього хтося — безликого, безокого, глузливого, усе, що він мав, — це руки й цюцюрка, одна, подвійна, багато, — але Орикс уже наблизила губи до його вуха й шепотіла: «Ох, ох, хтось, один», сміючись, тож як він міг сконцентруватися на своїй дурній старій ненависті?

За нетривалих халабудних часів він спав на розкладному ліжку, яке приволік із бунгало за пів милі звідси. Металева рама, пінопластовий матрац, пружинна сітка. Першої ж ночі на нього напали мурашки, тож він наповнив чотири банки водою та поставив у них ніжки ліжка. Це стримало мурашок. Але під брезентом збиралося гаряче вологе повітря, і це було незручно: уночі, на рівні моря, без вентилювання вологість сягала ста відсотків. Пара від його дихання осідала на пластику.

А ще дошкуляли єнунси, прокопувалися крізь листя й обнюхували йому пальці ніг, нюшили довкола нього, наче він став уже стервом; а одного ранку він прокинувся і побачив трьох свинонів, які витріщалися на нього крізь пластик. Один із них був самцем, здається, він угледів зблиск білого ікла. Свинонів було задумано без іклів, але, можливо, вони повернулися до первісного типу, здичавівши. Цей процес відбувався у них швидко з огляду на гени швидкого дозрівання. Закричав на них, замахав руками, і вони втекли, та хто може сказати, що зроблять наступного разу, опинившись поблизу? Вони або вовкопси невдовзі зрозуміють, що в нього більше немає струмелета. Викинув його, коли не стало віртуальних зарядів. Дурний він був, що не поцупив зарядки, — помилка, як і влаштувати собі помешкання просто на землі.

Тож він перебрався на дерево. Там не було ні свинонів, ні вовкопсів, та й єнунсів небагато: вони віддавали перевагу підліску. З наламаного віття та клейкої стрічки він спорудив грубу платформу, сперту на найтовщі гілки. Вийшло незле: насправді він краще майстрував, ніж думав про нього батько. Спершу забрав туди пінопластовий матрац, але мусив викинути, коли той почав пліснявіти та спокусливо пахнути томатним супом.

Пластиковий брезент халабуди зірвала й занесла кудись надзвичайно сильна буря. Але сітка ліжка зосталася, він далі може користуватися нею опівдні. Відкрив, що коли влягтися на ній рівно, на спині, широко розклавши руки й відкинувши простирадло, наче святий, розпластаний і готовий до підсмажування, то це краще, ніж лежати на землі: принаймні якесь повітря цілковито обвіває його тіло.

Нізвідки з’являється слово: мезозой. Може бачити й чути це слово, але годі його піймати. Не може ні до чого його причепити. Останнім часом це нерідко трапляється, таке розпорошення значень, позиції з його улюбленого списку слів відлітають у небуття.

— Це лише спека, — каже він сам собі. — Отямлюся, коли піде дощ.

Пітніє так, що майже це відчуває; по ньому повзуть струмки поту, але інколи виявляється, що це комахи. Схоже, хрущі вважають його привабливим. Хрущі, мухи, бджоли, наче він став уже мертвечиною або однією з тих неймовірно смердючих квіток.

Найліпше в цих полудневих годинах те, що він принаймні не відчуває голоду: від самої думки про їжу його нудить, наче з’їв шоколадний торт у лазні. Добре б уміти охолоджуватися, висолопивши язика.

Зараз сонце у всьому блиску — зеніт, так це звалося. Сніголюд лежить, розпластавшись на сітці ліжка, у плинній тіні. «Удаймо, що це канікули!» Цього разу голос учительки, жвавий, опікунчий. Міс Стреттон Звіть-мене-Саллі, із товстим задом. Удаймо те, удаймо се. Перші три роки школи тебе змушують прикидатися, а тоді беруть на замітку, якщо робиш те саме. «Удаймо, що я з тобою, товстозада, і з усіма іншими, готовими виссати мені мозок крізь цюцюрку».

Почувся легкий порух? Зиркає на себе, униз: нічого. Саллі Стреттон зникає, ну й гаразд. Треба йому знайти більше способів, щоб убити свій час. Свій час, яка банкрутська ідея, наче він отримав скриньку з часом собі у власність, повну по вінця годинами та хвилинами, і може витрачати їх, ніби гроші. Проблема в тому, що скринька дірява й час спливає, хай що з ним роби.

Наприклад, він міг би щось вистругати. Зроби шахи, грай сам із собою. Колись він грав у шахи з Деркачем, але на комп’ютері, а не насправжки. Переважно вигравав Деркач. Десь мусить бути інший ніж, якщо він наважиться, піде на пошуки, понишпорить у рештках, то, напевно, знайде його. Зараз, подумавши про це, він дивується, чому не надумав цього раніше.

Подумки повертається в давні часи, години, які вони проводили з Деркачем, прийшовши зі школи. Могли грати у «Вимарафон» чи щось інше. У тривимірну «Облогу Вейко», «Навалу варварів», «Швидкого Усаму». Усі вони передбачали паралельні стратегії: мусиш знати, куди ти скерувався, перш ніж кудись дістатися, але й куди скерувався інший гравець теж. Деркач добре справлявся з такими іграми, бо був майстром стрибків убік. Інколи Джиммі вигравав у «Швидкого Усаму», якщо Деркач грав на боці Невірних.

Але такої гри йому не вистругати. Це мусять бути шахи.

Або ж він міг би вести щоденник. Описувати свої враження. У домах, які ще не згоріли й не протекли, мусить бути сила-силенна паперу та ручки з олівцями, він бачив їх під час своїх грабіжницьких експедицій, але ніколи не брав нічого такого. Міг би наслідувати прадавніх капітанів кораблів: корабель тоне під час шторму, а капітан, приречений, але незламний, сидить у своїй каюті, заповнюючи бортовий журнал. Були такі фільми. Або жертви кораблетрощі на безлюдних островах: вони ведуть свої журнали один нудний день за іншим. Списки припасів, позначки про погоду, виконані дрібні дії — пришивання ґудзика, з’їдання молюска.

Він теж своєрідна жертва кораблетрощі. Міг би складати списки. Це надало б життю структури.

Але навіть самітник на безлюдному острові сподівається на майбутнього читача, когось, хто прийде пізніше, знайде його кості та його гросбух і довідається про його долю. Сніголюд не може такого сподіватися, бо Деркачата не вміють читати. Кожен читач, якого він міг би собі уявити, у минулому.

По нитці спускається гусениця, повільно обертаючись, наче канатоходець, наближаючись спіралями до його грудей. Вона соковито, нереально зелена, як крапля желе, і вкрита дрібними ясними волосками. Спостерігаючи за нею, він відчуває раптовий незрозумілий приплив ніжності й радості. Вона унікальна, думає він. Ніколи не буде іншої такої гусениці. Ніколи не буде іншої такої миті, такого збігу.

Вони підкрадаються до нього без розумної причини, ці спалахи ірраціонального щастя. Імовірно, через брак вітамінів.

Гусениця зупиняється, прислуховуючись, повертаючи притуплену голову. Її великі непрозорі очі скидаються на передню частину поліцейського шолома. Можливо, вона його обнюхує, сприймає його хімічну ауру. «Ми тут не для мрій, не для того, щоби у небі витать, — каже він. — Жде нас тяжкая робота, щоби вершини долать»⁶.

З якої атрофованої нейронної цистерни його мозку випливли ці слова? Урок Життєвих Навичок у молодшій школі. Учитель був відсталим неоконсерватором, залишком п’янких днів доісторичної бульбашки доткомів⁷. Волосся на потилиці вже полисілої голови зібране у хвацький кінський хвіст, шкіряна куртка; золота сережка в грудчастому, покритому порами старому носі. Він налягав на самостійність та індивідуалізм, готовність до ризику, але так безнадійно, наче сам давно в це не вірив. Раз по раз виголошував якусь древню максиму, приправлену гіркуватою іронією, яка, однак, не розвіювала нудьги, або казав: «Я міг бути суперником», а тоді значущо поглядав на клас, ніби в цьому ховався глибокий зміст, який усі мали збагнути⁸.

Подвійна комп’ютерна бухгалтерія, банкінг у смартфоні, приготування яйця в мікрохвильовці без вибуху, заповнення заявок на житло в тому чи іншому Модулі й роботу в тому чи іншому Закритому Комплексі, дослідження генеалогічного дерева, самостійне складання шлюбних і розлучних контрактів, добір ідеального генетичного партнера, належне використання презервативів для уникнення біоформ, що передаються статевим шляхом, — такими були ці Життєві Навички. Ніхто з дітей особливо ними не переймався. Або вже знали, або не хотіли знати. Сприймали урок як годину відпочинку. «Ми тут не для мрій, не для того, щоби у небі витать. Нам слід Життєві Навички вивчать».

— Казна-що, — каже Сніголюд.

Або ж, замість грати в шахи чи вести щоденник, він міг би зосередитися на власних життєвих умовах. Тут багато місця для поліпшення, сила-силенна місця. Насамперед більше джерел їжі. Чому він ніколи не зубрив науки про корені, листя, пастки на дрібних тварин і про те, як їсти змій? Чому він згаяв свій час?

«О, любенький, не картай себе!» — жалісливо видихає жіночий голос у його вусі.

Якби тільки він знайшов печеру, гарну печеру з високою стелею та добрим вентилюванням, можливо, з якоюсь проточною водою, йому було б краще. Щоправда, за чверть милі звідси є струмочок із прісною водою, в одному місці він розливається в озерце. Спершу Сніголюд ходив туди, щоб прохолодитися, але там можуть хлюпатися чи відпочивати на березі Деркачата, діти дійматимуть його, щоб він скупався, а він не хотів показуватися їм без простирадла. Як порівняти з ними, він чудний; на їхньому тлі почувається деформованим. Якщо ж не люди, то там можуть бути звірі: вовкопси, свинони, которисі. Водопої приваблюють хижаків. Вони лежать у засідці. Стікають слиною. Нападають. Не надто затишно.

Збираються хмари, небо темніє. Він небагато бачить між деревами, але відчуває, що світло змінилося. Зіслизає в напівсон, де бачить Орикс, яка плаває горілиць у басейні. Вбрана в одяг, здається, зроблений із делікатних білих пелюсток, тонких, як цигарковий папір. Пелюстки облягають її, розкриваючись і закриваючись, як щупальця медузи. Вона всміхається йому й легенько рухає руками, щоб утриматися на поверхні, а він знає, що їм обом загрожує велика небезпека. Тоді лунає гучний звук, наче зачинилися двері до величезного склепу.

Злива

Він прокидається від грому й різкого вітру: насувається пообідня буря. Зривається на ноги, хапає простирадло. Цей рев може дуже швидко наближатися, а металева рама ліжка — не найліпше місце під час грози. Він збудував собі в лісі острівець з автомобільних шин, треба просто присісти там, щоб вони ізолювали його від землі, і перечекати бурю. Інколи падає град завбільшки з гольфові м’ячики, але їх пригальмовує покривало лісу.

Він дістається стосу шин якраз тоді, коли вибухає буря. Сьогодні тільки дощ, звичний потоп, такий сильний, що удари перетворюють повітря на туман. Вода ллється на нього, блискавки шваркають. Над головою пролітають зламані гілки, по землі в’ються струмки. Уже свіжішає, повітря наповнюється запахом свіжовмитого листя та вологої землі.

Коли дощ послабшав до мжички, а грім ущух, він потягся до своєї бетонної схованки, щоб зібрати порожні пивні пляшки. Потім до зубчастого бетонного навісу, що був колись частиною мосту. Під навісом — трикутний жовтогарячий знак, а на ньому чорна постать чоловіка з лопатою. Колись це означало: «Працюють люди». Дивно думати про нескінченну працю, копання, кування, підіймання, свердління, день у день, із року в рік, століття за століттям, а тепер нескінченне розпадання, і так, мабуть, усюди. Піщані замки на вітрі.

Крізь діру збоку в бетонному навісі стікає вода. Він стоїть там, розкривши рота, ковтаючи воду, повну камінців, гілок і ще всіляких речей, про які йому не хотілося думати. Вода мусила прокласти собі тунель крізь спорожнілі будинки, засмерджені підвали, забиті канави та ще бозна-що. Потім він полощеться, викручує простирадло. Не те щоб став надто чистим, але принаймні стер верхній шар бруду й лепу. Згодилося б мило: постійно забуває взяти хоч одне під час своїх грабіжницьких експедицій.

Наприкінці наповнює пивні пляшки. Треба роздобути ліпшу посудину — термос чи відро, щось місткіше. Крім того, пляшки незручні, слизькі, і їх складно розставити. Уявляє, що від них досі пахне пивом, хоча це тільки прийняття бажаного за дійсне. «Удаймо, що це пиво».

Йому не варто було це починати. Не варто себе мучити. Не варто дражнити себе неможливостями, наче він якась зачинена в клітці піддослідна тварина, над мозком якої ставлять марні та збочені експерименти.

— Заберіть мене назовні! — чує власні думки. Але ж він не під замком, не в ув’язненні. Де може бути більше «назовні», ніж там, де він є?

— Я ненавмисне, — каже він голосом дитини, бо в цьому настрої повертається в дитинство. — Так склалося, гадки не маю, що вийшло з-під мого контролю? Просто нехай хтось, хто-небудь вислухає мене, прошу!

Що за поганий спектакль? Він і сам не вірить. Але тепер знову плаче.

«Важливо, — промовляє книжка в його голові, — ігнорувати дрібні подразники, уникати марних ремствувань і скерувати свою ментальну енергію на безпосередню дійсність і найближчі завдання». Він це десь прочитав, не інакше. Сам ніколи не вигадав би марних ремствувань, не з власного розуму.

Витирає обличчя ріжком простирадла.

— Марні ремствування, — каже він уголос. Як це часто буває, відчуває, що має слухача, наче хтось невидимий, схований за листяною завісою, хитро за ним стежить.

6 Рядки з гімну «Будь сильним» авторства М. Д. Бебкока, американського священнослужителя і письменника XIX ст.

7 Бульбашка доткомів — економічна бульбашка, тобто спекулятивна торгівля, яка виникла внаслідок появи великої кількості нових інтернет-компаній (доткомів) та переорієнтування старих компаній на інтернет-бізнес; існувала з 1995 по 2001 рік і призвела до хвилі банкрутств та значного падіння цін серверних комп’ютерів. (Прим. ред.)

8 Фраза з фільму «На набережній» одного із персонажів, невдахи-боксера, роль якого зіграв Марлон Брандо.

З якої атрофованої нейронної цистерни його мозку випливли ці слова? Урок Життєвих Навичок у молодшій школі. Учитель був відсталим неоконсерватором, залишком п’янких днів доісторичної бульбашки доткомів⁷. Волосся на потилиці вже полисілої голови зібране у хвацький кінський хвіст, шкіряна куртка; золота сережка в грудчастому, покритому порами старому носі. Він налягав на самостійність та індивідуалізм, готовність до ризику, але так безнадійно, наче сам давно в це не вірив. Раз по раз виголошував якусь древню максиму, приправлену гіркуватою іронією, яка, однак, не розвіювала нудьги, або казав: «Я міг бути суперником», а тоді значущо поглядав на клас, ніби в цьому ховався глибокий зміст, який усі мали збагнути⁸.

Рядки з гімну «Будь сильним» авторства М. Д. Бебкока, американського священнослужителя і письменника XIX ст.

Бульбашка доткомів — економічна бульбашка, тобто спекулятивна торгівля, яка виникла внаслідок появи великої кількості нових інтернет-компаній (доткомів) та переорієнтування старих компаній на інтернет-бізнес; існувала з 1995 по 2001 рік і призвела до хвилі банкрутств та значного падіння цін серверних комп’ютерів. (Прим. ред.)

Фраза з фільму «На набережній» одного із персонажів, невдахи-боксера, роль якого зіграв Марлон Брандо.

Гусениця зупиняється, прислуховуючись, повертаючи притуплену голову. Її великі непрозорі очі скидаються на передню частину поліцейського шолома. Можливо, вона його обнюхує, сприймає його хімічну ауру. «Ми тут не для мрій, не для того, щоби у небі витать, — каже він. — Жде нас тяжкая робота, щоби вершини долать»⁶.

З якої атрофованої нейронної цистерни його мозку випливли ці слова? Урок Життєвих Навичок у молодшій школі. Учитель був відсталим неоконсерватором, залишком п’янких днів доісторичної бульбашки доткомів⁷. Волосся на потилиці вже полисілої голови зібране у хвацький кінський хвіст, шкіряна куртка; золота сережка в грудчастому, покритому порами старому носі. Він налягав на самостійність та індивідуалізм, готовність до ризику, але так безнадійно, наче сам давно в це не вірив. Раз по раз виголошував якусь древню максиму, приправлену гіркуватою іронією, яка, однак, не розвіювала нудьги, або казав: «Я міг бути суперником», а тоді значущо поглядав на клас, ніби в цьому ховався глибокий зміст, який усі мали збагнути⁸.

4

Єнунс

Він має слухача: це єнунс, молодий. Може його розгледіти: блискучі очі зиркають на нього з-під куща.

— Сюди, дівчинко, сюди, дівчинко, — улещує він тваринку. Вона сахається в чагарник. Якби він над цим попрацював, якби справді спробував, то, імовірно, міг би якусь приручити, і тоді було б із ким порозмовляти. Приємно з кимось порозмовляти, казала йому Орикс.

— Ти мав би колись спробувати, Джиммі, — мовила вона, цілуючи його у вухо.

— Але ж я розмовляю з тобою.

Знову цьом.

— Хіба?

Коли Джиммі виповнилося десять, батько подарував йому маленького єнунса.

Який був на вигляд його батько? Сніголюд ніяк не може згадати цього. Мама Джиммі зостається виразним повноколірним образом, у блискучій білій рамці, як у поляроїдних світлин, але про батька пригадуються лише окремі подробиці: коли він ковтає, кадик рухається вгору й униз; підсвічені вуха на тлі кухонного вікна; ліва рука, обрізана манжетом сорочки, лежить на столі. Його батько — це своєрідний колаж. Можливо, Джиммі ніколи не був достатньо далеко від нього, щоб побачити його всього.

Нагодою, щоб подарувати єнунса, мав стати його день народження. Сніголюд уникав спогадів про дні народження, вони не ставали приводом для загального святкування, відколи поїхала їхня філіппінка Долорес. Доки була, завжди про них пам’ятала, пекла торт чи, може, купувала, але це однаково був справжній торт із глазур’ю та свічками, — хіба ні? Він чіпляється за реальність цих тортів; заплющує очі, підкликає їх, вони ширяють, вишикувавшись у ряд, а свічки горять, солодко й заспокійливо пахнучи ваніллю — як сама Долорес.

Зате його мама ніколи не могла згадати, скільки Джиммі років і якого дня він народився. Він мусив нагадувати їй за сніданком; тоді вона виривалася з трансу й купувала йому якийсь принизливий подарунок: піжаму для малих дітей із кенгуру й ведмедями, диск, якого не слухав би ніхто молодший за сорок років, білизну з намальованими китами, загортала в тонкий папір, зав’язувала стрічкою та звалювала йому за обіднім столом, усміхаючись дедалі дивніше, наче хтось командував: «Усмішка!» і тицяв її виделкою.

Тоді батько закидав їх усіх незграбними виправданнями, мовляв, ця справді, справді особлива й важлива дата якось просто випала йому з голови, питав Джиммі, чи все гаразд, і надсилав йому стандартну листівку електронною поштою — взірець «ОрганІнк» із п’ятьма крилатими свинонами, що грали на конґа⁹, і написом «З Днем народження, Джиммі, нехай усі твої мрії збуваються», а наступного дня приносив йому подарунок. Цей подарунок був не подарунком, а якимось інструментом чи грою для розвитку інтелекту або іншим прихованим завданням, якому Джиммі мусив дорівнятися. Але до чого дорівнюватися? Не було жодного стандарту або ж був один, але такий небосяжний і величезний, що ніхто не міг його побачити, надто ж Джиммі. Усе, чого він міг досягнути, ніколи не було ні належним, ні достатнім. За критерієм «ОрганІнк» (математика — хімія — прикладна біологія) він видавався нудно-посереднім: може, тому батько кинув казати йому, що він міг би зробити щось значно краще, якби доклав зусиль, і взявся неохоче роздавати похвали, у яких приховувалося таємне розчарування, наче Джиммі був якимось дефективним.

Тож Сніголюд цілковито забув усе про десятий день народження Джиммі, крім єнунса, якого батько приніс додому в клітці. Він був крихітним, найменшим із виводка другого покоління єнунсів, потомства першої пари, створеної шляхом сплайсингу¹⁰. Решту виводка негайно розхапали. Батько Джиммі дав зрозуміти, що мусив витратити багато часу, кинути на шальку терезів свій вплив і потягти за численні нитки, щоб здобути тваринку, але зусилля того були варті з огляду на цю справді, справді особливу дату, що, як завжди, припала на день раніше.

Єнунси з’явилися на світ унаслідок післяробочих утіх ентузіастів біолабораторії «ОрганІнк», у межах хобі. За тих часів було багато веселих витівок: хлопці казали, що творення тварин — чудова розвага, бо завдяки йому почуваєшся Богом. Плоди багатьох експериментів довелося знищити, бо вони були надто небезпечними, щоб тримати їх біля себе, — кому потрібна очеретяна жаба з чіпким, як у хамелеона, хвостом, яка може залізти до ванни крізь вікно й осліпити тебе, коли ти чистиш зуби? Тоді був зміюр, невдалий покруч змії та щура, його довелося позбутися. Але єнунсів в «ОрганІнк» прийняли як домашніх улюбленців. Вони не дісталися сюди із зовнішнього світу — світу поза Комплексом, тож не мали чужих мікробів і не могли нашкодити свинонам. Крім того, були гарнюніми.

Маленький єнунс дозволив Джиммі взяти себе на руки. Він був чорним, на писочку — чорно-біла маска, біла смужка на спині, чорні й білі кільця впоперек пухнастого хвоста. Лизнув пальці Джиммі, і Джиммі закохався в нього.

— Він не має такого запаху, як скунс, — сказав батько Джиммі. — Чиста тваринка з доброю вдачею. Спокійна. З єнотів ніколи не виходило добрих домашніх тварин. Коли підростали, ставали дратівливими, могли рознести дім на друзки. Але цей начебто спокійніший. Побачимо, що робитиме цей хлопчик. Правильно, Джиммі?

Батько Джиммі останнім часом усе підлабузнювався до нього, наче покарав за щось, чого хлопець не робив, і шкодував про це. Надто часто казав: «Правильно, Джиммі?» Джиммі це не подобалося, бо він не любив бути тим, хто роздає гарні оцінки. Були ще й інші батькові порухи, без яких він радше обійшовся б, — жартівливе стусання, куйовдження волосся, спосіб, у який він вимовляв слово «синку», глибшим тоном, ніж зазвичай. Ця манера неприємної щирості дедалі посилювалася, наче батько проходив прослуховування на роль Татуся, але без великої надії. Сам Джиммі вже достатньо прикидався, тому переважно міг розгледіти таке в інших. Погладив малого єнунса й промовчав.

— Хто годуватиме його та спорожнюватиме кювет? — запитала мама Джиммі. — Бо це буду не я.

Вона сказала це не сердито, а відособлено — ставила перед фактом, немов була спостерігачем, кимось стороннім; немов Джиммі й буденщина піклування про нього, його незадовільний батько, їхні суперечки, а також дедалі більший тягар їхнього життя не мали з нею нічого спільного. Здавалося, вона припинила сердитися, вибігати з дому в капцях. Стала вповільненою та замисленою.

— Джиммі тебе й не просив. Він сам це робитиме. Правда, Джиммі? — сказав батько.

— Як ти його назвеш? — запитала мама. Насправді вона не хотіла це знати, хотіла якось поцілити у Джиммі. Їй не подобалося, коли він тішився з батькових подарунків. — Гадаю, Бандитом.

Джиммі саме так і придумав — через чорну маску.

— Ні, — відповів він. — Це нудно. Назву його Вбивцею.

— Добрий вибір, синку, — сказав батько.

— Що ж, коли Вбивця намочить підлогу, обов’язково прибери, — промовила мама.

Джиммі забрав Убивцю до своєї кімнати, де звірок умостився на подушці. Мав слабкий запах, дивний, але не відразливий, шкірянистий і різкуватий, як дороге чоловіче мило. Джиммі спав, обійнявши єнунса, носом до маленького носика тваринки.

Мусив минути місяць чи два, відколи Джиммі отримав єнунса, аж тут батько змінив роботу. Його знайшли мисливці за головами з «НооШкіри» й запропонували роботу на другому командному рівні, чи, як казала мама Джиммі, на віцерівні. Рамона, лаборантка з «ОрганІнк», перейшла разом із ним; вона була однією з умов, бо, як запевняв батько Джиммі, була неоціненним активом, його правою рукою. («Це жарт», — казав він Джиммі, щоб показати, що Рамона насправді не була рукою. Але Джиммі й так це знав.) Джиммі більш-менш радів із того, що бачитиме Рамону під час ланчу, — вона принаймні була знайомою, — хоча його ланчі з батьком стали нечисленними й нечастими.

«НооШкіра» була дочірньою компанією «ЗдороВайзера», тож вони переселилися до Закритого Комплексу «ЗдороВайзер». Цього разу їхній дім був у стилі італійського Відродження, з аркоподібним портиком і силою-силенною глазурованих плиток теплого коричневуватого кольору, а внутрішній басейн був більшим. Мама Джиммі називала його «казармою». Скаржилася на сувору охорону на воротах «ЗдороВайзера», бо вартові були грубими, усіх підозрювали, полюбляли обшукувати людей, особливо жінок. Ловили від цього кайф, казала вона.

Батько Джиммі говорив, що вона робить із мухи слона. Хай там як, казав він, лише за кілька тижнів до їхнього переселення тут стався інцидент: жінка-фанатичка з ворожою біоформою, схованою в балончик з-під лаку до волосся. Якийсь агресивний сплайс Еболи чи вірусу Марбург, посилений геморагічний. Атакувала вартового, який, усупереч наказу, через спеку зняв маску з обличчя. Жінку негайно ж застрелили зі струмелета й нейтралізували в цистерні з хлором, а бідолаху вартового затягли до сховища Агресивних Біоформ і замкнули в ізолятор, де він розплився в липку калюжу. Ніхто більше не постраждав, але, природно, вартові схвильовані.

Це не змінює факту, що вона почувається тут як в’язень, сказала мама Джиммі. Батько Джиммі відповів, що вона не усвідомлює реальності ситуації. Хоче бути в безпеці, хоче, щоб її син був у безпеці?

— То це задля мого ж добра? — запитала вона. Водночас неквапом розрізала французький тост на однакові кубики.

— Задля нашого добра. Задля нас.

— Так складається, що я не погоджуюся.

— Слава Богу, нічого нового, — відповів батько Джиммі.

На думку мами Джиммі, їхні телефони й електронну пошту зламано, а поважні маломовні прибиральники «ЗдороВайзера», які приходили двічі на тиждень — завжди парами, — були шпигунами. Батько Джиммі сказав, що в неї параноя, крім того, їм нічого приховувати, то нащо цим перейматися?

Комплекс «ЗдороВайзер» був не лише новішим, ніж «ОрганІнк», а й більшим. Містив два торговельних центри замість одного, кращий шпиталь, три данс-клуби, навіть власне поле для гольфу. Джиммі пішов до Загальної Школи «ЗдороВайзера», де спершу нікого не знав. Попри початкову самотність, було не так і погано. Насправді було навіть добре, бо він міг повторити свої старі витівки й жарти: діти в «ОрганІнк» уже звикли до його гримас. Розпочав із шимпанзе, потім став удавати, ніби блює і душиться на смерть, — обидва спектаклі були популярними, — а ще малював собі на животі голу дівчину, з промежиною там, де в нього був пупок, і змушував її рухатися.

Більше він не повертався додому на ланч. Зранку його забирав шкільний автобус — комбінований сонячно-етаноловий, — увечері привозив. У школі було ясне привітне кафе зі збалансованим харчуванням, з етнічним меню, — вареники, фалафель, — кошерними стравами за вибором, із соєвими продуктами для вегетаріанців. Джиммі так тішився, що не мусить їсти ні з ким із батьків, що йому аж голова йшла обертом. Навіть трохи посправнішав і вже не був найхудішим у класі. Якщо перерва на ланч іще тривала, а робити було більше нічого, він міг піти в бібліотеку й переглядати там старі навчальні CD-ROMи. Його улюбленцем був папуга Алекс із «Класичних Студій Поведінки Тварин». Джиммі подобався фрагмент, де Алекс вигадав нову назву для мигдалю — корковий горіх, а найбільше та його частина, коли Алексові набридли синій трикутник і жовтий квадрат і він сказав: «А тепер я відлітаю. Ні, Алексе, повертайся сюди! Де синій трикутник? Ні, синій трикутник?» Проте Алекс був уже за дверима. П’ять зірочок для Алекса!

Якось Джиммі дозволили взяти до школи Вбивцю, де вона — тепер уже офіційно вона — стала великим хітом.

— Ох, Джиммі, тобі так щастить, — сказала Вакулла Прайс, перша дівчина, у яку він уклепався. Погладила хутро Вбивці, бронзова долоня, рожеві нігті, і Джиммі відчув дриготи, немов її пальці пробігли його тілом.

Батько Джиммі проводив дедалі більше часу на роботі, але дедалі менше про неї розповідав. У «НооШкірі», подібно до Ферм «ОрганІнк», були свинони, проте менші, і використовували їх для розвитку біотехнологій, пов’язаних зі шкірою. Головна ідея полягала в пошуку методу заміни старого епідермісу на новий. Не лазерне шліфування чи дермабразія¹¹ короткотривалої дії, а справжнє відновлення шкіри, вільної від зморщок і вад. Для цього корисно було б виростити молоду пухкеньку шкірну клітину, яка поглинула б зношені клітини шкіри тих, кому її пересадили, та замінила б їх на свої копії, як водорості на ставку.

Винагорода в разі успіху була б величезною, пояснював батько Джиммі під час однієї зі щирих чоловічих розмов віч-на-віч, до яких він останнім часом призвичаював сина. Яка заможна й колись молода, колись гарна людина, однаково жінка чи чоловік, напхана гормональними препаратами й вітамінами, але пригнічена немилосердним дзеркалом, не продасть свого дому, вілли в закритому містечку для пенсіонерів, дітей і душі, аби дістати нового копняка в сексуальний зад? Як проголошував модний логотип, «“НооШкіра” для старих». Поки що не вдалося знайти цілковито ефективну методику: дюжина потертих часом, але сповнених надії людей добровільно зголосилася стати піддослідними, не платила за лікування, але підписала відмову від можливих позовів. На виході вони мали такий вигляд, як Створіння Плісняви з Відкритого Космосу, — нерівномірний зеленкувато-коричневий тон, шкіра злазить рваними клаптями.

Але в «НооШкірі» були й інші проєкти. Одного вечора батько Джиммі повернувся додому трохи напідпитку, із пляшкою шампанського. Джиммі зійшов йому з дороги, щойно це побачив. Сховав маленького мікрофона за картиною з морським узбережжям у салоні, а другого за кухонним настінним годинником — той щогодини кричав голосом іншого птаха, і це страшенно дратувало, — щоб слухати речі, які його не стосувалися. Він зібрав мікрофон у школі на уроці Неотехнології, використавши стандартні компоненти з мінімікрофонів для бездротового комп’ютерного диктування. Після кількох модифікацій вийшла чудова система для підслуховування.

— А це нащо? — запитала мама Джиммі. Мала на увазі шампанське.

— Ми це зробили, — почувся голос батька Джиммі. — Гадаю, варто трохи посвяткувати.

Борюкання; може, він намагався її поцілувати.

— Що зробили?

Бахнув корок від шампанського.

— Ходи, воно тебе не вкусить.

Пауза: мусить розлити. Так: брязкіт фужерів.

— За нас.

— Що ви зробили? Мушу знати, за що п’ю.

Чергова пауза: Джиммі уявив, як батько ковтає слину, як його кадик підіймається й опускається, погойдується.

— Наш проєкт нейрорегенерації. Ми виростили всередині свинонів справжню нову тканину кори мозку. Нарешті, після стількох провалів! Подумай про можливості для жертв інсультів і…

— Це все, чого ми потребуємо, — сказала мама Джиммі. — Більше людей зі свинячими мізками. Наче їх і так замало?

— Ти не можеш хоч раз подумати позитивно? Вічно той негатив: це недобре, те недобре, усе недобре, як тебе послухати, то нема нічого достатньо доброго!

— Про що подумати позитивно? Про новий вигаданий вами спосіб обдерти купку доведених до відчаю людей? — сказала мама Джиммі своїм новим поважним і геть не сердитим голосом.

— Господи, яка ж ти цинічна!

— Ні, це ви цинічні. Ти та твої спритні партнери. Твої колеги. Це недобре, уся організація зла, це моральна клоака, і ти це знаєш.

— Ми даємо людям надію! Сподіваюся, це не здирництво!

— З цінами «НооШкіри» — так. Ви здіймаєте ажіотаж довкола своїх товарів, забираєте всі їхні гроші, а коли їхня каса вичерпається, то припиняться й операції. Що ж до тебе та твоїх друзяк, то пацієнти можуть собі гнити. Не пам’ятаєш, про що ми колись розмовляли, чого ми хотіли? Поліпшення життя людей — не лише людей із грішми. Колись ти був таким… тоді ти мав ідеали.

— Певно, — змученим голосом відповів батько Джиммі. — Я й тепер їх маю. Просто не можу собі їх дозволити.

Пауза. Мама Джиммі мусила замислитися над цим.

— Хай так, — сказала вона, — знак, що не збирається складати зброю. — Хай так, є різні дослідження. Те, що ти робиш, — цей свинячий мозок. Ти втручаєшся в будівельні елементи життя. Це аморально. Це… святокрадство.

Брязь! — по столі. Не рукою. Пляшкою?

— Не вірю власним вухам. Кого ти наслухалася? Ти ж освічена, сама цим займалася! Це тільки білки, ти це знаєш! У клітинах і тканинах немає нічого святого, це просто…

— Я знайома з теорією.

— Завдяки цьому маєш чим платити за житло та що покласти на стіл. Не у твоєму становищі так високо задирати носа.

— Я знаю, — почувся голос мами Джиммі. — Повір мені, це єдине, що я насправді знаю. Чому ти не можеш знайти якоїсь чесної роботи? Справді потрібної всім?

— Наприклад, якої і, наприклад, де? Хочеш, щоб я копав канави?

— Ти принаймні мав би чисте сумління.

— Ні, це ти мала б! У тебе невротичне почуття вини. Чому ти сама не викопаєш кількох канав? Принаймні поворушила б своїм задом. Може, кинеш курити, — ти ж одноособова фабрика емфіземи, плюс власноручно підтримуєш тютюнові компанії. Подумай про це, якщо ти настільки високоморальна. Це такий народ, що й шестирічних підсаджують, роздаючи їм безплатні пробники.

— Я все це знаю. — Пауза. — Я курю, бо в мене депресія. Тютюнові фірми заганяють мене в депресію, ти заганяєш мене в депресію, Джиммі заганяє мене в депресію, він перетворюється на…

— Прийми кілька таблеток, коли в тебе така срана депресія!

— Нема потреби лаятися.

— А я думаю, що є! — Те, що батько Джиммі кричить, не така вже й новина, але те, що він іще й лається, привернуло увагу Джиммі. Може, перейдуть до дії, розіб’ють скло? Він боявся — той холодний клубок у шлунку повернувся, а водночас відчував, що мусить слухати. Якщо має статися катастрофа, якийсь остаточний колапс, він повинен бути його свідком.

Проте нічого не відбувалося, лише долинув звук, наче хтось виходив із кімнати. Хто з них? Хай хто б це був, зараз підніметься нагору перевірити, чи Джиммі спить і чи нічого не чує. Тоді можуть позначити галочкою відповідний пункт у своєму контрольному списку Чудового Батьківства, який обоє подумки ведуть. Не ті погані речі, які вони робили, так сердили Джиммі, а добрі речі. Речі, що мали бути добрими або достатньо добрими для нього. Речі, за які вони подумки ляскали себе по спині. Нічого про нього не знали, що любив, що ненавидів, за чим сумував. Думали, він лише те, що вони бачать. Милий хлопець, однак дурнуватий, трохи паяц. Не найблискучіша зірка Всесвіту, не числова людина, але не можна мати всього, чого хочеш, принаймні не цілковитий невдаха. Хай там як, не вживає ні алкоголю, ні наркотиків, як багато хлопців його віку, тож постукай по дереву. Він чув, як батько сказав колись: «Постукай по дереву», наче Джиммі конче мусив зашкваритися, вийти з колії, але просто ще не встиг цього зробити. Нічого не знали про ту іншу таємну особу, що жила всередині нього.

Вимкнув комп’ютер, зняв навушники, загасив світло й ліг у ліжко, тихо й обережно, бо там уже була Вбивця. Лежала в ногах, їй там подобалося, везькала язичком йому по п’ятах, злизуючи сіль. Було лоскітно, він трусився від сміху, із головою накрившись ковдрою.

Молоток

Минуло кілька років. Мусили минути, думає Сніголюд: насправді не надто їх пам’ятає. Тільки й того, що в нього ламався голос, а на тілі з’явилося волосся. Це не викликало в нього особливих дрощів, хоча, звісно, якби не з’явилося, було б гірше. Наросло трохи м’язів. Він почав бачити еротичні сни та страждати від постійної втоми. Думав про дівчат, переважно абстрактно, про дівчат без голів і про Вакуллу Прайс із головою, хоча вона й не хотіла ходити з ним. А прищі, були вони в нього? Чи це тому? Не може згадати, хоча, за спогадами, обличчя його суперників були ними всипані.

«Корковий горіх», — казав він усім, хто його агрив¹². Усім, крім дівчат. Ніхто, опріч нього й папуги Алекса, не знав достеменно, що означає «корковий горіх», тож це було доволі образливо. Стало модним серед дітей Комплексу «ЗдороВайзер», тому Джиммі вважали середньо-крутим. Гей, корковий горіху!

Його таємним найліпшим другом була Вбивця. Промовисто, що єдина особа, з якою він міг розмовляти, — це єнунс. Наскільки можливо, уникав спілкування з батьками. Тато був корковим горіхом, а мама занудою. Він уже не боявся їхнього негативного електрополя, просто вони його втомлювали, чи принаймні так він собі сказав.

У школі він їх люто зраджував. Малював очі на кісточках обох вказівних пальців, а великі пальці ховав у кулаки. Тоді рухав великими пальцями вниз і вгору, щоб змусити роти розкриватися й закриватися, показував, як ці дві руко-лялечки сваряться. Права рука — Лихий Тато, ліва рука — Праведна Мама. Лихий Тато бушував, теоретизував і виголошував помпатичну маячню. Праведна Мама скаржилась і звинувачувала. У космології Праведної Мами Лихий Тато був єдиним джерелом гемороїдів, клептоманії, глобального конфлікту, несвіжого дихання, ліній розламу тектонічних плит і засмічених зливних труб, а ще всіх мігреней і менструальних спазмів, яких зазнавала Праведна Мама. Це його шоу в їдальні було хітом; збирався цілий натовп із проханням: «Джиммі, Джиммі, давай Лихого Тата!» Інші діти мали силу варіацій і пропозицій, зачерпнутих із життя власних батьківських одиниць. Дехто пробував малювати очі собі на пальцях, але вони не були такими майстрами діалогу.

Зайшовши задалеко, Джиммі відчував провину. Не годилося показувати, як Праведна Мама плаче в кухні, бо їй луснули яйники; не варто було влаштовувати сексуальну сцену з Понеділковими Спеціальними Рибними Паличками, двадцять відсотків Справжньої Риби, — Лихий Тато звалився на одну з них і порвав на шматки від пристрасті, бо Праведна Мама дулася в порожній коробці з-під печива й не хотіла вийти. Ці скетчі були негідними, хоча, звісно, це його не зупиняло. Ще й були дуже близькими до неприємної правди, яку Джиммі не хотілося досліджувати. Але інші діти заохочували його, а він не міг опиратися оплескам.

— Усе гаразд, Убивце? — питав він. — Не було це надто ницо?

Ницо — це слово, яке він нещодавно відкрив. Праведна Мама часто його вживала.

Убивця лизала йому носа. Завжди йому пробачала.

Одного дня Джиммі повернувся зі школи, а в кухні на столі лежала записка. Від його мами. Щойно він побачив напис зверху — «Для Джиммі», двічі підкреслений чорним, — як уже знав, що буде в тій записці.

«Любий Джиммі, — було там написано. — Ля-ля-ля, достатньо довго страждала від докорів сумління, ля-ля-ля, не можу більше вести життя, не лише позбавлене власного сенсу, але й ля-ля-ля». Знає, що, ставши достатньо дорослим, Джиммі обдумає наслідки ля-ля-ля, погодиться з нею та зрозуміє. Вона вийде на зв’язок із ним пізніше, якщо буде така змога. Ля-ля-ля, її неодмінно шукатимуть, тож вона мусить сховатися. Це рішення прийняла не без глибоких роздумів, душевного розтину та страждання, але ля-ля-ля. Вона завжди дуже його любитиме.

Може, вона й любила Джиммі, думає Сніголюд. По-своєму. Хоча тоді він у це не вірив. З іншого боку, може, і не любила. А все-таки мала б відчувати до нього позитивні емоції. Невже не повинно існувати жодного материнського зв’язку?

«П. С., — приписала вона. — Я забрала із собою Вбивцю, щоб випустити її на волю, бо знаю, що вона буде щасливішою, живучи диким вільним життям у лісі».

У це Джиммі теж не вірив. Не тямився з люті. Як вона могла? Убивця належала йому! І Вбивця — свійська тваринка, сама буде безпорадною, не зможе про себе подбати, перший же голодний звір порве її на пухнасті чорно-білі клапті. Але мати Джиммі та до неї подібні мусили мати рацію, думає Сніголюд, а Вбивця та інші звільнені єнунси чудово впоралися, бо як інакше пояснити їхню дратівливо-велику популяцію, що заселила цей перелісок?

Джиммі сумував тижнями. Ні, місяцями. За ким він сумував більше? За мамою чи за модифікованим скунсом?

Мати залишила ще одну записку. Не записку — безсловесне послання. Зламала домашній комп’ютер батька Джиммі: не просто стерла вміст — розтрощила його молотком. Насправді вдалася до всіх інструментів із набору «Містер Домашній Майстер», який батько Джиммі старанно утримував, хоча рідко ним користувався. Ще дужче розтрощила власний комп’ютер. Отож, ні батько Джиммі, ні люди з «КорпБеКорпу», які невдовзі з’явилися, гадки не мали, які закодовані листи вона могла надсилати, яку інформацію могла скинути й забрати із собою.

Що ж до того, як проминула контрольні пункти й ворота, казала, що йде лікувати зубний канал до стоматолога в одному з Модулів. Мала документи, усі потрібні дозволи, а історія була правдивою: спеціаліст із зубних каналів зі стоматологічної клініки «ЗдороВайзера» зліг з інфарктом, заступника ще не призначено, тож удалися до лікарів іззовні. Вона справді умовилася зі стоматологом із Модуля, що виставив потім татові Джиммі рахунок за час, на який вона не з’явилася. (Тато Джиммі відмовився платити, бо це не він пропустив візит, пізніше вони зі стоматологом кричали один на одного по телефону.) Не мала при собі жодного пакунка, жодного багажу, була надто розумною для цього. Замовила чоловіка з «КорпБеКорпу» як охоронця під час короткої поїздки на таксі від закритої залізничної станції через плебурб до навколишньої стіни Модуля, як це зазвичай робили. Ніхто ні про що її не питав, була знайомою постаттю, мала заявку, пропуск і все потрібне. Біля воріт Корпусу ніхто їй до рота не заглядав, бо що там побачиш: хворого нерва не видно.

Чоловік із «КорпБеКорпу» або мусив бути з нею в змові, або ж його позбулися. Хай там як, не повернувся, і його більше не знайшли. Так принаймні казали. Це справді наробило галасу. Означало, що до справи були причетні інші люди. Але які інші та якою була їхня мета? Конче треба це з’ясувати, казали хлопці з «КорпБеКорпу», які допитували Джиммі. Чи мати Джиммі щось колись йому казала? — розпитував КорпБеКошник.

«Тобто що щось?» — відповідав Джиммі. Були розмови, які він підслухав зі своїм мінімікрофоном, але не хотів про них розповідати. Час від часу мати щось таке плела, що все зруйноване й ніколи вже не буде таким, як раніше, як пляжний будиночок, що був у її сім’ї, коли вона була малою, і який змило разом із рештою пляжу, а ще доволі численними східними прибережними містами, коли рівень моря швидко піднявся, а потім з’явилася величезна припливна хвиля через вулкан на Канарських островах. (Вони вивчали це в школі, у розділі геолономіки. Відеосимуляція сподобалася Джиммі, здавшись йому напрочуд живою.) Ще вона пхинькала про грейпфрутовий сад свого діда у Флориді, що висох, як гігантська родзинка, коли не стало дощів. Того ж року озеро Окічобі скорчилося до смердючої болотної калюжі, а Еверглейдс горів три тижні поспіль.

Але всі батьки так нарікали. «Пам’ятаєш, як можна було їздити куди завгодно? Пам’ятаєш, як усі жили в плебурбах? Пам’ятаєш, як можна було без остраху летіти будь-куди на світі? Пам’ятаєш Нью-Йорк ще до Нового Нью-Йорка? Пам’ятаєш, як голосування було важливим?» Це все було стандартними партіями руко-лялечок з обідніх спектаклів. «Ох, як добре було колись! Бу-у-а. А зараз я йду до коробки з-під печива. Жодного сексу цієї ночі!»

Його мама було просто мамою, сказав Джиммі КорпБеКошнику. Робила те саме, що й усі мами. Багато курила.

— Вона належала до якоїсь, скажімо, організації? Приходили додому якісь дивні люди? Вона багато розмовляла по мобільнику?

— Будемо вдячні за все, чим ти зможеш нам допомогти, синку, — сказав інший КорпБеКошник. Це «синку» його зачепило. Джиммі сказав, що нічого такого не помічав.

Мама Джиммі залишила йому нове вбрання, розміру, до якого, на її думку, він невдовзі мав дорости. То було днище, як усе, що вона купувала. Ще й замале. Запхнув усе до шухляди.

Можна сказати, що його батька ця історія прибила, він перелякався. Його дружина порушила всі книжні правила, мусила вести якесь інше життя, а він про це й не здогадувався. Такі речі кидають на чоловіка недобру тінь. Він казав, що в знищеному нею домашньому комп’ютері не було жодної важливої інформації, але однаково мусив так сказати, а перевірити неможливо. Тоді його допитували, не вдома, деінде, і доволі довго. Можливо, з тортурами, як у старих фільмах чи на певних огидних вебсайтах, з електродами, гумовими палицями й розпеченими цвяхами, Джиммі дуже цим переймався, і йому було фіґово. Чому він не побачив, як усе це наближається, і не відвернув, замість гратися в негідного черемовця?

Доки батька не було, удома сиділи дві чавунні КорпБеКошниці. Доглядали Джиммі, принаймні так це називалося. Одна усміхнена, інша із застиглим виразом обличчя. Часто телефонували по своїх ефірниках, переглядали альбоми з фотографіями, нишпорили в шафах матері Джиммі й намагалися його розговорити. «Вона була справді вродливою. Гадаєш, мала друга? Часто вибиралася до плебурба?» «Нащо їй туди вибиратися?» — сказав Джиммі, а вони відповіли, що декому там подобається. «Чому?» — спитав Джиммі, а та із застиглим обличчям сказала, що є всілякі збоченці, а усміхнена зареготала, почервоніла й додала, що там можна здобути те, чого тут нема. «Що саме?» — хотів був запитати Джиммі, але промовчав, бо відповідь могла б уплутати його в нові запитання про те, що матері подобалося або що вона хотіла здобути. Він достатньо зраджував її в шкільній ЗдороВайзерській їдальні й не збирався більше цього робити.

Обидві жінки готували огидні омлети, тверді, як підошва. Намагалися пробити оборону Джиммі, годуючи його. Коли ж це не спрацювало, розморожували обіди в мікрохвильовці й замовляли піцу. «То твоя мати часто ходила до торговельного центру? Ходила на танці? Б’юся об заклад, що так». Джиммі кортіло їх звіздонути. Був би дівчинкою, міг би заридати, змусивши їх співчувати йому й заткнутися.

Повернувшись звідти, де його тримали, батько Джиммі ходив на консультації до психолога. Мав такий вигляд, наче потребував цього, його обличчя було зеленим, очі — червоними й опухлими. Джиммі теж ходив на консультації, але це був згаяний час.

— Ти мусиш бути нещасним, відколи мати зникла.

— Так, справді.

— Ти не повинен звинувачувати себе, синку. Не твоя провина, що вона пішла.

— Про що ви?

— Усе гаразд, можеш висловити свої емоції.

— Які емоції ви хочете, щоб я висловив?

— Ти не мусиш бути неприязним, Джиммі, я знаю, як ти почуваєшся.

— Якщо ви вже знаєте, то чого мене питаєте?

І так далі.

Тато сказав Джиммі, що вони обидва чоловіки, тож мусять прориватися як можуть. І вони проривалися. Проривалися й проривалися, щоранку наливали собі помаранчевий сік, складали посуд у посудомийку, якщо не забували, а після кількох тижнів проривання обличчя батька Джиммі вже не було зеленуватим, і він почав грати в гольф.

Схоже, у глибині душі він не так уже й погано почувався, коли найгірше минуло. Почав насвистувати під час гоління. Голився частіше. Після доволі довгого відтинка часу до них перебралася Рамона. Життя набуло інших контурів, звелося до дедалі вибуховіших турів сексу з хихотінням за зачиненими дверима, що не були, однак, звуконепроникними. Джиммі тим часом підкручував музику й намагався не слухати. Міг сховати в їхній кімнаті жучка та стати співучасником шоу, але йому бридко було й думати про це. Правду кажучи, це все його бентежило. Якось вони з батьком зіткнулися в коридорі на верхньому поверсі, і це було обтяжливо для обох. Батько Джиммі мав на собі купальний рушник, вуха смішно стирчали при голові, щоки почервоніли від нещодавнього еротичного змагання. Джиммі почервонів від сорому й удав, що не помітив. Ці два переповнених гормонами закоханих кролики могли мати достатньо пристойності, щоб займатися цим у гаражі, замість перепихатись у Джиммі під носом. Через них він почувався невидимим. Не сказати, що хотів би почуватися якось інакше.

«Відколи це тривало?» — замислився тепер Сніголюд. Чи вони обоє займалися цим за загородами свинонів, у біокостах і фільтромасках? Він так не вважав, його батько був оленем, але не засранцем. Звісно, це могло й поєднуватися: засраний олень, оленячий засранець. Але його батько (так йому принаймні здавалося) був надто незграбним і невмілим брехуном, не міг твердо стати на шлях зради так, щоб це не привернуло материної уваги.

Хоча, може, і привернуло. Може, тому вона й утекла або почасти тому. Не замахнешся молотком, не кажучи вже про електричну викрутку та трубний ключ, на комп’ютер чоловіка, якщо він не розлютив тебе вкрай.

Не те щоб вона загалом не була розлючена: її гнів вийшов далеко за межі одного-єдиного мотиву.

Що більше Сніголюд про це думає, то більше переконується, що Рамона з його батьком зберігали цноту. Чекали, доки мати Джиммі забереться геть, розсипавшись на пікселі, і тієї ж миті впали одне одному в обійми. Інакше не було б цього тривалого бездоганного цнотливого витріщання в Бістро Андре в «ОрганІнк». Якби між ними щось було, на людях вони трималися б офіційно й байдуже, уникали б одне одного, влаштовуючи собі швидкі брудні побачення в задимлених закамарках, плутаючись у власних відірваних ґудзиках і зламаних «блискавках» на офісних килимах, обгризаючи одне одному вуха на стоянках машин. Не морочили б собі голови тими антисептичними ланчами, коли батько втуплювався в стіл, а Рамона тим часом розріджувала сиру моркву. Не стікали б слиною над зеленню та пирогами зі свининою, використовуючи малого Джиммі як живий щит.

Ні, Сніголюд їх не засуджує. Він знає, як це буває — або бувало. Тепер він дорослий, і в нього значно гірші речі на совісті. Хто він, щоб їх звинувачувати?

(Він їх звинувачує.)

Рамона садовила Джиммі, дивилася на нього великими щирими розмазаними очима в чорній бахромі вій і казала: знає, що йому дуже тяжко, що це травма для них усіх, що їй теж тяжко, хоча він, знаєш, може так не думати, і вона розуміє, що не замінить йому справжньої матері, але сподівається, що вони можуть бути друзями. Джиммі сказав: «Звісно, чому ні», бо, незалежно від зв’язку з батьком, Джиммі вона подобалася, і він хотів зробити їй приємність.

Вона спробувала. Сміялася з його жартів, інколи з певним запізненням, — не була словесною людиною, згадав він. Час від часу, коли батька не було, готувала для них у мікрохвильовці вечерю для себе та Джиммі, її коником були лазанья і салат «Цезар». Подеколи переглядала з ним DVD-фільми, сідала поруч на канапі, зробивши спершу миску попкорну й поливши його розтопленим замінником масла. Занурювала в попкорн жирні пальці й облизувала їх під час особливо страшних епізодів. Джиммі тим часом намагався не дивитися їй на груди. Питала, чи не хотів би він про щось у неї дізнатися, ну, знаєш. Вона та його тато, і що сталося з подружжям. Він казав, що не хоче.

Уночі потайки сумував за Вбивцею. Також — у якомусь не до кінця зрозумілому закамарку — за своєю справжньою дивною незадовільною жалюгідною мамою. Куди вона пішла, яка небезпека їй загрожує? Те, що загрожує, було очевидним. Її шукатимуть, він це знав, а якби був нею, не хотів би, щоб його знайшли.

Але вона написала, що вийде на зв’язок із ним, то чому ж цього не робила? За певний час він отримав кілька поштівок з англійськими марками, тоді з аргентинськими. Були підписані «тітка Моніка», але він знав, що це від неї. «Сподіваюся, у тебе все гаразд», і більше нічого. Мусила знати, що ці поштівки прочитає сотня шпигунів, перш ніж вони дістануться Джиммі. І мала рацію, бо після кожної з них приходили КорпБеКошники й випитували, хто така тітка Моніка. Джиммі казав, що не знає. Не думав, що його мама справді була в тій країні, звідки походили марки, вона занадто розумна для цього. Мусила зробити так, щоб хтось інший вислав їх замість неї.

Чи вона йому не довіряла? Очевидно, ні. Він відчував, що розчаровував її, підвів у чомусь суттєвому. Ніколи не міг зрозуміти, чого від нього вимагали. Якби ж він мав ще один шанс зробити її щасливою.

— Я — це не моє дитинство, — уголос промовив Сніголюд. Ненавидить ці спогади. Не може їх вимкнути, не може змінити теми, не може вийти з кімнати. Йому потрібна більша внутрішня дисципліна або ж містична силаба, яку він міг би раз у раз повторювати, щоб зберегти рівновагу. Як це називалося? Мантри. Вони вивчали таке в початковій школі. «Добре, класе, а зараз сидімо тихо, як мишки, ти теж, Джиммі. Сьогодні вдаймо, що ми живемо в Індії та промовляємо мантри. Як весело, правда? Виберіть слово, кожен своє, щоб у кожного була власна особлива мантра».

— Тримайся слів, — каже він собі. Дивні слова, старі слова, рідкісні слова. Валентність. Норна. Серендіпіті. Арпеджіо. Хтивість. Зникнувши йому з голови, зникнуть звідусіль, назавжди. Наче їх ніколи й не було.

Деркач

Деркач з’явився за кілька місяців до зникнення матері Джиммі. Ці дві події сталися того ж року. Який був зв’язок між ними? Жодного, крім того, що вони добре знаходили спільну мову. Деркач був одним із мізерної жменьки приятелів Джиммі, які подобалися матері. Переважно вона вважала його друзів-хлопців дитякуватими, а дівчат — безголовими або гулящими. Вона ніколи не вживала цих слів, але можна було так сказати.

А от Деркач — Деркач був іншим. Дорослішим, як вона казала, насправді дорослішим за багатьох дорослих. З ним можна було вести об’єктивну розмову, у якій події та гіпотези простежувалися й вели до логічних висновків. Не те щоб Джиммі був колись свідком їхніх розмов, але вони мусили розмовляти, бо інакше вона так не сказала б. Коли та як відбувалися ці логічні дорослі розмови? Він часто міркував про це.

— Твій друг інтелектуально чесний, — казала мати Джиммі. — Він себе не дурить.

Тоді глянула на Джиммі тими синіми очима, з добре знайомим йому виглядом ти-завдав-мені-болю. Якби ж тільки він міг бути таким — інтелектуально чесним. Черговий загадковий пункт таємного табеля, переховуваного його матір’ю в якійсь ментальній кишені. Згідно з цим табелем, він ледь-ледь набирав прохідний бал. «Джиммі ліпше впорався б з інтелектуальною чесністю, якби більше старався». І якби, срака, знав, що це означає.

— Я не хочу вечеряти, — казав він їй знов і знов. — Просто щось перехоплю.

Як хоче корчити болісну міну, то хай демонструє її кухонному годиннику. Він його переналаштував, тож дрізд кричав пугу, а сова кар-кар. Хай для різноманітності розчаровується цим.

Він сумнівався в чесності Деркача, інтелектуальній чи якійсь іншій. Знав про нього трохи більше, ніж мати.

Коли мати Джиммі рвонула в далечінь, побушувавши з молотком, Деркач мало що сказав. Не схоже було, щоб його це захопило зненацька чи шокувало. Сказав лише, що деякі люди мусять змінюватися, а для цього їм треба бути деінде. Сказав, що хтось може бути у твоєму житті, а потім більше ні. Сказав, що Джиммі варто почитати стоїків. Ця остання частина дещо дратувала: часом Деркач надто захоплювався повчанням і зловживав цим варто. Але Джиммі цінував його спокій і ненастирливість.

Звісно, Деркач тоді ще не був Деркачем: звався Ґленном. Чому два «н», а не так, як пишеться зазвичай?

— Мій тато любив музику, — пояснював Деркач, коли Джиммі зблизився з ним настільки, щоб запитати, а це відбулося не відразу. — Назвав мене на честь покійного піаніста, якогось молодого генія з двома «н»¹³.

— То він змушував тебе вчити музику?

— Ні, — відповів Деркач. — Ніколи ні до чого мене не змушував.

— То в чому суть?

— Чого?

— Твого імені. З двома «н».

— Джиммі, Джиммі, — сказав Деркач. — Не в усьому є суть.

Сніголюдові складно думати про Деркача як про Ґленна, бо пізніша його особистість цілковито витіснила більш ранню. На думку Сніголюда, іпостать Деркача мусила там бути від самого початку: ніколи не було справжнього Ґленна, Ґленн був лише маскуванням. Тож у спогадах Сніголюда Деркач ніколи не Ґленн, не Ґленн, він же Деркач, не Деркач / Ґленн, не Ґленн, пізніший Деркач. Завжди просто Деркач, ясно та просто.

Хай там як, Деркач економить час, думає Сніголюд. Навіщо ті риски чи дужки, як нема в них нагальної потреби?

Деркач з’явився в ЗдороВайзерській школі у вересні-жовтні, одному з тих місяців, які колись називали осінню. Був ясний теплий сонячний день, що нічим не відрізнявся від інших. Деркача перевели в межах якоїсь операції мисливців за головами з його батьківською одиницею: звична річ у Комплексах. Діти приходили та йшли, парти заповнювались і порожніли, дружба була умовною.

Джиммі не звернув особливої уваги, коли Деркача представили їхньому класу. Зробила це Дині Райлі, їхня класна керівничка й учителька Ультратексту. Насправді її звали не Дині, це було прізвисько, яке вживали хлопці з класу, — але Сніголюд не пригадує справжнього імені. Вона не повинна була схилятися над його читекраном так низько, що її великі круглі груди майже торкалися його плеча. Не повинна була носити тісну футболку «НооШкіри», заправлену в шорти на «блискавці», це надто відволікало. Тож коли Дині оголосила, що Джиммі поводить свого нового однокласника Ґленна школою та все йому покаже, то запала тиша, під час якої Джиммі намагався розшифрувати, що саме вона сказала.

— Джиммі, я попросила, — звернулася Дині.

— Так, звісно, — відповів Джиммі, закочуючи очі та щирячись, але не перетинаючи межі. Клас реготнув, навіть міс Райлі відреагувала мимовільною стриманою усмішкою. Зазвичай він умів обкрутити її своїми хлоп’ячими чарами. Він любив уявляти: якби не те, що він неповнолітній, а вона його вчителька й підлягає покаранню за аб’юз, прогризла б стіни його спальні, щоб занурити свої жадібні пальці в його юну плоть.

Джиммі був тоді самовпевненим, думає Сніголюд із поблажливістю та крихтою заздрості. Очевидно, був теж нещасливим. Поза всяким сумнівом, був нещасливим. Укладав у це багато енергії.

Коли Джиммі зосередився на Деркачеві, побачене не надто його втішило. Той був трохи вищим за Джиммі, дюйми на два, а ще худішим. Пряме темно-каштанове волосся, засмагла шкіра, зелені очі, напівусмішка, холодний погляд. Одяг темний, без логотипів, малюнків чи написів, — безіменний. Можливо, був старшим за інших або ж намагався так поводитися. Джиммі задумався, яким видом спорту він займався. Не футбол, нічого надто силового. Недостатньо високий для баскетболу. На думку Джиммі, не скидався ні на командного гравця, ні на дурня, що наривався б на травму. Може, теніс (Джиммі сам грав у теніс).

Під час ланчу Джиммі забрав Деркача, вони трохи попоїли, — Деркач узяв два величезних сойбургери та великий шматок пирога з кокосовим смаком, можливо, намагався набрати вагу, — а потім обійшли згори донизу та знизу догори всі зали, позаглядали в класи й лабораторії, а Джиммі коментував. «Ось спортзал, ось бібліотека, ось рідери, можеш записатися перед полуднем, це душ для дівчат, там начебто просвердлили дірку в стіні, але я не знайшов. Якщо хочеш курнути, то не в цьому кутку, його засвітили, у вентиляції Безпека поставила мінікамеру, не дивися туди, бо знатимуть, що ти в курсі».

Деркач оглядав усе мовчки. Нічого не розповів про себе. Єдиний його коментар: хімічна лабораторія — це дно.

Ну що ж, подумав Джиммі. Хочеш бути дятлом, справа твоя, це вільна країна. До нього мільйони вже здійснили такий самий життєвий вибір. Дратувався, що сам він розпинається та джерґотить, а Деркач кидає тим часом короткі байдужі погляди й усміхається половиною обличчя. А все-таки щось у Деркачеві було. Цей різновид холодної замкнутості завжди імпонував Джиммі в інших людях: відчуття стриманої енергії, прихованої в резерві для чогось важливішого, ніж його теперішнє товариство.

Джиммі виявив, що хоче вразити Деркача, викликати його реакцію; це було однією з його слабкостей — непокоїтися, що думають про нього інші. Тож після школи спитав Деркача, чи не хоче він піти до одного з торговельних центрів, погуляти там, подивитися цікавинки, може, будуть дівчата, а Деркач відповів: чому ні? Зрештою після школи в Комплексі «ЗдороВайзер», як і в будь-якому іншому Комплексі, дітям їхнього віку й так не було чого робити, жодних гуртових розваг. Не те що в плебурбах. Казали, що там діти ганяють зграями, цілими ордами. Чекають, доки чиїхось батьків не буде вдома, а тоді беруться за роботу: роєм набиваються туди, увалюють гучну музику, п’ють, гудуть, курять траву, трахають усе, включно з домашнім котом, розносять меблі, колються, ловлять передоз. Чудово, думав Джиммі. Та в Закритому Комплексі гайки було міцно закручено. Нічні патрулі, комендантські години для юних умів, собаки, що нюхом чули важкі наркотики. Якось вони розслабилися, впустили справжню групу — Брудні Хлопці Плебурга, та дійшло до чогось схожого на заворушення, тож це було вперше й востаннє. Але за це Деркача перепрошувати не треба. Він сам дитя Комплексу, знав, як воно.

Джиммі сподівався, що в торговельному центрі матиме нагоду побачити Вакуллу Прайс, досі був у неї типу закоханий, але після її промови ціную-тебе-як-свого-друга, що геть його зламала, пробував то з однією дівчиною, то з іншою, діставшись — наразі — білявки Лінди-Лі. Лінда-Лі належала до веслярської команди, мала м’язисті стегна й імпозантні грудні м’язи, а ще за нагоди контрабандою проводила його до спальні. Була пискатою та досвідченішою за Джиммі. Щоразу, пішовши з нею, він почувався так, наче його втягнуто в Патінко¹⁴, світло мерехтить, металеві кульки хаотично рухаються і каскадами падають до різних кишень. Лінда-Лі не надто йому подобалася, але мусив її триматися, не міг дозволити, щоб вона викреслила його зі списку. Може, він поставить Деркача до неї в чергу — зробить йому послугу, здобувши так вдячність і рівність. Міркував, які дівчата подобаються Деркачеві. Досі не було жодних сигналів.

Але в торговельному центрі не було ні Вакулли, ні Лінди-Лі. Джиммі намагався зателефонувати Лінді-Лі, та її номер був недоступний. Тож Джиммі й Деркач кілька разів зіграли в «Тривимірну Облогу Вейко» в гральному залі, з’їли кілька «СояМоябургерів» — цього місяця без яловичини, як сповіщало меню на табло, — випили заморожене «Кавіжанкапучіно» та ще взяли по половині «Стрибатончика», щоб поповнити запаси енергії, а головне, додати стероїдів. Тоді кружляли критими переходами з фонтанами та пластиковою папороттю, слухаючи музику для купання у ванні, яку там завжди крутили. Деркач так і не розговорився, тож Джиммі мав уже сказати, що мусить іти додому виконувати домашні завдання, коли на горизонті з’явилася визначна картина: Дині Райлі з якимось чоловіком повернула до данс-клубу лише для дорослих. Вона змінила шкільний одяг, мала на собі вільний червоний жакет поверх обтислої чорної сукні, а чоловік обіймав її за талію під жакетом.

Джиммі штовхнув Деркача.

— Гадаєш, тримає руку їй на дупі? — запитав він.

— Це геометрична проблема, — відповів Деркач. — Опрацюй це.

— Що? — перепитав Джиммі. — Як?

— Задій свої нейрони, — промовив Деркач. — Крок перший: обчисли довжину чоловікової руки, використавши другу видиму руку за стандарт. Припущення: обидві руки приблизно однакові. Крок другий: обчисли кут згинання в лікті. Крок третій: обчисли кривизну дупи. Тут може виявитися потрібною апроксимація через брак доступних верифікації вимірів. Крок четвертий: обчисли розмір долоні, використавши видиму долоню, як зазначено вище.

— Я не числова людина, — сказав Джиммі, регочучи.

Але Деркач вів далі:

— Тепер треба розглянути всі можливі розміщення долонь. Талія: виключено. Верх правої сідниці: виключено. Дедуктивним методом визначаємо, що найбільш імовірними є низ правої сідниці або стегно. Можлива також позиція руки між двома сідницями, але це ускладнювало б об’єктові процес ходи, а не помічено ні накульгування, ні спотикання.

Він доволі добре копіював їхнього вчителя хімлабу — задій-свої-нейронні-ланцюги й уривчаста скута мова, схожа на гавкання. Більш, ніж доволі добре, — добре.

Тепер уже Деркач більше подобався Джиммі. Нарешті між ними знайшлося щось спільне, у хлопця принаймні є почуття гумору. Але Джиммі відчував і певну загрозу. Він сам був добрим імітатором, міг скопіювати майже всіх учителів. Ану ж Деркач виявиться кращим? Відчував, що водночас і ненавидить Деркача, і симпатизує йому.

Але наступними днями Деркач не влаштовував жодних публічних виступів.

Уже тоді Деркач мав щось особливе, думає Сніголюд. Не те щоб був популярним, але людей тішила його повага. Не лише дітей, а й учителів. Дивився на них так, ніби слухав, наче те, що вони казали, було вартим його цілковитої уваги, хоча він ніколи саме так не казав. Він викликав захоплення — не надмірне, проте достатнє. Випромінював потенціал, але потенціал чого? Ніхто цього не знав, тож люди його побоювалися. І ще це темне лаконічне вбрання.

«Мозкошкварка»

Вакулла Прайс була партнеркою Джиммі в нанотех біохімі, але її батька вполювали мисливці за головами з іншого Комплексу на другому боці континенту, тож вона сіла у швидкісний поїзд, і більше її не бачено. Після від’їзду Вакулли Джиммі весь тиждень нудив світом і навіть лайливі конвульсії Лінди-Лі не могли його втішити.

Вільне місце Вакулли за лабораторним столом зайняв Деркач, якого за такої нагоди забрали з його самотньої позиції спізнілого новачка ззаду кімнати. Деркач був дуже розумним — навіть за мірками ЗдороВайзерської школи, з її надміром геніїв і поліматів; без жодних проблем опинився на вершині рейтингу. Виявився чудовим у нанотех біохімі, вони разом із Джиммі працювали над проєктом сплайсингу мономолекулярних шарів і створили врешті-решт потрібну пурпурову нематоду, використовуючи кольоркодер примітивних водоростей, — достроково й без тривожних варіацій.

Джиммі й Деркач спільно проводили обідні перерви, а тоді — не щодня, не були геями чи ще щось таке, але принаймні двічі на тиждень зустрічалися після школи. Спершу грали в теніс на корті за домом Деркача, проте Деркач поєднував методику з латеральним мисленням, а Джиммі був поривчастим і недостатньо витонченим, тож це було не надто продуктивно, і вони закинули теніс. Або, під претекстом готування домашніх завдань, що інколи й справді виконували, закривалися в Деркачевій кімнаті, де грали в комп’ютерні шахи чи тривимірки, чи «Швидкого Усаму», кидаючи жереб, кому дістануться Невірні. Деркач мав два комп’ютери, тож вони могли сидіти нарізно, спиною один до одного.

— Чому ми не використовуємо справжнього набору? — запитав якось Джиммі, коли вони грали в шахи. — Старий різновид. Із пластиковими фігурками.

Якось дивно було, що обидва сидять у тій самій кімнаті, повернувшись спинами, і грають на комп’ютерах.

— Чому? — запитав Деркач. — Хай там як, це справжній набір.

— Ні, несправжній.

— Гаразд, звісно, але пластикові фігурки — теж ні.

— Як це?

— Справжній набір у тебе в голові.

— Фальшак! — вигукнув Джиммі. Це було добре слово, він витяг його зі старого DVD, вони використовували його, щоб вилаяти один одного за надмірну помпатичність. — Грубий фальшак!

Деркач засміявся.

Деркач зациклювався на грі, хотів грати та грати в неї, удосконалюючи свої атаки, аж доки не переконувався, що виграє принаймні дев’ять разів із десяти. Вони цілий місяць мусили грати в «Навалу варварів» («Перевір, Чи Можеш Ти Змінити Історію!»). Одна сторона мала міста й багатства, друга — орди і — часто, хоча не завжди, — більшу жорстокість. Або варвари розвалювали міста, або ж валили їх самих, але завжди треба було починати з історичної розстановки сил, а тоді вже йти далі. Рим проти візиготів, Давній Єгипет проти гіксосів, ацтеки проти іспанців. Дотепно, що ацтеки представляли цивілізацію, а іспанці були варварськими ордами. Можна було налаштовувати гру за умови, що використовуєш реальні суспільства чи племена. Якийсь час Деркач і Джиммі змагалися, хто вигадає загадковішу пару.

— Печеніги проти Візантії, — сказав Джиммі одного пам’ятного дня.

— Хто такі, сука, ті печеніги? Ти їх вигадав, — заперечив Деркач.

Але Джиммі знайшов їх в Енциклопедії «Британніка» 1957 року видання, що з якоїсь забутої причини зберігалася на CD-ROM у шкільній бібліотеці. Він знав розділ і рядок.

— Матфей Едеський згадував про них як про негідників і кровожерних бестій, — упевнено сказав він. — Вони були наскрізь жорстокими й не мали жодних добрих рис на виправдання цього.

Тож вони кинули жереб, Джиммі дісталися печеніги, і він виграв. Джиммі пояснив, що візантійців перерізано, бо саме так чинили печеніги. Завжди всіх різали й робили це без зволікань. Принаймні всіх чоловіків. Жінок різали трохи пізніше.

Деркач тяжко сприйняв утрату всіх своїх гравців і трохи надувся. Потім віддав свою вірність грі «Кров та Троянди». Як він казав, це було космічно: більше поле битви — і в часі, і в просторі.

Гра «Кров та Троянди» була торговою, на взірець «Монополії». Сторона Крові грала людською жорстокістю в масових масштабах: індивідуальні акти насилля та вбивства не бралися до уваги, потрібна була значна кількість убитих. Різня, геноциди тощо. Сторона Троянд грала людськими здобутками. Твори мистецтва, наукові прориви, вершини архітектури, корисні винаходи. «Пам’ятки величі духу»¹⁵, — значилося в грі. Була бічна панель на випадок, якщо ти не знав, що таке «Злочин і кара», теорія відносності, Дорога сліз¹⁶, «Пані Боварі», Столітня війна, «Втеча в Єгипет»¹⁷, двічі клікни — й дістанеш ілюстроване зведення у двох варіантах: «Д» для дітей, «ВОН» для дорослих, вульгарність, обсценність, насилля. Як сказав Деркач, саме такою і є історія, містить силу-силенну всіх цих трьох складників.

Кидаєш віртуальні кості, і з’являється результат — Троянди чи Кров. Якщо випала Кров, гравець Троянд міг стримати жорстокість, але натомість мусив віддати пункт Троянд. Жорстокість зникла б з історії, принаймні з історії, записаної на екрані. Гравець Крові міг здобути пункт Троянд, але лише віддавши жорстокість, це зменшувало його боєзапас, збільшуючи його в гравця Троянд. Вправний гравець міг атакувати сторону Троянд жорсткостями, якими володів, забрати людські досягнення і перенести їх на свій бік. Гравець, якому вдалося назбирати більше людських здобутків за час гри, перемагав. Звісно, мінусувалися пункти за здобутки, знищені через його власні помилки, дурість і кретинську гру.

Пропонувався обмінний курс — одна «Мона Ліза» дорівнювала Берґен-Бельзену¹⁸, геноцид вірмен — Дев’ятій симфонії плюс три Великі піраміди, — але можна було торгуватися. Щоб це зробити, треба було знати числа: загальну кількість загиблих, останню ринкову ціну витвору мистецтва або, якщо його викрадено, суму, виплачену за страховим полісом. Це була крута гра.

— Гомер, — каже Сніголюд, продираючись крізь рослинність, із якої аж стікає вода. — «Божественна комедія». Грецькі статуї. Акведуки. «Утрачений рай». Музика Моцарта, Шекспір, повне зібрання творів. Сестри Бронте. Толстой. Перлова мечеть. Шартрський собор. Бах. Рембрандт. Верді. Джойс. Пеніцилін. Кітс. Тернер¹⁹. Пересадка серця. Вакцина проти поліомієліту. Бодлер. Барток. Єйтс. Вулф.

Мусило бути більше. Було більше.

— Розграбування Трої, — підказує йому внутрішній голос. — Зруйнування Карфагена. Вікінги. Хрестові походи. Чингісхан. Гун Атілла. Знищення катарів. Спалювання відьом. Знищення ацтеків. Те ж із майя. Те ж з інками. Інквізиція. Влад Дракула. Варфоломіївська ніч. Кромвель в Ірландії. Французька революція. Наполеонівські війни. Голод в Ірландії. Рабство на американському Півдні. Король Леопольд у Конго. Російська революція. Сталін. Гітлер. Хіросіма. Мао. Пол Пот. Іді Амін. Шрі-Ланка. Східний Тімор. Саддам Хусейн.

— Зупинись, — каже Сніголюд.

«Вибач, любенький. Я лише намагаюся допомогти».

Ось яка проблема «Крові та Троянд»: легше запам’ятовуєш пункти Крові. Інша проблема в тому, що гравець Крові зазвичай вигравав, але виграш означав, що ти успадковуєш сплюндровану землю. Такий сенс гри, казав Деркач, якщо Джиммі нарікав. Джиммі відповів, що коли це сенс, то він геть безсенсовний. Не хотів зізнаватися Деркачеві, що бачить нічні жахи, чомусь найгіршим був Парфенон, оздоблений відрубаними головами.

За безмовною угодою вони відмовилися від «Крові та Троянд», це втішило Деркача, бо він уже зацікавився дечим новим — «Вимарафоном», інтерактивною інтелектуальною грою біофриків, яку знайшов у Мережі. «Вимарафон, моніторений ШаллАддамом. Адам називав живих істот, ШаллАддам називає вимерлих. Хочеш грати?» Це з’являлося, коли ти логінився. Потім треба було клікнути «Так», увести свій нік і вибрати одну з двох чат-кімнат, — Царство Тварин, Царство Рослин. Тоді до гри входив противник під власним ніком — Комодський Варан, Носоріг, Ламантин, Морський Коник — і пропонував змагання. «Починається з, кількість ніг, що це?» Це — якась біоформа, вимерла за останні п’ятдесят літ, жодних тиранозаврів, птахів Рух, додо²⁰, за неправильні часові межі знімаються бали. Потім звужуєш, Тип, Клас, Ряд, Родина, Рід, Вид, тоді природний ареал, коли бачено востаннє, що її згубило. (Забруднення, знищення природного ареалу, довірливі кретини, які вважали, що, з’ївши ріг тварини, поліпшиш потенцію.) Що довше витримає гравець, то більше пунктів здобуде, але можна було виграти великі бонуси за швидкість. Корисно було мати ШаллАддамівську роздруківку вимерлих видів, проте це давало тобі лише латинські назви, і, хай там як, це було кількасот аркушів дрібним шрифтом, заповнених незрозумілими комахами, бур’янами й жабами, про яких ніхто ніколи не чув. Ніхто, крім, можливо, Магістрів Вимарафону, мізки яких працювали наче пошукові системи.

Завжди було відомо, що граєш із кимось таким, бо на екрані з’являвся маленький символ целаканта. «Целакант, він же Латимерія. Доісторична глибоководна риба, довго вважалася вимерлою, доки в середині ХХ ст. не було знайдено кілька екземплярів. Теперішній статус невідомий». Вимарафон був напрочуд інформативним, але це все. На думку Джиммі, скидався на нудного педанта, з яким тебе зачинили в шкільному автобусі. Ніяк не затикався.

— Чого ти так це любиш? — запитав якось Джиммі в згорбленого над клавіатурою Деркача.

— Бо це мені добре вдається, — відповів Деркач. Джиммі підозрював, що він хоче стати Магістром, не тому, що це щось для нього означало, а просто тому, що там були Магістри.

Деркач вибрав їхні ніки: Джиммі був Лежнем, як вимерлий птах із пустель і напівпустель. Джиммі підозрював, що Деркачеві сподобалося це прізвисько для нього. Нік Деркача — Деркач, на честь іншого вимерлого птаха з родини пастушкових. Як запевняв Деркач, він завжди був нечисленним. Якийсь час вони жартома називали один одного Деркачем і Лежнем. Потім Деркач зрозумів, що Джиммі не надто цікавиться Вимарафоном, вони припинили грати в цю гру, і прізвисько Лежень забулося. А Деркач прилип.

Коли не грали в ігри, то займалися інтернетним серфінгом — інспектували старі улюблені сайти, заходячи до розділу «Дивись, що нового». Переглядали операції на відкритому серці в реальному часі або ж програму «Голі новини», ті були кумедні принаймні кілька хвилин, бо люди в них намагалися вдавати, що нічого особливого не відбувається, і старанно не дивилися одне одному на йойобу.

Або ж заходили на тваринні снафф-сайти²¹, «Роздушені жабки Феліції» та подібні до них, хоча тут новизна швидко вичерпувалась і сюжети повторювалися: одна розтоптана жабка чи роздертий голими руками кіт надто вже скидалися на інших. Ще переглядали бруднішкарполяльки.com, шоу про сучасних політичних лідерів світу. Деркач казав, що завдяки цифровому моделюванню ніколи не можна бути певним, чи всі ці генерали та хто там іще взагалі існують, а якщо так, то чи справді вони казали те, що ти почув. Хай там як, їх скидали й заміняли так часто, що це не мало особливого значення.

Або могли відкрити головигеть.com, де наживо транслювали страти в Азії. Бачили там ворогів народу, яких стинали мечами в місці, що скидалося на Китай, а тисячі глядачів кричали: «Ура!» Ще могли дивитися алібубу.com, де гаданим злодіям відрубували руки, а перелюбниць і жінок, які малювали губи, під радісне виття натовпів закидáли камінням. Це все відбувалося начебто в закурених анклавах близькосхідних фундаменталістських країн. Трансляція на таких сайтах була зазвичай слабкою, фільмувати, як казали, заборонено, тож відео записував якийсь відчайдушний бідняк із мінікамерою, ризикуючи життям заради брудної західної валюти. Видно було переважно спини й голови глядачів, тож усе скидалося на ув’язнення у великій шафі з одягом, а коли хлопця з камерою застукували, то картинка починала мерехтіти й нарешті чорніла. Деркач казав, що всі ці криваві гуляння відбувалися, імовірно, десь у Каліфорнії, а статистів назбирано з вулиць.

Кращими були американські сайти з коментарями в спортивному стилі: «Ось він наближається! Так! Це Джо “Гайковий Набір” Рікардо, вибраний шляхом голосування наших глядачів!» Тоді короткі відомості злочинів із макабричними фотографіями жертв. Ці сайти містили комерційну рекламу, наприклад, автомобільних акумуляторів і заспокійливих засобів, а логотипи було намальовано яскраво-жовтим на тлі стіни. Деркач казав, що американці принаймні надали цьому певного стилю.

Короткезамикання.com, Мозкошкварка.com і Смертнакаранаживо.com були найкращими; показували страти на електричному стільці та смертельні ін’єкції. Коли трансляцію страт наживо легалізували, страченці почали виглуплюватися перед камерами. Переважно показували чоловічі страти, жіночі траплялися зрідка, але Джиммі не любив на них дивитися: це були поважні плаксиві церемонії, довкола зазвичай стояли люди із запаленими свічками й фотографіями дітей, дехто читав власні вірші. Зате чоловіки були буйними. Можна було роздивитися, як вони корчать міни, показують охоронцям середній палець, баляндрасять, інколи вириваються, і доводиться їх ловити, а вони бігають кімнатою, розтягуючи паски безпеки й вигукуючи всілякі непристойності.

Деркач казав, що ці інциденти — фальшак. Казав, що цим людям або їхнім сім’ям платили. Спонсори вимагали від них хорошого шоу, бо інакше люди нудьгують і перемикають. Глядачі прагнуть бачити страти, авжеж, але з часом вони стають монотонними. Тож треба додати шанс на останнє змагання або елемент несподіванки. Два до одного, що все це постанова.

Джиммі сказав, що це несамовита теорія. Несамовитий — чергове застаріле слово, подібно до фальшака видобуте з архівів DVD.

— Думаєш, їх страчують у дійсності? — запитував він. — Багато що на вигляд як симуляція.

— Ти не знаєш, — промовив Деркач.

— Що не знаєш?

— Що таке дійсність.

— Фальшак!

Ще був сайт асистованих самогубств, називався люлібай.com, містив розділ «Таким-було-твоє-життя»: сімейні альбоми, інтерв’ю з рідними, поруч стоять гідні друзі, смерть настає під органну музику. Після того, як лікар із сумними очима оголошував, що життя відлетіло, вмикали записаний заповіт головного героя, де він пояснював, чому вирішив відійти. З появою цієї програми значно зросла статистика асистованих самогубств. Казали, що охочі залишити цей світ зі славою утворили довгу чергу, а учасників вибирали за допомогою лотереї.

Деркач щирився, переглядаючи цей сайт. Чомусь уважав його дотепним, а Джиммі ні. Не міг навіть уявити, щоб учинити таке самому, на відміну від Деркача, — той казав, що треба мати талант, щоб знати, коли з тебе досить. Але що означала нехіть Джиммі — був боягузом чи просто бачив у труні органну музику?

Ці плановані відходи зробили його неспокійним — нагадували папугу Алекса, який казав: «А тепер я відлітаю». Надто тонкою була лінія між папугою Алексом, асистованими самогубствами та його матір’ю і запискою, яку вона йому залишила. Усі троє сповістили про свої наміри, а потім усі зникли.

Або ж вони дивилися «Удома з Анною К.». Анна К. була самозваною художницею-інсталяторкою з великими цицьками. Вона обснувала дротами все своє помешкання, щоб посилати живцем кожну хвилину свого життя мільйонам підглядачів. Коли хтось долучався, отримував напис: «Це Анна К., яка завжди думає про своє щастя й нещастя». Тоді можна дивитися, як вона вищипує брови, робить воскову депіляцію зони бікіні й пере білизну. Інколи вголос читала сцени зі старих п’єс і грала всі ролі, сидячи на параші та приспустивши до щиколоток розкльошені ретроджинси. Отак Джиммі вперше зустрівся з Шекспіром — через інтерпретацію «Макбета» Анною К.

Завтра, завтра, завтра…

А дні дрібними кроками повзуть

Аж до останньої життя сторінки.

Всі «вчора» лиш освітлювали шлях

До тліну смерті. Гасни ж, куца свічко!²² —

читала Анна К. Вона страшенно шаржувала, але Сніголюд завжди був їй вдячним за те, що стала для нього своєрідними вхідними дверима. Тільки подумати, чого б він не знав, якби не вона. Подумати про слова. Змарнілий, наприклад. Кармазиновий.

— Що це за гівно? — запитав Деркач. — Зміна каналу!

— Ні, чекай, чекай, — заперечив Джиммі, якого накрило, — що? Щось, про що він хотів почути. І Деркач чекав, бо інколи він потурав Джиммі.

Чи переглядали «Жери-Шоу», там були конкурси з поїданням тварин і птахів живцем, на швидкість і з призами — харчі-які-складно-роздобути. Дивовижно, на що спроможні люди заради кількох ягнячих котлет чи шматка справжнього брі.

Або дивилися порношоу. Тих була сила-силенна.

«Коли тіло вперше вирушило на власну авантюрну пригоду?» — думає Сніголюд. Коли спекалося старих своїх супутників, розуму й душі, які вважали його розбещеною посудиною чи маріонеткою, що мала відігравати їм їхні драми, або ж поганим товариством, яке зводило їх обох на манівці? Тілу набридли постійні причіпки й скиглення душі та гнане неспокоєм інтелектуальне снування павутини розумом, що відволікали його, тільки-но воно затопить зуби у щось соковите, а пальці у щось добре. Позбулося двох інших десь дорогою, залишивши їх у якійсь закуреній святині чи в задушливій лекційній залі, саме тим часом лінією пташиного польоту подалося до топлес-барів, викинувши заодно культуру: музику, живопис, поезію й театр. На думку тіла, це все було сублімацією і більше нічим. Чого відразу не перейти до суті?

Проте тіло мало власні культурні форми. Мало власне мистецтво. Страти були його трагедією, порнографія — любовними романами.

Щоб здобути доступ до наймерзенніших і заборонених сайтів — куди ти зайдеш, лише якщо тобі виповнилося вісімнадцять і зі спеціальним паролем, — Деркач уживав приватний код дядечка Піта, використовуючи заплутану методику, яку він називав «лілейним лабіринтом». Проклав крізь Мережу кручену стежку, навмання хакаючи комерційні сайти з легким доступом, а тоді перестрибуючи з одної водяної лілеї на іншу й замітаючи за собою сліди. Тож коли дядечко Піт отримував рахунок, то не міг довідатися, хто його накрутив.

Ще Деркач виявив ничку дядечка Піта — запас високоякісного ванкуверського канабісу, переховуваний у холодильнику, у банках з-під апельсинового соку; виймав приблизно чверть банки, домішуючи натомість низькооктанове сміття, яке можна було купити в крамничці зі шкільними товарами, п’ятдесят доларів за пакет. Казав, що дядечко Піт ніколи не довідається, бо сам ніколи не курить, хіба що як збирається зайнятися сексом із Деркачевою матір’ю, а це, судячи з кількості банок з-під апельсинового соку й темпу її зменшення, траплялося нечасто. Деркач казав, що дядечко Піт ловить справжній кайф в офісі, керуючи своїми підвладними й бичуючи рабів. Колись він був науковцем, але тепер став великим босом у директораті «ЗдороВайзера», керує там фінансами.

Тож вони згортали кілька самокруток, курили й дивилися страти та порно, — частини тіла повільно пропливають екраном, підводний балет із плоті та крові під тиском, тверді та м’які сполучення і роз’єднання, стогони та крики, показані зблизька заплющені очі та зціплені зуби, виприски того чи сього. Якщо швидко перемикати вперед-назад, то все здається однаковим. Час від часу вони дивилися те й те одночасно, на різних екранах.

Ці сеанси зазвичай відбувалися в тиші, якщо не брати до уваги комп’ютерних звукових ефектів. Деркач вирішував, що переглядати й коли припиняти. Правду кажучи, комп’ютери належали йому. Міг запитати: «Закінчив?», перш ніж змінити канал. Здавалося, що побачене не має на нього жодного особливого впливу, крім ситуацій, які він уважав кумедними. А ще ніколи не здавалося, щоб він обкурився. Джиммі підозрював, що насправді він не вдихав диму.

Джиммі натомість повертався додому, хитаючись, а тоді певний час йому туманилося в голові від наркотиків, наче він був співучасником оргії, під час якої не мав жодного контролю над тим, що з ним відбувалося, що йому заподіяно. Почувався легким, наче зроблений із повітря, розрідженого запаморочливого повітря на вершині якогось засміченого Евересту. Коли повертався на домашню базу, його батьківські одиниці — за умови, що обоє були вдома та внизу, — здавалося, ніколи його не помічали.

— Ти наївся? — могла запитати Рамона. Сприймала його бурмотіння за підтвердження.

«ГарячаМалеча»

Найкращим часом для подібних занять у Деркача був пізній пополудень. Ніхто їм не заважав. Матері Деркача або не було вдома, або ж вона поспіхом виходила: працювала лікарем-діагностом у шпитальному комплексі. Завжди напружена вузькогруда темноволоса жінка з квадратною щелепою. У тих рідкісних випадках, коли Джиммі зустрічався з нею в Деркача, була небагатослівною. Вишукувала в кухонних шафах щось придатне для перекусу для «вас, хлопці», як називала їх обох. Інколи зупинялася під час приготувань: скидання на тарілку залежалих крекерів, пиляння гумоподібного оранжево-білого сирного продукту — і так нерухомо й стояла, наче бачила в кімнаті когось іншого. Джиммі здавалося, що вона не пам’ятає його імені, ба більше, що вона й Деркачевого імені не пам’ятає. Часом питала Деркача, чи в його кімнаті порядок, хоча сама ніколи туди не заходила.

— Вона вірить у повагу до приватного простору дитини, — з поважною міною сказав Деркач.

— Закладуся, що вся річ у твоїх смердючих шкарпетках, — промовив Джиммі. — Усім пахощам аравійським не відбити цього запаху в цих маленьких шкарпеточок²³.

Останнім часом він відкрив радість цитування.

— Для цього у нас є кімнатний спрей, — відповів Деркач.

Що ж до дядечка Піта, то він рідко повертався раніше сьомої. «ЗдороВайзер» розвивався, як гелій, тому в нього було багато нових обов’язків. Насправді він був не дядьком Деркача, а другим чоловіком його матері. Прийняв цей статус, коли Деркачеві було дванадцять, на кілька років забагато, щоб позначка «дядько» викликала в нього якесь інше відчуття, крім гіркоти. Усе-таки Деркач прийняв статус кво, чи принаймні так здавалося. Усміхався, кажучи: «Звісно, дядечку Піте» чи «Правильно, дядечку Піте», коли той був поблизу. Хоча Джиммі знав, що Деркач його не любив.

Якось пополудні… коли це було? У березні, мабуть, бо надворі стояла спека, — вони вдвох переглядали порно в Деркачевій кімнаті. Сприймали це вже як данину пошани старим добрим часам, відчували щось на кшталт ностальгії, наче цілком дорослими чоловіками середнього віку тинялися б молодіжними клубами в плебурбі. Попри це, сумлінно закурили по самокрутці, через новий лабіринт хакнули цифрову платіжну картку дядечка Піта й почали інтернет-серфінг. Відмітилися в «Тортику Дня», де показували вишукані кондитерські вироби у звичних отворах, тоді зайшли до «Суперпоглиначів», далі на російський сайт, де виступали ексгімнасти, балерини й акробати.

— Хто сказав, що чоловік не може сам у себе відсмоктати? — прокоментував Деркач. Виступ на канаті під самісіньким куполом із шістьма запаленими смолоскипами був зовсім непоганим, але вони вже таке бачили.

Потім пішли на «ГарячуМалечу», глобальний сайт секс-туризму. «Дивитися на це — майже бути там» — так його рекламували. Запевняв, що показує справжніх секс-туристів, зафільмованих під час занять, за які, повернувшись додому, сіли б у тюрму. Облич не показували, імен не називали, але, як розумів тепер Сніголюд, можливості шантажу мусили бути величезними. Гіпотетично відео записували в країнах, де життя було дешевим, діти численними й можна було купити, що забажаєш.

Так вони обидва вперше побачили Орикс. Мала близько восьми років чи такий мала вигляд. Вони ніколи не дізналися напевно, скільки їй тоді було. Не називалася Орикс, узагалі ніяк не називалася. Чергова маленька дівчинка на порносайті.

Жодна з цих маленьких дівчаток ніколи на здавалася Джиммі справжньою, — він завжди вважав їх цифровими клонами, — але Орикс чомусь від самого початку була тривимірною. Була тонкокостою, вишуканою, оголеною, як решта, не мала на собі нічого, крім гірлянди квітів і рожевої стрічки у волоссі, частих реквізитів на дитячих порносайтах. Стояла навколішки між двома такими ж маленькими дівчатками, перед стандартним чоловічим торсом — чи то Гаргантюа, чи Гуллівер у Ліліпутів, чоловік нормального розміру, якого кораблетроща викинула на острів із чарівними карликами, або ж викраденим і зачарованим, змушеним зазнавати болісних насолод, яких завдає йому тріо бездушних ельфів. Характеристичні риси чолов’яги приховано: на голові мішок з отворами для очей, татуювання та шрами, заклеєні пластиром, мало хто з цих типів хотів, щоб співвітчизники його розпізнали, хоча можливість цього почасти зумовлювала емоційну напругу.

Дійство передбачало збиті вершки й багато лизання. Ефект був водночас і невинним, і обсценним: усі троє пробігали по чоловікові своїми котячими язичками й тоненькими пальцями, улаштовуючи йому справжнє тренування під охання та хихотіння. Хихотіння, мабуть, було звукозаписом, бо дівчатка не сміялися. Усі вони мали переляканий вигляд, одна плакала.

Джиммі знав цю вправу. Подумав, що вони мусили мати такий вигляд. Якби припинили дію, збоку з’явилася б палиця й підігнала б їх. Це було характеристичною рисою сайту. Було щонайменше три шари взаємно протилежних удавань. Хочу. Не хочу. Хочу.

Орикс припинила дію. Ледь усміхнулася суворо, що зробило її значно старшою, і витерла з губ збиті вершки. Тоді глянула через плече просто в очі глядача — просто в очі Джиммі, на таємну особистість, сховану всередині нього. «Я тебе бачу, — сказав цей погляд. — Бачу, як ти дивишся. Я тебе знаю. Знаю, чого ти хочеш».

Деркач повернувся назад, зупинив, завантажив. Він часто зупиняв і завантажував кадри, досі назбирав невеликий архів із них. Інколи роздруковував і давав копію Джиммі. Це могло бути небезпечним, бо могло залишити слід для того, хто зумів би простежити їхню дорогу крізь лабіринт, — але Деркач однаково це робив. Так він зберіг цю мить — мить, коли Орикс на них глянула.

Джиммі почувався випаленим цим поглядом, — він роз’їв його, наче кислота. Так вона його зневажала. Самокрутка, яку Джиммі курив, була, мабуть, із чистої газонної трави, якби було щось сильніше, він уник би почуття провини. Натомість уперше відчув: те, що вони робили, було недобрим. Раніше це завжди було або розвагою, або чимось далеко за межами його контролю, але тепер він почувався винним. Водночас відчував, що його спіймали за зябра. Якби хтось запропонував йому телепортацію до Орикс, хай де б вона була, погодився б без вагань. Благав би, щоб там опинитися. Це було надто складно.

— Зберігаємо? — запитав Деркач. — Хочеш?

— Так, — відповів Джиммі. Насилу зміг це сказати. Сподівався, що його голос звучить нормально.

Тож Деркач роздрукував скан із поглядом Орикс, а Сніголюд забрав роздруківку та зберігав. Багато років потому показав її Орикс.

— Не думаю, що це я, — спершу сказала вона.

— Це неодмінно ти! — заперечив Джиммі. — Глянь! Це твої очі!

— Багато дівчаток мають очі, — відповіла вона. — Багато дівчаток робили таке. Дуже багато.

Відтак, побачивши його розчарування, промовила:

— Це могла бути я. Може, так і є. Це тебе ощасливить, Джиммі?

— Ні, — сказав Джиммі. Чи було це брехнею?

— То чому ж ти це зберігав?

— Про що ти тоді думала? — запитав Сніголюд замість відповісти.

Інша жінка на її місці пожмакала б роздруківку, заплакала б, звинуватила б його в злочині, сказала б, що він нічого не розуміє в її житті, улаштувала б страшну сцену. Вона натомість розгладила папір, легенько проводячи кінчиками пальців по ніжному й погордливому дитячому личку, що колись, напевно, було її власним.

— Гадаєш, я думала? — запитала вона. — Ох, Джиммі! Ти завжди думаєш, що й усі інші думають. Може, я тоді ні про що не думала.

— Я знаю, що думала, — відповів він.

— Хочеш, щоб я прикинулася? Щоб я щось вигадала?

— Ні. Просто розкажи мені.

— Навіщо?

Джиммі мусив задуматися над цим. Пам’ятав, як він тоді дивився. Як він міг це їй заподіяти? Але ж він не завдав їй шкоди, правда?

— Бо ти мені потрібна.

Це не було розумною підставою, але це все, що він міг сказати.

Вона зітхнула.

— Я думала, — сказала вона, малюючи пальцями маленьке коло на його шкірі, — що якби мала вибір, то не стояла б там на колінах.

— Хтось інший стояв би? — запитав Джиммі. — Хто? Хто саме?

— Усе ти хочеш знати, — промовила Орикс.

9 Конґа — ударний музичний інструмент африканського походження.

10 Сплайсинг — процес «вирізання» новосинтезованої матричної РНК під час її дозрівання. (Прим. ред.)

11 Дермабразія — метод глибокого механічного шліфування шкіри. (Прим. ред.)

12 Дратував (сленг.).

13 Мається на увазі Ґленн Ґульд (1932—1952), який певними рисами характеру нагадує Деркача.

14 Гральний автомат, популярний в Японії.

15 Фраза з поезії В. Б. Єйтса «Плавання до Візантії». У перекладі О. Мокровольського «Своєї величі знаття на плечі собі стає».

16 Насильницьке переселення американських індіанців США в першій половині ХІХ ст.

17 Картина Джотто.

18 Транзитний концентраційний табір на півночі Німеччини, що діяв із квітня 1943 по квітень 1945 року.

19 Відомий англійський художник, аквареліст і графік XVIII ст.

20 Додо, або дронт маврикійський (Raphus cucullatus) — вимерлий нелетючий птах родини голубоподібних, що був поширеним на острові Маврикій.

21 Жанр відеороликів і фільмів, зазвичай короткометражних, у яких показано справжні смерті, убивства чи самогубства.

22 В. Шекспір. Макбет / пер. з англ. Б. Тена, за участю В. Гуменюка // Твори в шести томах : Том 5. К. : Дніпро, 1986.

23 Алюзія на цитату з п’єси «Макбет» В. Шекспіра «Усім пахощам аравійським не відбити цього запаху в цієї маленької руки!», там-таки.

Тоді батько закидав їх усіх незграбними виправданнями, мовляв, ця справді, справді особлива й важлива дата якось просто випала йому з голови, питав Джиммі, чи все гаразд, і надсилав йому стандартну листівку електронною поштою — взірець «ОрганІнк» із п’ятьма крилатими свинонами, що грали на конґа⁹, і написом «З Днем народження, Джиммі, нехай усі твої мрії збуваються», а наступного дня приносив йому подарунок. Цей подарунок був не подарунком, а якимось інструментом чи грою для розвитку інтелекту або іншим прихованим завданням, якому Джиммі мусив дорівнятися. Але до чого дорівнюватися? Не було жодного стандарту або ж був один, але такий небосяжний і величезний, що ніхто не міг його побачити, надто ж Джиммі. Усе, чого він міг досягнути, ніколи не було ні належним, ні достатнім. За критерієм «ОрганІнк» (математика — хімія — прикладна біологія) він видавався нудно-посереднім: може, тому батько кинув казати йому, що він міг би зробити щось значно краще, якби доклав зусиль, і взявся неохоче роздавати похвали, у яких приховувалося таємне розчарування, наче Джиммі був якимось дефективним.

¹²

¹⁸

²¹

¹³

Сплайсинг — процес «вирізання» новосинтезованої матричної РНК під час її дозрівання. (Прим. ред.)

Дермабразія — метод глибокого механічного шліфування шкіри. (Прим. ред.)

Дратував (сленг.).

Мається на увазі Ґленн Ґульд (1932—1952), який певними рисами характеру нагадує Деркача.

Гральний автомат, популярний в Японії.

Фраза з поезії В. Б. Єйтса «Плавання до Візантії». У перекладі О. Мокровольського «Своєї величі знаття на плечі собі стає».

Насильницьке переселення американських індіанців США в першій половині ХІХ ст.

²⁰

¹⁹

²²

Конґа — ударний музичний інструмент африканського походження.

¹¹

¹⁶

¹⁵

¹⁴

Додо, або дронт маврикійський (Raphus cucullatus) — вимерлий нелетючий птах родини голубоподібних, що був поширеним на острові Маврикій.

Жанр відеороликів і фільмів, зазвичай короткометражних, у яких показано справжні смерті, убивства чи самогубства.

В. Шекспір. Макбет / пер. з англ. Б. Тена, за участю В. Гуменюка // Твори в шести томах : Том 5. К. : Дніпро, 1986.

Алюзія на цитату з п’єси «Макбет» В. Шекспіра «Усім пахощам аравійським не відбити цього запаху в цієї маленької руки!», там-таки.

²³

Картина Джотто.

Транзитний концентраційний табір на півночі Німеччини, що діяв із квітня 1943 по квітень 1945 року.

Відомий англійський художник, аквареліст і графік XVIII ст.

¹⁰

¹⁷

5

Тост

Сніголюд у подертому простирадлі сидить, згорбившись, на краю лісу, де трава, сланка й морський виноград зливаються з піском. Тепер, коли посвіжіло, він почувається не таким пригніченим. І голодним. От що можна сказати на захист голоду: завдяки йому принаймні знаєш, що ти ще живий.

Вітерець розвіває листя йому над головою, комахи стрекочуть і виводять трелі; червоне світло призахідного сонця падає на блоки веж у воді, підсвічуючи там де-не-де вцілілу шибку, наче вмикаючи розкидані лампи. Деякі з цих споруд мали на дахах сади, тепер вони заросли буйними кущами. Сотні птахів летять у небі в цьому напрямку, на ночівлю до своїх сідал. Ібіси? Чаплі? Чорні — баклани, це він точно знає. Вони сідають у темніше листя, крякаючи та сварячись. Якщо колись потребуватиме гуано, знатиме, де знайти.

По той бік галявини, на її південному боці, з’являється кролик, підстрибує, прислухається, зупиняється, щоб гігантськими зубами скубнути траву. Відсвічує в сутінках, зеленуватий блиск у ході якогось давнього експерименту запозичено з іридоцитів глибоководної медузи. У напівтемряві кролик здається м’яким і майже прозорим, як турецький рахат-лукум; ніби його хутро можна висмоктати, як цукор. Такі люмінесцентні зелені кролики існували вже за дитинства Сніголюда, хоча не були настільки великими, ще не вислизнули зі своїх кліток, не змішалися з дикою популяцією та не стали надокучливими.

Цей кролик його не боїться, хоча викликає в нього м’ясоїдне прагнення: хочеться вдарити його каменем, розірвати голіруч, а тоді запхнути до рота з хутром і всім іншим. Але кролики належать до Дітей Орикс, вони присвячені самій Орикс, а ображати жінок — поганий задум.

Це його провина. Був, мабуть, п’яним як чіп, коли впроваджував закони. Хай там як, мав зробити кроликів їстівними, бодай для себе, але тепер годі це змінити. Майже чує Орикс, яка сміється з нього з поблажливим, дещо злостивим задоволенням.

Діти Орикс, Діти Деркача. Він мусив щось вигадати. Викладай свою історію ясніше, роби її простішою, не затинайся: такою була експертна порада адвокатів злочинцям на лаві підсудних. «Деркач зробив кості Дітей Деркача з коралу на пляжі, а тіло з манго. Зате Діти Орикс вилупилися з яйця, гігантського яйця, знесеного самою Орикс. Насправді вона знесла два яйця: одне повне звірів, птахів і риб, друге повне слів. Але яйце, повне слів, розкололося першим, а Дітей Деркача тоді вже було створено, і вони з’їли всі слова, бо зголодніли. Тож коли розкололося друге яйце, слів уже не зосталося, тому тварини не можуть розмовляти».

Головне — внутрішня зв’язність. Сніголюд навчився цього давно, на початку життя, коли брехня була для нього більшим викликом. Тепер, навіть коли допускає дрібну суперечність, може якось склеїти все докупи, бо ці люди йому вірять. Він єдиний, хто знав Деркача особисто, тож може претендувати на зверхність. Над його головою повіває невидима хоругва Деркачоцарства, Деркачії, Деркачанії та освячує все, зроблене ним.

З’являється перша зірка. «Зіронько ясна, зірко блискуча»²⁴, — каже він. Учителька в початковій школі. Товстозада Саллі. «А зараз заплющте очі. Міцніше! Ще міцніше! Там! Бачите зірку бажань? Тепер усі подумаймо про те, чого прагнемо найдужче, найбільше на всьому світі. Але тс-с-с — нікому не кажіть, бо не здійсниться!»

Сніголюд міцно замружує очі, притискає їх кулаками, кривиться всім обличчям. Усе гаразд, з’являється зірка бажань, вона блакитна.

— Я хочу могти, я хотів би загадати, що цієї ночі мені побажати.

Замріявся.

— Ох, Сніголюде, чому ти розмовляєш з ніким? — каже голос. Сніголюд розплющує очі: троє більшеньких дітей стоять майже на досяг руки й зацікавлено дивляться на нього. Мабуть, підкралися в сутінках.

— Я розмовляю з Деркачем, — каже він.

— Але ж ти розмовляєш із Деркачем через свою блискучу штуку! Чи вона зламана?

Сніголюд здіймає ліву руку, дістає годинник.

— Це щоб слухати Деркача. Розмова з ним — це інше.

— Чому ти розмовляв із ним про зірки? Що ти казав Деркачеві, Сніголюде?

«Справді, що?» — думає Сніголюд. «Маючи справу з тубільцями, — промовляє книжка в його голові, цього разу сучасніша, з кінця двадцятого століття, самовпевнений жіночий голос, — мусите поважати їхні традиції й обмежити свої пояснення простими поняттями, які можна зрозуміти в контексті їхньої системи вірувань». Якась ревна працівниця гуманітарної місії в одязі кольору хакі-джунглі із сітчастими підпахвами й сотнею кишень. Поблажливе самовпевнене стерво, думає, що може відповісти на все. Він знав таких дівчат у коледжі. Була б вона тут, потребувала б геть нового підходу до тубільців.

— Я розповідав йому, — каже Сніголюд, — що ви ставите забагато запитань.

Притискає годинник до вуха.

— А він мені каже, що, коли не перестанете, висохнете, як тости.

— Скажи, о, скажи, Сніголюде, що таке тости?

Чергова помилка, думає Сніголюд. Йому треба уникати незрозумілих метафор.

— Тост, — каже він, — це щось дуже, дуже погане. Таке погане, що годі й описати. А зараз вам час спати. Ідіть звідси.

— Що таке тост? — питає Сніголюд сам себе, коли вони пішли. «— Тост — це коли ти береш шматок хліба. — Що таке хліб? — Хліб — це коли береш борошно… — Що таке борошно? — Це ми пропустимо, це надто складно. Хліб — це те, що можна їсти, зроблене з рослин, форма в нього, як у каменя. Печеш його… — Прошу, навіщо печеш? Чому просто не з’їси рослину? — Це теж пропустимо, це неістотно. А тепер увага. Печеш, тоді ріжеш на шматочки, укладаєш шматочки до тостера, це така металева коробка, що гріється електрикою… — Що таке електрика? — Байдуже. Доки шматок у сухарниці, виймаєш масло. Масло — це жовтий жир із молочних залоз… Масло пропускаємо. Тоді шматок хліба з обох боків припікається начорно, потім тостер викидає його в повітря, і він падає на підлогу».

— Забудь про це, — каже Сніголюд. — Спробуймо ще раз. «Тост — це безглуздий винахід Темних Віків. Тости були знаряддям тортур, що змушували всіх тортурованих у вербальній формі вивергати всі гріхи та злочини зі свого минулого. Тости були ритуальними предметами, їх пожирали фетишисти, переконані, що це збільшить їхню кінетичну й сексуальну енергію. Тости не можна пояснити раціонально.

Тост — це я.

Я — це тост. Я спікся»²⁵.

Риба

Небо темніє, змінюючи барву від ультрамарину до індиго. Благослови, Боже, назви олійних фарб і високоякісної жіночої білизни, думає Сніголюд. Рожевість Трояндових Пелюстків, Кармазинове Озеро, Прозора Імла, Палена Умбра, Стигла Слива, Індиго, Ультрамарин — такі слова та фрази — фантазії самі в собі. Тішить, що Гомо сапієнс сапієнс був колись таким геніальним у мові, і не тільки в ній. Геніальним у всьому водночас.

Мавпячі мізки, так вважав Деркач. Мавпячі лапи, мавпяча цікавість, бажання розібрати на частини, вивернути, обнюхати, погладити, поміряти, поліпшити, звести нанівець, викинути — це все приховується в мавпячих мізках, хоча модель розвинута, але це ті самі мавпячі мізки. Деркач був не дуже високої думки про людську геніальність, хоча сам значною мірою був нею наділений.

Долинає гомін голосів з боку села чи того, що було б селом, якби мало якісь будівлі. Згідно з розкладом, ідуть чоловіки, несучи факели, а за ними жінки.

Щоразу, коли з’являються жінки, Сніголюд украй дивується. Усі відомі кольори, від найглибшої чорноти до білосніжної білизни`, різного зросту, але в усіх чудові пропорції. У всіх здорові зуби, гладенька шкіра. Жодних жирових складок довкола талії, жодних вип’ячень, жодного целюліту на стегнах. Жодного волоска на тілі, жодних заростей. На вигляд як відретушовані модні фотографії або реклама дорогої тренувальної програми.

Може, саме тому ці жінки не викликають у Сніголюда навіть найлегшого поруху бажання. Його зворушували сліди людської недосконалості, вади дизайну: крива посмішка, бородавка біля пупка, родимка, синець. Ці місця він вирізняв, торкався їх устами. Може, робив це, подумки даруючи втіху, цілуючи рану, щоб загоїлася? У секс завжди вплітався елемент меланхолії. Коли минула нерозбірлива юність, віддавав перевагу сумним жінкам, делікатним і ламким, жінкам, які потрапили в скруту й потребували його. Він любив їх тішити, спершу лагідно погладити, заспокоїти. Зробити їх щасливими хоч на мить. Себе, звісно, теж: такою була плата. Вдячна жінка перевершить сама себе.

Але ці нові жінки не мають кривих посмішок і не сумують: спокійні, як оживлені статуї. Залишають його холодним.

Жінки несуть щотижневу рибу, печуть її, як він навчив, і загортають у листя. Він чує її запах, стікає слиною. Підносять рибу, кладуть на землю перед ним. Це буде прибережна риба, вид надто дрібний і несмачний, щоб бути бажаним, ловленим і знищеним, або ж глибоководна істота, прищава від токсинів, але Сніголюда це анітрохи не хвилює, з’їв би все.

— Ось твоя риба, о Сніголюде, — каже один із чоловіків на ім’я Авраам. Авраам — як Лінкольн; Деркач розважався, називаючи своїх Деркачат іменами видатних історичних постатей. Тоді це все здавалося невинним.

— Ось риба, вибрана для тебе цього вечора, — каже жінка, яка її принесла, — Імператриця Жозефіна, Мадам Кюрі чи Сожурне Трут, — вона схована в тіні, і він не може її розпізнати. — Ось риба, яку дає тобі Орикс.

Ой, добре, думає Сніголюд. Вилов дня.

Щотижня, згідно з фазами Місяця, — темрява, перша чверть, повня, друга чверть, — жінки стають у залишеній припливом водоймі та кличуть на ім’я рибу, якій не пощастило. Просто риба, ніякого особливого імені. Потім указують на неї, а чоловіки вбивають її камінням і палицями. Так неприємність ділиться між ними, і ніхто не винен у пролитті риб’ячої крові.

Якби все пішло так, як хотів Деркач, не було б таких убивств — жодного людського хижацтва, — але він запланував це, не беручи до уваги Сніголюда та його тваринного апетиту. Сніголюд не може живитися конюшиною. Ці люди ніколи не їли б риби, проте мусять приносити йому одну раз на тиждень, бо він запевнив їх, що так наказав Деркач. Вони прийняли монструальність Сніголюда, від початку знали, що він — істота окремого порядку, тож це їх не здивувало.

«Ідіот, — подумав він. — Я мав би наказати їм робити це тричі на день».

Розгортає листя з теплою рибою, намагаючись стримати тремтіння в руках. Він мав би не піддаватися емоціям. Але завжди піддається.

Люди тримаються на відстані, відводять очі, а він тим часом запихає рибність жменями до рота, висмоктує очі та щоки, стогне від задоволення. Мабуть, це схоже на ревіння левів у зоопарку, коли їх годували, тобто коли ще існували зоопарки й леви, — розривання та хрускіт, ковтання й поглинання, — і, подібно до давно зниклих відвідувачів зоопарку, Деркачата не можуть утриматися від підглядання. Схоже, що цей показ аморальності цікавий навіть їм, очищеним хлорофілом.

Закінчивши, Сніголюд облизує пальці, витирає їх об простирадло й загортає кості в давнє листяне паковання, щоб так укинути їх назад у море. Він розповів, що так хоче Орикс, — потребує костей своїх дітей, щоб робити з них інших дітей. Вони прийняли це без запитань, як усе, що він каже про Орикс. Насправді це одна з його найкращих хитростей: нíчого залишати рештки на землі, щоб приваблювати єнунсів, вовкопсів, свинонів та інших стерв’ятників.

Люди підходять ближче, і чоловіки, і жінки, збираються довкола, а їхні зелені очі виблискують у темряві, як той кролик: той самий ген медузи. Сидячи так разом, пахнуть, наче скриня цитрусових плодів, — риса, додана Деркачем у надії, що ці хімікалії відганятимуть комарів. Можливо, Деркач і мав слушність, бо всі комарі в радіусі кількох кілометрів, схоже, кусають Сніголюда. Він переборює спокусу ляснути одного такого: свіжа кров лише збуджує їх. Відсувається ліворуч, ближче до диму смолоскипів.

— Сніголюде, розкажи нам, просимо, про діяння Деркача.

За кожну вбиту рибину вони вимагають історій. «Що ж, я перед ними в боргу, — думає Сніголюд. — Боже Бредні, не підведи мене».

— Яку частину хотіли б ви почути цієї ночі?

— Спочатку, — пропонує голос. Вони люблять повтори, завчають його розповіді напам’ять.

— Спочатку був хаос, — каже він.

— Покажи нам хаос, просимо, о Сніголюде!

— Покажи нам зображення хаосу!

Спершу зображення вимагали від них зусиль — квіти на баночках з-під пляжного лосьйону, плоди на бляшанках від соків. «— Це справжнє? — Ні, це несправжнє. — Що таке несправжнє? — Несправжнє може розповісти нам про справжнє». І так далі. Але тепер здається, що вони вже зрозуміли цю концепцію.

— Так! Так! Зображення хаосу! — наполягають вони.

Сніголюд знав, що таке прохання пролунає, — усі історії починаються з хаосу, — і був до нього готовим. З-за бетонної схованки витягає одну зі своїх знахідок — жовто-гаряче пластикове відерце, виблякле до рожевого, але, якщо не зважати на це, неушкоджене. Намагається не уявляти, що трапилося з дитиною, якій воно колись належало.

— Принесіть води, — каже він, простягаючи відерце. Довкруж кола факелів гомін, руки простягаються, ноги тупотять, біжучи в темряву.

— У хаосі все змішалося, — каже він. — Було забагато людей, тож усі змішалися із землею.

Відерце повертається, хлюпає, опускається в коло світла. Він додає жменю землі, перемішує її палицею.

— Ось, — каже Сніголюд. — Хаос. Цього не можна пити…

— Ні, — виголошує хор.

— Цього не можна їсти…

— Ні, не можна їсти! — Сміх.

— Не можна в цьому плавати або ж на цім стояти…

— Ні! Ні! — Вони люблять цей фрагмент.

— Люди в хаосі самі були повні хаосу, а через хаос робили погані речі. Весь час убивали інших людей. А ще вони з’їдали всіх Дітей Орикс, усупереч волі Орикс і Деркача. Щодня їх поїдали. Вбивали їх і вбивали, з’їдали та з’їдали. Їли навіть тоді, коли не були голодні.

Важке дихання, широко розплющені очі: це завжди драматична мить. Яка нечестивість! Він веде далі:

— А Орикс лише одного бажала — хотіла, щоб люди були щасливими, жили в мирі та припинили їсти її дітей. Але люди не могли бути щасливими через хаос. І тоді Орикс сказала Деркачеві: «Позбудьмося хаосу!» І так Деркач узяв хаос і вилив його. — Сніголюд демонструє це, відливаючи воду з відерця вбік, а тоді перевертаючи його догори дном. — Ось. Порожнє. І так Деркач зробив Велике Переставлення та створив Велику Порожнечу. Вичистив увесь бруд, очистив місце…

— Для своїх дітей! Для Дітей Деркача!

— Правильно. І для…

— І для Дітей Орикс так само!

— Правильно, — каже Сніголюд. Чи його безсоромні вигадки не мають кінця? Йому хочеться заплакати.

— Деркач створив Велику Порожнечу, — промовляють чоловіки.

— Для нас! Для нас! — підхоплюють жінки. Це перетворюється на літургію. — О добрий, милостивий Деркач!

Їхнє поклоніння Деркачеві лютить Сніголюда, хоча це його власний витвір. Деркач, якому підносять молитви, вигаданий ним, а до цієї вигадки примішано в’їдливість: Деркач був противником поняття Бога чи будь-яких богів, і, напевне, спектакль із його власною поступовою деїфікацією²⁶ викликав би в нього огиду.

Якби він був тут. Але його тут нема, а вислуховувати все це дратівливе й недоречне підлабузнювання доводиться Сніголюдові. Чому б їм натомість не прославляти Сніголюда? Добрий, милостивий Сніголюд, який більше заслуговує на прославляння — значно більше, бо хто ж їх вивів, хто привів сюди, хто постійно їх стереже? Добре, неначе стереже. Напевне ж, до біса, не Деркач. Чому б Сніголюдові не переглянути міфологію? «Дякуйте мені, не йому! Лижіть моє его!»

Однак тим часом йому треба проковтнути гіркоту.

— Так, — каже він. — Добрий, милосердний Деркач.

Кривить губи, як сам сподівається, у ласкавій і доброзичливій усмішці.

Спершу він імпровізував, утім тепер вони вимагають догми: відхилення від ортодоксії було б ризикованим. Життя він, може, і не втратив би — ці люди не агресивні, не схильні до кривавих актів помсти, але втратив би аудиторію. Вони відвернулися б від нього, пішли б геть. Тепер він — пророк Деркача, подобається йому це чи ні; а ще пророк Орикс. Це або нічого. А він не міг стати нічим, знати, що він ніщо. Мусить бути вислуханим, мусить бути почутим. Потребує принаймні ілюзії, що його зрозуміли.

— О Сніголюде, розкажи нам, як народився Деркач, — каже якась жінка. Це нове прохання. Він не готовий до нього, хоча мав би його сподіватися: ці жінки дуже цікавляться дітьми. «Обережно», — каже сам собі. Якщо він забезпечить їх матір’ю, сценою народження і немовлям-Деркачем, вимагатимуть подробиць. Забажають знати, коли в Деркача прорізався перший зуб, коли він сказав своє перше слово, з’їв перший корінь та інші подібні банальності.

— Деркач ніколи не народжувався, — каже Сніголюд. — Зійшов з неба, наче грім. А зараз ідіть, прошу, я втомлений.

Пізніше він доповнить цю фабулу. Можливо, обдарує Деркача рогами, вогняними крилами й показним хвостом.

Пляшка

Діти Деркача йдуть, узявши із собою смолоскипи, Сніголюд вилазить на дерево й намагається заснути. Довкола нього чутно звуки: плескіт хвиль, цвіркотіння та дзижчання комах, посвистування птахів, кумкання жаб, шерех листя. Вуха його обманюють: йому здається, що він чує джазову трубу на тлі ритмічного відбивання, наче з приглушеного нічного клубу. Десь із віддаленого узбережжя долинає гучне ревіння, що то? Не може надумати, яка тварина видає ці звуки. Можливо, крокодил, що втік з колишньої кубинської ферми сумочок і вздовж узбережжя прямує на північ. Це було б поганою звісткою для дітей, які полюбляють плавати. Він знову прислухається, але звук не повторюється.

Із села чутно далеке тихе наспівування: людські голоси. Якщо їх можна назвати людськими. Доки не почнуть співати. Їхній спів не нагадує нічого, що він чув би у своєму зниклому житті: чи то понад людським рівнем, чи то під ним. Наче це співають кристали, але це теж не те. Радше як розпускання папороті — щось древнє, з періоду карбону, а водночас новонароджене, духмяне, зелене. Це його ослаблює, викликає надлишок небажаних емоцій. Він почувається зайвим, наче поза вечіркою, куди його ніколи не запросять. Достатньо йому підійти до світла вогнища, і до нього повернеться круг раптово спорожнілих облич. Западе тиша, як у давніх трагічних п’єсах, коли приречений на загибель герой виходив на сцену, загорнутий у плащ заразливих лихих новин. На якомусь підсвідомому рівні Сніголюд може служити цим людям нагадуванням, і то неприємним нагадуванням, ким вони могли бути колись. «Я — ваше минуле, — міг би продекламувати він. — Я предок ваш, приходжу з краю мертвих. Я заблукав, повернутися не можу, я сів на мілину, я сам, впустіть мене!»

— О Сніголюде, як ми можемо тобі допомогти? — Лагідна усмішка, чемне здивування, здивована доброзичливість.

— Забудьте, — сказав би він. Вони справді ніяк не можуть йому допомогти.

Віє холодний бриз, простирадло вологе, він тремтить. Якби ж це місце мало термостат. Можливо, йому вдасться вигадати якийсь спосіб, щоб розвести невеличке вогнище тут, на дереві.

— Засинай, — наказує він собі. Усе марно. Після довготривалих пошуків кращого місця, перевертань і чухань спускається донизу, щоб пошукати у своїй схованці пляшку скотчу. Зорі світять достатньо ясно, щоб йому можна було сяк-так орієнтуватися. Раніше він часто відбував таку подорож, упродовж перших півтора місяців, коли був цілковито певним, що можна спокійно послабити пильність, щоночі напивався до безтями. Це, очевидно, не було ні мудрим, ні зрілим, але нащо йому тепер мудрість і зрілість?

Тож кожна ніч була вечіркою, одноосібною вечіркою. Або ж кожна ніч могла такою стати, якщо йому вдавалося відшукати чергову порцію алкоголю в спорожнілих будинках плебурба, яких міг дістатися. Спершу обшукував сусідні бари, тоді ресторани, потім будинки та трейлери. Збирав сиропи від кашлю, лосьйони для гоління, спиртові дезінфектори. Нагромадив за деревом імпозантну гору порожніх пляшок. Час від часу знаходив засохлу траву й теж забирав, хоча доволі часто вона вже спліснявіла, та він однаково ловив від неї кайф. Або ж знаходив якісь пігулки. Жодного коксу, креку чи героїну — це все було вжито раніше, уколото у вени, утягнуто до носа в останньому спалаху carpe diem²⁷: усе, що завгодно, аби втекти від дійсності за цих обставин. Усюди були порожні паковання з-під «РадісПлюс», потрібні для оргії в безперервному режимі. Бенкетарі не зуміли, однак, видудлити все бухло, хоча під час своїх полювань і подорожей зі збиранням він виявляв, що до нього тут побували інші й не зосталося нічого, крім розбитого скла. Видно, відбувалися найрізнорідніші буйні заворушення, аж доки не стало кому їх улаштовувати.

На рівні землі темно, хоч в око стрель. Згодився б ліхтар, із заводних. Він мусить пильнувати. Навпомацки, спотикаючись, рухається в правильному напрямку, пильно дивлячись під ноги, чи не змигне там лютий білий земляний краб. У сутінках вони вилазять із нір і перемірюють околицю, бігають швидко, а хватка, як у лещат. Ненадовго застрягши в купі кущів, він натикається на свою бетонну схованку, ударившись об неї пальцем ноги. Утримується від лайки: годі сказати, хто тут ще тиняється поночі. Відкриває схованку, мацаючи наосліп, витягає на третину повну пляшку скотчу.

Він беріг її, опирався потягу до випивки, зберігав як своєрідний талісман, доки знав, що вона там є, бо так легше було змагатися з часом. Могла бути останньою. Він певен, що дослідив усі можливі місця в радіусі дня ходьби від дерева. Але почувається безтурботним. Навіщо громадити запаси? Чого чекати? Чого варте його життя і кого воно обходить? Гасни ж, куца свічко! Він виконав своє еволюційне призначення. Стерво Деркач так і передбачив, що він це зробить. Він урятував дітей.

— Стерво Деркач! — не стримавшись, гукає він.

Одною рукою затиснувши пляшку, другою намацуючи дорогу, дістається дерева. Щоб вилізти, потрібні обидві руки, тож задля безпеки зав’язує пляшку в простирадло. Видряпавшись, сідає на платформі, ковтає скотч і виє на зорі — Ау-у-у! Ау-у-у! — доки йому несподівано не починає відповідати хор праворуч від дерева.

Чи це блиск очей? Він чує важке дихання.

— Вітайте, пухнасті друзі, — кидає він униз. — Хто хоче бути найліпшим другом людини?

У відповідь благальне скавуління. От що найгірше у вовкопсах: досі на вигляд як собаки, поводяться як собаки, настовбурчують вуха, грайливо плигають і підстрибують, помахуючи хвостами. Підманюють тебе, а тоді накидаються. Небагато часу знадобилося, щоб розвернути назад п’ятдесят тисячоліть співпраці людини із собакою. Якщо ж ідеться про справжніх собак, то ці не мали жодних шансів: вовкопси просто вбивали та з’їдали всіх, хто виявляв видимі ознаки залишкового одомашненого статусу. Він бачив, як вовкопес приязно наблизився до дзявкотливого пекінеса, обнюхав йому зад, а тоді вхопив за горлянку, трусонув, мов ганчірку, і без особливого поспіху потрюхав з обм’яклим тілом у зубах.

Якийсь час довкола нього крутилося кілька невтішних домашніх улюбленців, схудлих і скалічених, із потьмянілою та облізлою шерстю, у їхніх безтямних очах застигло благання, щоб їх узяла людина, будь-яка людина. Діти Деркача до уваги не бралися: собак мусив дивувати їхній запах, наче ходячі фрукти, особливо в сутінках, коли для відлякування комах умикався репелент із цитрусової олійки. Хай там як, вони не виявляли жодної зацікавленості до песиків як концепції, тож бездомні тварини зосередилися на Сніголюдові. Кілька разів він майже піддався, складно було опиратися їхньому жалібному підповзанню, благальному скавулінню, але не мав змоги їх прогодувати, та й однаково вони були йому ні до чого.

— Справляйтеся самі, — казав він їм. — Вибачте, старі друзяки.

Відігнав їх камінням, почуваючись цілковитим лайном, а останнім часом їх не було.

Яким же дурнем він був. Дозволив їм марно пропасти. Мав би їх з’їсти. Або ж прийняти до себе, навчити ловити кроликів. Або захищати його. Або ще щось.

Вовкопси не можуть вилазити на дерева, добре й це. Якщо стануть надто численними й надто впертими, доведеться йому перестрибувати з ліани на ліану, як Тарзанові. Це кумедна думка, тож він сміється.

— Хочете лише мого тіла! — гукає він до них. Тоді спорожнює пляшку та жбурляє вниз. Скавучання, кваплива втеча — вони все ще шанують снаряди. Але скільки це триватиме? Вони розумні, невдовзі відчують його вразливість, почнуть його переслідувати. А коли це трапиться, він не зможе нікуди піти. Або ж будь-куди, де немає дерев. Усе, що їм треба зробити, — витягти його на відкриту місцину, оточити, наблизитися до нього й убити. Каменюками й загостреними палицями мало що вдієш. Він справді мусить знайти інший струмелет.

Після відходу вовкопсів він лежить горілиць на платформі й дивиться на зорі крізь листя, що злегка ворушиться. Зорі здаються близькими, але насправді вони дуже далеко. Їхнє світло застаріло на мільйони, мільярди років. Послання без відправника.

Час минає. Він хоче заспівати пісню, але жодна не спадає на думку. Стара музика наростає й опадає в ньому, чутно лише перкусію²⁸. Можливо, йому вдасться вистругати флейту — з гілки, стеблини чи ще чогось, якщо він тільки зуміє знайти ніж.

— Зіронько ясна, зірко блискуча, — каже він. А далі що? Геть вилетіло йому з голови.

Місяця немає, це ніч темного місяця, хоча він усе-таки є й мусить тепер підійматися, величезна невидима кам’яна куля, гігантська гравітаційна брила, мертва, але могутня, притягає до себе море. Притягає всі рідини. «Людське тіло — це дев’яносто вісім відсотків води, — каже книжка в його голові. Цього разу голос чоловічий, енциклопедичний, не належить нікому, кого він знає чи знав. — Інші два відсотки — це мінерали, передусім залізо в крові та кальцій, з якого складаються скелет і зуби».

— Кому це, до сраки, треба? — каже Сніголюд. Його не обходить залізо в його крові чи кальцій у скелеті, він утомився бути собою, хоче бути кимось іншим. Вивернути всі свої клітини, пересадити хромосоми, замінити голову на іншу, із кращим вмістом. Хай би там були, наприклад, думки про пальчики, що пробігають його тілом, пальчики з овальними нігтями, фарбовані в колір стиглої сливи, кармазинового озера чи рожевого трояндового пелюстка. «Я хочу могти, я хотів би загадати, що цієї ночі мені побажати». Пальчики, вуста. Біля основи хребта з’являється глухий тяжкий біль.

— Орикс, — каже він. — Я знаю, що ти тут.

Повторює її ім’я. Це навіть не справжнє ім’я — його він ніколи й не знав. Це лише слово. Це мантра.

Інколи він може її вичарувати. Спершу вона бліда, затьмарена, але, якщо він зможе повторювати її ім’я знов і знов, вона прослизне в його тіло й буде з ним, у його плоті, а його рука на ньому стане її рукою. Та вона завжди була невловимою, годі її прип’ясти. Цієї ночі не вдається її матеріалізувати, а він зостається сам, кумедно квилячи й мастурбуючи в темряві.

24 Англійська дитяча пісня.

25 В оригіналі гра слів: «бути тостом» означає бути розчавленим, дійти межі.

26 Деїфікація — визнання божеством людей, тварин, природних явищ тощо та віддавання їм шани. (Прим. ред.)

27 Крилатий вислів латиною, що означає «використовуй мить, що маєш зараз». (Прим. ред.)

28 Ударні музичні інструменти. (Прим. ред.)

²⁸

²⁷

²⁵

²⁶

Ударні музичні інструменти. (Прим. ред.)

Крилатий вислів латиною, що означає «використовуй мить, що маєш зараз». (Прим. ред.)

²⁴

Англійська дитяча пісня.

Деїфікація — визнання божеством людей, тварин, природних явищ тощо та віддавання їм шани. (Прим. ред.)

В оригіналі гра слів: «бути тостом» означає бути розчавленим, дійти межі.

6

Орикс

Зненацька Сніголюд прокидається. Хтось його торкнувся? Але немає нікого й нічого.

Цілковита темрява, без зірок. Видно, наповзли хмари.

Він перевертається, закутується в простирадло. Тремтить — це нічний бриз. Він, схоже, досі п’яний; інколи складно сказати. Вдивляється в темряву, міркуючи, скільки лишилося до ранку, сподіваючись, що зуміє ще заснути.

Десь пугукає сова. Шалена вібрація, водночас і близька, і далека, наче найнижча нота перуанської флейти. Можливо, це полювання. Полювання на кого?

Зараз він відчуває, як Орикс підлітає до нього в повітрі, мов на м’яких пір’їстих крилах. Ось вона опускається, сідає; вона дуже близько до нього, лежить на боці, торкаючись тілом його тіла. Якимось дивом поміщається на платформі поруч із ним, хоча платформа й невелика. Якби він мав свічку чи ліхтар, побачив би її, її стрункий обрис, бліде напівсвітло в темряві. Простягши руку, торкнувся б її, але вона тоді зникла б.

— Я хотів не сексу, — каже він їй. Вона мовчить, але він відчуває її недовіру. Він її засмучує, бо забирає частину її знання, її силу. — Не тільки сексу. — Темна усмішка: так краще. — Знаєш, що я тебе кохаю. Тебе єдину.

Вона не перша жінка, якій він це сказав. Не мав удаватися до цих слів надто рано, не мав уживати їх як знаряддя, — клин чи ключ, щоб відкривати жінок. Коли ж насправді це відчув, звучання слів здалося йому нещирим, і він соромився їх промовляти.

— Ні, справді, — каже він Орикс.

Жодної відповіді. Вона й за ліпших часів не була надто відкритою.

— Розкажи мені тільки одне, — сказав він, коли був іще Джиммі.

— Запитай, — відповіла вона.

Тож він питав, а вона могла відповісти: «Не знаю. Забула». Або: «Я не хочу про це говорити». Або: «Джиммі, ти такий недобрий, тебе це не обходить». Якось вона сказала: «У тебе стільки картин у голові, Джиммі. Звідки вони в тебе? Чому ти думаєш, що це я на них?»

Він гадав, що розуміє її уникливість, її невловимість.

— Усе гаразд, — казав він, гладячи її волосся. — Це все — не твоя провина.

— Що — все, Джиммі?

Скільки часу йому знадобилося, щоб скласти її з клаптиків, які він дбайливо збирав і зберігав? Була історія Деркача про неї, була історія Джиммі, значно романтичніша, а ще її власна історія про себе саму, відмінна від цих обох і геть не романтична. Сніголюд подумки гортає ці історії. Мусили існувати ще й інші версії: історія від її матері, від чоловіка, який її купив, історія від чоловіка, який перекупив її пізніше, та історія третього чоловіка, найгіршого з усіх, — чоловіка із Сан-Франциско, благочестивого блазня; але Джиммі ніколи їх не чув.

Орикс була такою тендітною. «Філігранною», — подумав він, уявивши собі кості в невеличкому тілі. Мала трикутне личко, — великі очі, маленьке підборіддя, — обличчя перетинчастокрилої комахи, богомола, сіамської кішки. Шкіра блідо-жовта, гладенька й напівпрозора, наче стара коштовна порцеляна. Дивлячись на неї, знаєш, що жінка такої краси, легкості й колишнього убозтва мусила вести тяжке життя, але це життя не полягало у відшкрібанні підлоги.

— Ти колись шкребла підлогу? — одного разу запитав її Джиммі.

— Підлогу? — Вона хвилину подумала. — Ми не мали підлоги. Коли ж я дісталася підлоги, то не я її шкребла.

Сказала тільки одне, пов’язане з тим раннім часом, часом без підлоги: утоптану долівку щодня підмітали. На ній сиділи під час їди та спали, тож це було важливим. Ніхто не хотів, щоб до нього прилипла стара їжа. Ніхто не хотів бліх.

Коли Джиммі було сім чи вісім років, народилася Орикс. Де саме? Складно сказати. У якомусь далекому чужому місці.

Хоча це було село, сказала Орикс. Село з деревами довкола й полями поблизу, можливо, це були рисові плантації. Хатки мали якусь подобу стріх — пальмове листя? — а в багатших були бляшані дахи. Село в Індонезії, М’янмі? «Ні», — сказала Орикс, хоча певності й не мала. І все-таки не Індія. «В’єтнам? — намагався відгадати Джиммі. — Камбоджа?» Орикс глянула на свої руки, вивчаючи нігті. Це несуттєво.

Вона не пам’ятала мови, якою розмовляла в дитинстві. Була замалою, щоб зберегти цю найбільш ранню мову, усі слова стерлися їй із пам’яті. Але це була не та сама мова, що в місті, куди її забрали, чи інший діалект, бо їй довелося вчитися розмовляти інакше. Це вона запам’ятала: неоковирність слів на вустах, відчуття, яка вона недорікувата.

Село було місцем, де всі бідні й багато дітей, сказала Орикс. Сама вона була зовсім малою, коли її продали. Її мати мала багато дітей, серед них — два старших сини, які невдовзі змогли б працювати в полі. Це добре, бо батько нездужав. Кашляв і кашляв, цей кашель проходив пунктиром крізь її ранні спогади.

Як здогадався Джиммі, у нього було негаразд із легенями. Усі там, звісно, курили, як маніяки, куріння згладжувало гострі краї. (Він привітав себе з такою проникливістю.) Селяни пояснювали батькову хворобу недоброю водою, недоброю долею, недобрими духами. Хвороба мала в собі елемент сорому: ніхто не хотів заразитися від іншого. Тож батька Орикс жаліли, але водночас звинувачували й відкидали. Жінка опікувалася ним із мовчазною образою.

Хоча й теленькано дзвониками. Прочитано молитви. Спалено на вогні малі фігурки. Та все це було марним, бо батько помер. Усі в селі знали, що буде далі: оскільки не стало чоловіка для роботи на полях чи рисових плантаціях, доведеться вдатися до інших джерел життєвої сировини.

Орикс була наймолодшою з дітей, про неї часто забували, але раптом вона стала важливою. Їй давали кращу їжу, ніж зазвичай, а ще пошили особливу синю куртку, бо всі інші сільські жінки допомагали, усі хотіли, щоб вона була гарною та здоровою. Негарні чи скалічені діти, чи такі, що були не надто розумними й не надто добре розмовляли, — такі діти йшли за меншу ціну або ж їх узагалі не могли продати. Можливо, сільським жінкам доведеться колись продавати власних дітей, тож, допомагаючи, вони могли очікувати такої ж помочі у відповідь.

У селі цю транзакцію не називали «продажем». Про це говорили як про учнівство. Дітей навчали, щоб вони могли заробити на життя в усьому світі, так це тлумачили. Крім того, якби зосталися, де були, то що робили б там? Особливо дівчатка, казала Орикс. Тільки й того, що вийшли б заміж і народили б іще дітей, яких, своєю чергою, продали б. Продали б або вкинули б у річку, щоб пливли до моря, бо в околиці бракувало їжі.

Одного дня в село прийшов чоловік. Той самий чоловік, що приходив завжди. Зазвичай приїжджав машиною, що гецала на ґрунтовій дорозі, але цього разу пройшли великі дощі, дорога надто заболотилася. Кожне село мало власного чоловіка, який час від часу вирушав у небезпечну подорож із міста. І, хоча інтервали між подорожами були нерегулярними, усі завжди знали, коли він рушав у дорогу.

— Якого міста? — запитав Джиммі.

Але Орикс лише всміхнулася. Сказала, що зголодніла, розмовляючи про це. Міг би солоденький Джиммі зателефонувати щодо піци? Гриби, артишоки, анчоуси, без пепероні.

— А ти хочеш? — запитала.

— Ні, — відповів він. — Чому ти мені не кажеш?

— Чому ти переймаєшся? — промовила вона. — Я про це не хвилююся. Ніколи про це не думаю. Це було давно.

Той чоловік, — сказала Орикс, розглядаючи піцу, наче пазл, а тоді вибираючи гриби, які вона любила з’їдати першими, — мав при собі двох інших чоловіків, що були його слугами й носили гвинтівки, щоб відганяти бандитів. Вдягався у дороге вбрання, а якщо не зважати на грязюку й куряву — дорогою до села всі покривалися грязюкою та курявою, — був чистим і доглянутим. Мав годинник, блискучий годинник барви золота, з яким часто радився, підтягаючи рукав, щоб його показати; цей годинник заспокоював. Можливо, він був зі справжнього золота. Дехто запевняв, що так.

Цього чоловіка в жодному разі не вважали злочинцем, навпаки, — вважали поважним бізнесменом, який не ошукував чи не надто ошукував і платив готівкою. Тому його шанували й гостинно приймали, бо ніхто в селі не хотів викликати його неприязнь. Що, коли він перестане їх відвідувати? Що, коли сім’я буде змушена продати дитину, а він не купить її, бо його образили під час попередніх відвідин? Він був банком селян, їхнім страховим полісом, добрим багатим дядечком, їхнім єдиним талісманом проти лихої долі. І він ставав потрібним дедалі частіше, бо погода ставала дивною, годі було її передбачити, — то забагато дощу, то замало, забагато вітру, забагато тепла, — а це шкодило посівам.

Чоловік широко всміхався, багатьох сільських мешканців вітав, називаючи їх на ім’я. Він завжди виголошував коротку промову, щоразу однакову. Казав, що хоче, щоб обидві сторони були задоволеними. Ніколи не бажав жодної неприязні. Хіба ж він не ліз зі шкури, забираючи невчених дурних дітей, які були йому тягарем, аби зробити їм послугу? Якщо хтось незгодний з тим, як він веде справи, то має сказати про це йому. Але ніколи не було жодних незгод, хоча позаочі й нарікали: казали, що він ніколи не платив більше, ніж мусив. За це ним і захоплювалися: це свідчило про те, що він добре знає свою справу, а діти потраплять до вмілих рук.

Щоразу, коли чоловік із золотим годинником прибував у село, він забирав із собою кількох дітей, які мали продавати квіти туристам на міських вулицях. Робота проста, а до дітей добре ставитимуться, запевняв він матерів. Він не якийсь нікчемний бандит, не брехун, не сутенер. Матимуть добру їжу й безпечний нічліг, їх ретельно охоронятимуть і платитимуть певні гроші, вони зможуть надсилати їх додому, своїм сім’ям, або залишати собі, як самі виберуть. Ці гроші — відсоток від їхнього заробітку мінус кошти за проживання та харчування. (У село ніколи не надсилали жодних грошей. Усі знали, що їх не буде.) За віддану в науку дитину він давав батькам чи овдовілим матерям добру ціну або ж те, що називав доброю ціною; це й справді була доволі пристойна ціна як порівняти з тим, до чого звикли ці люди. За ті гроші матері, які продали своїх дітей, спромоглися б дати іншим дітям ліпші життєві шанси. Так вони казали одна одній.

Почувши це вперше, Джиммі обурився. Це були часи його обурення. Воднораз часи, коли він ставав дурнем через усе, що стосувалося Орикс.

— Ти не розумієш, — сказала Орикс. Вона досі їла піцу в ліжку та ще й пила колу і заїдала картоплею фрі. Уже закінчила з грибами, а тепер узялася за артишоки. Ніколи не їла шкоринки. Казала, що почувається дуже багатою, викидаючи їжу. — Багато хто так робив. Це такий звичай.

— Мудацький звичай, — відповів Джиммі. Сидів у кріслі поруч із ліжком, стежачи за тим, як вона рожевим, наче в кошеняти, язичком облизує пальці.

— Джиммі, ти недобрий, не лайся. Хочеш пепероні? Ти її не замовляв, а вони однаково додали. Можливо, не розчули.

— Мудацький — це не лайка, а мальовничий опис.

— Не думаю, що годиться так казати. — Зараз вона їла анчоуси, завжди залишала їх наостанок.

— Убив би це одоробло.

— Яке одоробло? Хочеш колу? Я не можу допити.

— Того чоловіка, про якого ти розповідала.

— Ох, Джиммі, ти, мабуть, волів би, щоб усі померли від голоду? — сказала Орикс зі своїм легеньким дзюркотливим сміхом. Цього сміху він найбільше в ній боявся, бо за ним приховувалася розвеселена зневага. Його обдало морозом: холодний бриз над озером у місячному сяйві.

Звісно, він переніс своє обурення на Деркача. Трощив меблі — це були його дні трощення меблів. Деркач у відповідь виголосив йому таке:

— Джиммі, дивися на це реалістично. Неможливо поєднати мінімальний доступ до їжі з популяцією, яка необмежено зростає. Гомо сапієнс, схоже, не може відрізати собі постачання. Належить до нечисленних видів, які не обмежують репродукції з огляду на зменшення ресурсів. Іншими словами, — і це певною мірою очевидно, — що менше ми їмо, то більше трахаємося.

— Чим ти це пояснюєш? — спитав Джиммі.

— Уявою, — відповів Деркач. — Люди можуть уявити власну смерть, бачать її наближення, а сама думка про прихід смерті діє на них як афродизіак. Собака чи кролик так не поводяться. Глянь на птахів: якщо сезон неврожайний, вони не відкладають яєць або взагалі не паруються. Спрямовують усю енергію на те, щоб вижити, доки не настануть кращі часи. Але люди мають надію пересадити свою душу в когось іншого, у якусь нову версію себе, і жити вічно.

— Тобто ми приречені як вид через надію?

— Це можна назвати надією. Або відчаєм.

— Але без надії ми теж приречені, — промовив Джиммі.

— Лише як одиниці, — весело сказав Деркач.

— Це замахує.

— Джиммі, подорослішай.

Деркач був не першим, хто сказав таке Джиммі.

Чоловік із годинником на руці зі своїми озброєними слугами зупинився на ніч у селі, тут він їв, а потім пив із місцевими. Роздавав цигарки цілими пакованнями, у золотих і срібних коробках із целофановою обгорткою. Зранку оглянув пропонованих дітей і розпитував про них: чи не хворіли, чи слухняні? І перевіряв їхні зуби. Казав, що мусять мати добрі зуби, бо їм доведеться багато посміхатися. Потім вибирав, гроші переходили з рук до рук, і він прощався, а всі довкола ґречно кланялися та кивали. Забирав із собою трьох-чотирьох дітей, ніколи не більше, це була кількість, із якою він міг упоратися. Це означало, що він міг вибрати найкращих. Так само чинив у інших селах на своїй території. Славився своїм смаком та обґрунтованістю суджень.

Орикс казала, що, мабуть, дуже погано бути відбракованою дитиною. У селі до неї ставилися гірше, втрачала на вартості, діставала менше їжі. Її саму обрали першою.

Інколи матері плакали, діти теж, але матері казали дітям: те, що вони роблять, добре, вони повинні йти з чоловіком і робити все, що він звелить. Матері казали, що коли вони якийсь час попрацюють у місті, а справи поліпшаться, то зможуть повернутися в село. (Жодна дитина ніколи не повернулася.)

Усе було зрозуміло, а якщо не прийнято, то принаймні вибачено, попри те що після відходу чоловіка матері, які продали своїх дітей, відчували сум і порожнечу. Почувалися так, наче цей вчинок, скоєний ними з власної охоти (ніхто їх не змушував, ніхто їм не погрожував), був, однак, недобровільним. Водночас почувалися ошуканими, наче ціна була надто низькою. Чому не вимагали більше? А все-таки матері казали собі, що не мали вибору.

Мати Орикс продала двох своїх дітей разом — не лише тому, що була в скруті. Подумала, що триматимуться вкупі й допомагатимуть одне одному. Другою дитиною був хлопчик, на рік старший за Орикс. Хлопчиків продавали менше, ніж дівчаток, хоча їхня ціна через це не збільшувалася.

(Орикс сприйняла цей подвійний продаж як доказ материнської любові. Не мала картин цієї любові. Не могла нічого цікавого про неї розповісти. Це була радше віра, ніж спогад.)

Чоловік сказав, що робить матері Орикс особливу ласку, бо хлопці завдавали більше клопоту, були неслухняними, частіше тікали, а хто тоді заплатить йому за турботу? А цей хлопець не мав доброго розуму, це видно з першого погляду, та ще й передній зуб йому почорнів, на вигляд наче кримінальник. Але він знає, як вона потребує грошей, тож буде щедрим і звільнить її від тягаря, забравши хлопця.

Пташиний спів

Орикс сказала, що не пам’ятає подорожі із села до міста, але пригадує деякі речі, що трапилися дорогою. Ніби картини на стіні, довкола яких чиста штукатурка. Ніби побачене в чужих вікнах. Ніби сни.

Чоловік із годинником сказав, що його звати Дядечко Ен, і так вони повинні його називати, бо інакше будуть великі клопоти.

— Ен як ім’я чи «Н» як ініціал? — запитав Джиммі.

— Я не знаю, — відповіла Орикс.

— Ти ніколи не бачила, як це писалося?

— Ніхто в нашому селі не вмів читати, — відказала Орикс. — Ось, Джиммі. Відкрий рота. Я даю тобі останній шматок.

Згадавши це, Сніголюд майже відчув смак піци, а тоді — пальців Орикс у себе в роті.

Потім кола могла собі скотитися на підлогу. Потім радість розчавлювала його тіло, наче боа констриктор²⁹.

Ох, крадені таємні пікніки. Ох, солодка втіха. Ох, чисті спогади, ох, чистий біль. Ох, нескінченна ніч.

Цей чоловік, — продовжувала Орикс пізніше, тієї ж чи іншої ночі, — цей чоловік сказав, що віднині він їхній дядько. Тепер, коли їх не було вже видно із села, він перестав стільки всміхатися. Сказав, що вони повинні йти дуже швидко, бо ліс довкола них повен диких звірів із червоними очима й довгими гострими зубами, а якщо вони забіжать між дерева або йтимуть надто повільно, звірі прийдуть і розірвуть їх на шмаття. Орикс злякалася і хотіла взяти брата за руку, але це було неможливо.

— То були тигри? — запитав Джиммі.

Орикс заперечно хитнула головою. Не тигри.

— Що ж то були за звірі? — хотів довідатися Джиммі. Подумав, що так він може здобути вказівки про місце. Заглянув би до списку ареалів, це могло б допомогти.

— Вони не мали назви, — сказала Орикс, — але я знала, що вони там є.

Спершу вони йшли по одному заболоченою дорогою, ішли вищим боком і стереглися змій. Попереду чоловік при зброї, за ним Дядечко Ен, потім її брат, двоє інших проданих дітей, — обидві дівчинки, обидві старші за неї, — тоді Орикс. Останнім ішов другий озброєний чоловік. Ополудні зупинилися, щоб попоїсти, — холодний рис, який дали їм у дорогу селяни, — відтак пішли далі. Коли дісталися річки, один з озброєних чоловіків переніс Орикс на той берег. Сказав, що вона важка, тож він випустить її у воду, а там її з’їдять риби, але це був такий жарт. Пахнув пропітнілим одягом, димом, якимись парфумами й жиром, намащеним на волосся. Вода сягала йому колін.

Сідаючи, сонце світило їм в очі, — Джиммі подумав, що вони мусили йти на захід, — а вона дуже втомилася.

Сонце опускалося дедалі нижче, почали співати й кричати птахи, невидимі, сховані між листям і лісовими ліанами: хрипке каркання та посвистування і чотири чистих звуки поспіль, наче дзвіночок. Це були ті самі птахи, що завжди співали, коли наставали сутінки й коли світало, перед самісіньким сходом сонця. Орикс утішили ці звуки. Пташині співи були знайомими, належали до звичного світу. Вона уявила, що один із них, схожий на дзвін, був духом її матері, посланим у подобі пташки, щоб стерегти її й казати: «Ти повернешся».

У їхньому селі, розповідала вона йому, дехто вмів посилати таких духів ще за життя. Про це всі знали. Можна було навчитися цього, старі жінки могли тебе навчити, і ти зможеш літати всюди, куди забажаєш, бачити, що станеться в майбутньому, посилати звістки та приходити в сни інших людей.

Пташка співала й співала, а тоді замовкла. Відтак сонце стрімко зайшло, запанувала пітьма. Тієї ночі вони спали в сараї. Можливо, це була стайня, так там пахло. Довелося попісяти в кущах, усім разом, рядком, під охороною одного з озброєних чоловіків. Супровідники розвели надворі багаття, сміялися та розмовляли, наплив дим, але Орикс було байдуже, бо вона заснула. Вони спали на землі, у гамаках чи на тапчанах? — запитав Джиммі, але вона відповіла, що це не має значення. Брат був поруч із нею. Досі він ніколи не звертав на сестру особливої уваги, але тепер хотів бути біля неї.

Наступного ранку вони ще трохи пройшли й дісталися місця, де Дядечко Ен залишив свою машину, під охороною кількох чоловіків у маленькому селі — меншому за їхнє та бруднішому. Жінки й діти зиркали на них з-за дверей, але не всміхалися. Якась жінка зробила знак проти зла.

Дядечко Ен перевірив, чи з машини нічого не зникло, тоді заплатив чоловікам, а дітям наказав сідати всередину. Орикс ніколи раніше не була в машині, і їй не сподобався запах. Це був не сонцекар, а машина на бензині, стара. Один чоловік сидів поруч із Дядечком Ен, другий — позаду, а діти, усі четверо, тулилися поруч із ним. Дядечко Ен був у кепському настрої і наказав дітям ні про що не питати. Дорога була вибоїстою, у машині гаряче. Орикс знудило, вона думала, що блюватиме, але потім задрімала.

Мабуть, вони довго їхали, бо, коли зупинилися, знову була ніч. Дядечко Ен і чоловік, що сидів поруч нього, зайшли в низьку будівлю, можливо, якоїсь господи; другий чоловік простягся на передньому сидінні й невдовзі захропів. Діти спали позаду, так, як зуміли. Задні двері були зачинені, вони не могли вибратися з машини, не перелізши через чоловіка, а боялися це зробити, щоб він не подумав, наче вони тікають. Хтось уночі намочив собі одяг, Орикс відчула це за запахом, але то була не вона. Зранку всіх загнали на задній двір господи, де була відкрита вбиральня. Свиня з того боку дивилась, як вони там сиділи навпочіпки.

Після кількох годин вибоїстої їзди вони зупинилися біля воріт, що перегороджували дорогу, а біля них стояло двоє солдатів. Дядечко Ен сказав солдатам, що діти — його племінниці та племінник, їхня мати померла, а він забирає їх до свого дому, у свою сім’ю. Він знову всміхався.

— У вас сила-силенна племінниць і племінників, — сказав один із солдатів, щирячи зуби.

— Така моя гірка доля, — відповів Дядечко Ен.

— І всі їхні матері повмирали.

— Це справді сумно.

— Ми не певні, що можемо вам вірити, — зауважив другий солдат, теж шкірячись.

— Ось, — сказав Дядечко Ен. Витяг Орикс із машини. — Як мене звуть? — запитав він дівчинку, схиливши над нею усміхнене обличчя.

— Дядечко Ен, — відповіла вона. Двоє солдатів засміялися, Дядечко Ен теж. Поплескав Орикс по плечі, наказав їй повертатися в машину й потис солдатам руки, спершу опустивши свою в кишеню, а потім солдати відчинили ворота. Коли вони вже їхали, Дядечко Ен дав Орикс твердого льодяника у формі лимончика. Певний час вона його смоктала, тоді витягла з рота, щоб зберегти. Кишені не мала, тож затисла цукерку в липкій долоні. Тієї ночі шукала втіхи в тому, що лизала власну долоню.

Діти плакали вночі, негучно. Плакали самі до себе. Були налякані: не знали, куди їдуть, у них забрали все, що вони знали. Крім того, сказала Орикс, не мали більше любові, коли припустити, що досі мали її хоч трохи. Але тепер вони здобули грошову вартість: були прибутком для інших. Мусили це відчути — відчути, що вони чогось варті.

Звісно, казала Орикс, грошова вартість не замінить любові. Кожна дитина мусить мати любов, кожна людина повинна її мати. Сама хотіла б мати материнську любов — любов, про яку досі вірила, що та полетіла за нею крізь джунглі в пташиній подобі, щоб вона не почувалася ні надто наляканою, ні самотньою, — але любов була несталою, приходила та йшла, тож добре було мати грошову вартість, бо тоді принаймні ті, хто хотів на тобі заробити, подбають, щоб тебе належно годували й не надто кривдили. Скільки було таких, хто не мав ні любові, ні грошової вартості, а краще мати хоча б щось із цього, ніж нічого.

Троянди

Місто виявилося хаосом, повним людей, машин, галасу й неприємних запахів, а мову складно було зрозуміти. Четверо новеньких дітей спершу були такі приголомшені, наче їх кинули в казан з окропом, — наче місто завдавало їм фізичного болю. Проте Дядечко Ен мав досвід: поводився з новачками, як із котами, давав їм час призвичаїтися до обставин. Помістив їх у малій кімнаті триповерхового будинку, на горішньому поверсі, із ґратами на вікні — крізь нього можна дивитися, але годі вибратися. Потім поступово виводив назовні, спочатку недалеко й ненадовго, на годину. У кімнаті вже до них мешкало п’ятеро дітей, тож було тісно, але вистачало місця на тонкий матрац для кожної дитини. Уночі вся підлога була покрита дитячими матрацами, а на день їх скручували. Матраци були зношеними, поплямленими, тхнули сечею, але перше, чого навчалися новачки, — це старанно їх скручувати.

Багато чого довідалися від інших, буваліших дітей. Насамперед те, що Дядечко Ен завжди за ними стежить, навіть якщо здається, що вони самі в місті. Завжди знає, де вони: достатньо йому прикласти свій блискучий годинник до вуха, і той усе йому розповість, бо там є тихенький голос, який усе знає. Це втішало, бо ніхто інший не зможе їх скривдити. З іншого боку, Дядечко Ен перевірить, якщо ти не працював як слід, намагався втекти чи залишив собі гроші, отримані від туристів. Тоді тебе карали. Люди Дядечка Ен били тебе аж до синців. Могли й припекти цигарками. Деякі діти запевняли, що витримали такі покарання, і пишалися цим: мали шрами. Якщо ти часто намагаєшся вчинити заборонене: лінуєшся, крадеш, тікаєш, то тебе продадуть, як подейкували, комусь гіршому, ніж Дядечко Ен. А то й уб’ють і викинуть на смітник, і всім байдуже, бо ніхто не знає, ким ти був.

Орикс казала, що Дядечко Ен справді знав свою справу, бо, коли йдеться про покарання, діти радше повірять іншим дітям, ніж дорослим. Дорослі погрожували зробити те, чого ніколи не робили, але діти розповідали, що буде. Або про те, чого боялися. Або про те, що вже траплялося з ними чи іншими знайомими дітьми.

За тиждень після поселення Орикс та її брата в кімнаті з матрацами забрали трьох старших дітей. Вони їдуть до іншої країни, сказав Дядечко Ен. Ця країна зветься Сан-Франциско. Це тому, що вони були поганими? Ні, відповів дядечко Ен, це нагорода за те, що вони були хорошими. Усі, хто був слухняним і старанним, можуть колись туди поїхати. Орикс не хотіла їхати нікуди, тільки додому, але «дім» у її думках розпливався. Вона досі чула, як дух матері кликав: «Ти повернешся», та цей голос ставав дедалі слабшим і невиразнішим. Це вже був не дзвіночок, а шепіт, не ствердження, а запитання, запитання без відповіді.

Орикс, її брата та двох інших новеньких забрали, щоб вони побачили, як досвідченіші діти продають квіти. То були троянди: червоні, білі, рожеві. Їх купували рано-вранці на квітковому ринку. Стебла очищали від колючок, щоб троянди можна було передати з рук до рук і ніхто не вколовся. Треба було вештатися поблизу входів до найкращих готелів чи банків, де міняють іноземні гроші, ще добрими місцями були дорогі крамниці, — і стерегтися поліцейських. Якщо поліцейський наближається або пильно на тебе дивиться, треба перейти на інший бік вулиці. Продаж квітів туристам заборонено, хіба що з офіційним дозволом, а такі дозволи були надто дорогими. Але боятися нíчого, казав Дядечко Ен, поліція все про це знає, лише мусить удавати, що не знає.

Тільки-но побачиш іноземця, особливо разом з іноземною жінкою, маєш наблизитися, простягти троянди й усміхнутися. Не можна витріщатися, сміятися з їхнього дивного іноземного волосся та водянистих очей. Якщо вони візьмуть квіти й питатимуть, скільки заплатити, усміхайся ще ширше та простягай руку. Коли ж заговорять до тебе та про щось запитуватимуть, удай, що не розумієш. Ця частина була доволі легкою. Вони завжди платили більше, інколи значно більше, ніж коштували квіти.

Гроші треба вкласти до маленького мішечка, пришитого до вбрання зсередини, це мало захистити від кишенькових злодіїв і всіляких хапунів із вуличних хлопчисьок, невдачливих, які не мали Дядечка Ен, щоб він наглядав за ними. Якщо хтось, — особливо якийсь мужчина, — спробує взяти тебе за руку й повести кудись, мусиш вирвати її. Якщо надто сильно тебе тримає, сядь на землю. Це буде сигналом, прийде хтось із людей Дядечка Ен або й він сам. Ніколи не сідай до машини, не заходь до готелю. Якщо мужчина тебе про це попросить, маєш якомога швидше сповістити Дядечка Ен.

Орикс дістала від Дядечка Ен нове ім’я. Усі діти дістали від нього нові імена. Їм було наказано забути свої давні імена, і вони швидко це зробили. Орикс була тепер СюСю. Вона добре продавала троянди. Була маленькою і тендітною, з ясним та чистим личком. Отримала завелику на неї сукенку, у якій мала вигляд ангельської лялечки. Інші діти пестили її, бо вона була наймолодшою. Уночі по черзі спали з нею, вона переходила з одних обіймів до інших.

Хто міг би опиратися їй? Мало хто з іноземців. Її усмішка була досконалою — не зухвалою, не агресивною, — боязкою, несміливою, наче вона ні на що не претендує. То була усмішка без крихти злої волі: там не було ні образи, ні заздрості, лише обіцянка щирої вдячності. «Чудова», — шепотіли іноземні леді, а чоловіки, їхні супутники, купували троянди та вручали їх жінкам, так чоловіки теж ставали чудовими, а Орикс ховала монети до мішечка під сукенкою і почувалася в безпеці ще на день, бо вона продала свою норму.

Не те що її брат. Той не мав щастя. Не хотів продавати квіти, як дівчинка, і не любив усміхатися, а коли всміхався, це не давало доброго результату через почорнілий зуб. Тож Орикс забирала решту його троянд і намагалася продати їх замість нього. Спершу Дядечко Ен не заперечував — гроші є гроші, але потім сказав, що не треба, щоб Орикс надто часто бачили в тих самих місцях, бо вона набридне людям.

Братові доведеться знайти щось інше — якесь інше заняття. Його продадуть деінде. Старші діти в кімнаті хитали головами: казали, що брата продадуть звідникові, звідникові, який пропонуватиме його кудлатим білим чоловікам, бородатим смаглявим чоловікам, товстим жовтим чоловікам, усіляким чоловікам, які люблять маленьких хлопчиків. Докладно описали, що робитимуть із ним ці чоловіки; сміялися з цього. Казали, що він буде хлопчиком із динним задом — так називали хлопчиків, як він. Твердий і круглий ззовні, м’який і солодкий усередині, смачненька диня для кожного, хто заплатить. Або це, або ж дістане роботу посланця, бігатиме з вулиці на вулицю з дорученнями для гравців, а це тяжка робота й дуже небезпечна, бо суперники тих гравців можуть тебе вбити. Або ж стане і посланцем, і динним хлопчиком. Це найбільше скидається на правду.

Орикс бачила, як братове обличчя темнішає та твердне, тож не здивувалася, коли він утік. Орикс ніколи не довідалася, чи піймали його й чи покарали. Не питала, бо вже знала, що запитання не призведуть ні до чого доброго.

Одного дня якийсь чоловік узяв Орикс за руку та сказав, що вона мусить піти з ним до готелю. Дівчина обдарувала його несміливою усмішкою, глянула вбік, промовчала, вирвала руку й розповіла Дядечкові Ен. Тоді Дядечко Ен сказав дещо несподіване. Сказав, що, коли чоловік запитає знову, вона повинна піти з ним до готелю. Він захоче забрати її до своєї кімнати, а вона мусить із ним піти. Мусить зробити все, про що попросить той чоловік, але не варто боятися, бо Дядечко Ен стежитиме та прийде по неї. З нею не станеться нічого поганого.

— Я буду динею? — запитала вона. — Дівчинкою з динним задом?

Дядечко Ен засміявся і запитав, звідки вона взяла це слово. Але ні, сказав він. Нічого такого не буде.

Наступного дня чоловік з’явився і запитав Орикс, чи хотіла б вона отримати гроші, значно більше, ніж могла б заробити, продаючи троянди. Це був довгий білий волосатий чоловік із сильним акцентом, але вона зрозуміла його слова. Цього разу Орикс пішла з ним. Він тримав її за руку, вони зайшли до ліфта — це було найстрашніше, маленька кімната із зачиненими дверима, а коли двері розчиняються, опиняєшся в іншому місці, Дядечко Ен не пояснив цього. Відчувала, як калатає її серце. «Не бійся», — мовив чоловік, думаючи, що вона його боїться. Але було навпаки, це він її боявся, бо його рука тремтіла. Відчинив двері ключем, і вони зайшли всередину, тоді він зачинив за ними двері на ключ, і вони опинились у бузково-золотій кімнаті з величезним ліжком, ліжком для велетнів, а чоловік попросив Орикс зняти сукенку.

Орикс була слухняною та зробила, що їй сказано. Мала загальне поняття про те, чого може ще захотіти від неї той чоловік, — інші діти вже знали про такі речі, невимушено їх обговорювали та сміялися з них. За речі, яких хотів той чоловік, платили великі гроші, у місті були спеціальні доми для таких, як він, але дехто не хотів іти туди, бо це було надто публічно, вони соромилися, здуру хотіли зробити все самі, а цей чоловік був саме таким. Тож Орикс знала, що зараз цей чоловік зніме власне вбрання чи його частину; так він і зробив і здавався задоволеним, коли вона дивилася на його пеніс, такий же довгий і волосатий, як він сам, трохи вигнутий, як малий лікоть. Тоді він став навколішки, опинившись на одному з нею рівні, обличчям до її обличчя.

Яким було його обличчя? Орикс не могла згадати. Пам’ятала особливості його пеніса, але не риси його обличчя.

— Він був наче без обличчя, — сказала вона. — Усе було м’яке, як галушка. Тільки ніс великий. Довгий білий пенісоніс. — Вона засміялася, затуливши рота долонями. — Не такий, як твій ніс, Джиммі, — додала на випадок, якби він засоромився. — Твій ніс прекрасний. Солодкий ніс, повір мені.

— Я тебе не скривджу, — сказав чоловік. Його акцент був таким кумедним, що Орикс ледь не захихотіла, але знала, що це недобре. Усміхнулася несміливою усмішкою, а чоловік ухопив її руку й поклав на себе. Зробив це доволі м’яко, але водночас здалося, що він сердиться. Сердиться і поспішає.

І саме тоді Дядечко Ен різко ввірвався до кімнати — як? Мусив мати ключ, напевно, дістав від когось у готелі. Підхопив Орикс на руки, притулив до себе, назвав своїм маленьким скарбом і почав кричати на чоловіка, що здавався дуже наляканим і намагався натягти на себе одяг. Застряг у штанях, стрибав на одній нозі, намагаючись щось пояснити своїм страшним акцентом, Орикс було його шкода. Потім той чоловік дав Дядечкові Ен гроші, багато грошей, усі гроші з гаманця, а тоді Дядечко Ен вийшов із кімнати, несучи Орикс, наче коштовну вазу, далі бурмочучи й суплячись. Але на вулиці засміявся і пожартував із того, як той чоловік стрибав довкола, плутаючись у штанях, сказав Орикс, що вона добра дівчинка, і запитав, чи не хотіла б вона знову погратися в цю гру?

Так це стало її грою. Їй було трохи шкода тих чоловіків: хоча Дядечко Ен казав, що вони заслужили на те, що з ними сталося, їм іще пощастило, що він не викликав поліції, але вона шкодувала, що була співучасницею цього. Та водночас це їй подобалося. Почувалася сильною, знаючи, що ці чоловіки вважали її безпорадною, а вона такою не була. Це вони були безпорадними, їм невдовзі доведеться виправдовуватися, заїкаючись і з дурним акцентом, стрибати на одній нозі у своїх розкішних готельних кімнатах, застрягши у власних штанях, світячи задами — гладенькими, волосатими, задами різних кольорів і розмірів, а Дядечко Ен тим часом їх лаяв. Інколи вони плакали. Як доходило до грошей, спорожняли кишені, віддавали Дядечкові Ен усі гроші, які мали, ще й дякували, коли він їх брав. Не хотіли потрапити до в’язниці, не в цьому місті, де в’язниці геть не скидалися на готелі, а слідство й процес забирали багато часу. Їм хотілося якомога швидше сісти в таксі, піднятися у великі літаки та злетіти в небо.

— Маленька СюСю, — казав Дядечко Ен, опустивши Орикс додолу, коли вони виходили з готелю на вулицю. — Ти розумненька дівчинка! Я хотів би взяти тебе заміж. А ти хотіла б?

Це було найближчим до любові з того, що могла тоді здобути Орикс, тож вона почувалася щасливою. Але якою була правильна відповідь — так чи ні? Знала, що це не серйозне запитання, а жарт: мала п’ять, шість чи сім років, тож не могла вийти заміж. Хай там як, інші діти запевняли, що Дядечко Ен має дорослу дружину, яка мешкає в іншому будинку, а ще інших дітей. Своїх справжніх дітей. Вони ходили до школи.

— Можна мені послухати годинник? — запитала Орикс, боязко посміхаючись. «Замість цього, — мала вона на увазі. — Замість виходити за тебе, замість відповідати на твої запитання, замість бути твоєю справжньою дитиною». Він ще трохи посміявся і дозволив їй послухати годинник, але вона не почула всередині жодного тихенького голосу.

«Піксіленд Джаз»

Одного дня прийшов інший чоловік, якого вони ніколи досі не бачили, — худий і високий, вищий за Дядечка Ен, у погано допасованому вбранні, із рябим обличчям, — і сказав, що всі вони повинні піти з ним. Дядечко Ен продав свій квітковий бізнес, пояснив він, і квіти, і продавців квітів, і геть усе інше. Сам він виїхав, перебрався до іншого міста. Тож цей високий чоловік був тепер босом.

Десь за рік потому Орикс довідалася від дівчинки, яка була разом із нею в кімнаті з матрацами, а тоді знову з’явилася в її новому житті, фільмовому житті, що це несправжня історія. Справжня така: Дядечка Ен знайшли в одному з міських каналів із перерізаною горлянкою.

Та дівчинка це бачила. Ні, не так, — сама вона не бачила, але знала когось, хто бачив. То був він, і не сумнівайся. Живіт роздувся, як подушка, обличчя опухло, але це був Дядечко Ен. Не мав на собі жодного вбрання — хтось його забрав. Може, хтось інший, не той, хто перерізав йому горлянку, а може, і той, бо навіщо трупові таке гарне вбрання? «Без грошей, — сказала та дівчинка й засміялася. — Нема кишень, нема і грошей!»

— У тому місті були канали? — запитав Джиммі. Подумав, що це може дати йому вказівку, яке це місто. За тих часів він хотів знати все, що можливо, про Орикс, про те, де вона була. Хотів відшукати й особисто покарати кожного, хто будь-коли її скривдив або зробив нещасливою. Картав себе болісним знанням: заганяв під нігті кожен розпечений до білого факт, який тільки міг зібрати. Що більше це боліло, то більше — був у цьому впевнений — кохав її.

— О так, канали були, — відповіла Орикс. — Фермери та квітникарі припливали ними на ринок. Причалювали, прив’язували човни й так торгували, просто біля набережної. Здалеку було гарно. Стільки квітів. — Глянувши на нього, вона часто могла сказати, про що він думає. — Але в багатьох містах є канали, — промовила. — І ріки. Ріки дуже корисні — для сміття, трупів, викинутих дітей і гівна.

Хоча їй не подобалося, коли він лаявся, сама інколи любила вдатися до того, що називала поганими словами, бо це його шокувало. Коли вже починала, то виявлялося, що в неї чималий запас таких поганих слів.

— Не переймайся, Джиммі, — лагідніше додала вона. — Це було давно.

Переважно вона поводилася так, наче хотіла захистити його від образу себе самої — себе в минулому. Намагалася показувати йому лише свій ясний бік. Любила виблискувати.

Так Дядечко Ен знайшов свій кінець у каналі. Не поталанило. Не заплатив кому треба або ж заплатив замало. А може, намагалися купити його бізнес, ціна виявилася занизькою, і він не погодився. Або ж власні люди продали його. А може, усе сталося без попереднього наміру, випадкове вбивство, звичайне пограбування. Дядечко Ен виявився необережним, пішов прогулятися на самоті. Хоча він не був необережним.

— Я плакала, коли про це почула, — сказала Орикс. — Бідний Дядечко Ен!

— Чого ти його захищаєш? — запитав Джиммі. — Він був паразитом, був тарганом!

— Він любив мене.

— Він любив гроші!

— Звісно, Джиммі, — сказала Орикс. — Усі їх люблять. Але він міг зробити зі мною щось значно гірше, а не зробив. Я плакала, коли почула, що він мертвий. Плакала й плакала.

— Щось значно гірше? Що ще гірше?

— Джиммі, ти надто переймаєшся.

Дітей гуртом вивели з кімнати із сірими матрацами, і Орикс ніколи більше її не бачила. Ніколи більше не бачила й інших дітей. Їх розділили, одні пішли туди, інші деінде. Орикс продали чоловікові, який знімав фільми. Вона була єдиною, кого він забрав. Сказав їй, що вона гарненька дівчинка, і запитав, скільки їй років, але вона не знала відповіді на це запитання. Ще він запитав, чи не хотіла б вона зніматися в кіно. Вона ніколи не бачила кіно, тож не знала, хотіла б чи ні, але це звучало як пропозиція пригощення, тож вона сказала «так». Тоді вона вже добре вміла розпізнати, коли «так» — очікувана відповідь.

Чоловік повіз її машиною разом з іншими дівчатками, трьома чи чотирма, яких вона не знала. На ніч вони зупинилися в будинку, великому будинку. Це був дім для багатих людей, оточений високою стіною з битим склом і колючим дротом зверху, з воротами. А всередині був багатий запах.

— Що це означає — «багатий запах»? — запитав Джиммі, та Орикс не могла сказати. «Багатий» — це дещо, що ти навчаєшся називати. Дім пахнув, як найкращі готелі, де вона бувала: різними смачними стравами, дерев’яними меблями, полірованою підлогою, милом, усі ці запахи змішувалися. Поблизу мусили бути квіти, квітучі дерева чи кущі, бо пахло й ними теж. На підлозі лежали килими, але діти по них не ходили; килими були у великій кімнаті, вони пройшли повз відчинені двері, зазирнули всередину й побачили їх. Були блакитні, рожеві й червоні, така краса.

Їх помістили в кімнату поблизу кухні. Можливо, це була комора чи колишня комора: пахло рисом і мішками, у які його запаковано, хоча рису в кімнаті вже не було. Їх нагодували — краще, ніж зазвичай, сказала Орикс, — стравою з курчатами й наказали не галасувати. Тоді їх зачинили. На подвір’ї були собаки, вони чули, як ті гавкали.

Другого дня дехто з них поїхав вантажівкою, у кузові. Крім неї, було ще двоє дітей, дівчатка, такі ж маленькі, як Орикс. Одна з них щойно прибула із села, сумувала за своїми та плакала, довго, мовчки, затуляючи обличчя. Їх підсадили до кузова, зачинили там; було темно, гаряче, їм хотілося пити, а як захотілося пі-пі, довелося робити це в кузові, бо не можна було зупинятися. Хоча було маленьке вікно, високо, тож досередини потрапляло трохи повітря.

Минуло лише кілька годин, але через спеку й темряву здавалося, що більше. Коли вони дісталися туди, де їхали, їх передали іншому чоловікові, інакшому, і вантажівка поїхала.

— Там було щось написано? На вантажівці? — запитав Джиммі, занюхавши слід.

— Так. Написано червоним.

— Що саме?

— Звідки мені знати? — з докором сказала Орикс. Джиммі почувався дурнем.

— То, може, щось намальовано?

— Так. Було намальовано, — за хвилину озвалася Орикс.

— Що намальовано?

Орикс подумала.

— Це був папуга. Червоний папуга.

— Він летів чи сидів?

— Джиммі, який ти чудний!

Джиммі вхопився за цього червоного папугу. Затямив його. Час від часу подумки повертався до нього, цього символу з таємничим і прихованим значенням, символу, вільного від усякого контексту. Це мусила бути назва бренду, логотип. Він запускав у Інтернеті пошук «Папуга», «Папуга Бренд», «Папуга Кор», «Червонийпапуга». Знайшов Алекса — коркового горіха, папугу, який казав: «А тепер я відлітаю», але це йому не допомогло, бо Алекс мав не такий колір. Він хотів, щоб червоний папуга був сполучною ланкою між історією, яку розповідала йому Орикс, і так званим реальним світом. Хотів іти вулицею, пробиратися крізь Мережу, — і еврика, ось червоний папуга, код, пароль, а тоді багато чого з’ясується.

Орикс сказала, що будинок, де знімали фільми, був у іншому місті чи, можливо, в іншій частині того ж міста, бо воно було дуже великим. Її з іншими дівчатками поселили в кімнаті в тому ж будинку. Вони майже ніколи не виходили назовні, лише інколи на плаский дах, якщо фільм знімали там. Деякі чоловіки, які приходили до будинку, хотіли бути назовні під час запису фільму. Хотіли, щоб їх бачили, а водночас прагнули бути прихованими, дах оточувала стіна.

— Можливо, хотіли, щоб їх бачив Бог, — сказала Орикс. — Як гадаєш, Джиммі? Показували себе Богові? Гадаю, що так.

Усі ці люди мали ідеї стосовно того, що має бути в їхніх фільмах. Хотіли певних предметів на задньому плані, крісел чи дерев або ж шнурків, верещання, взуття. Інколи казали: «Просто зробіть це. Я за це плачу», — бо все в тих фільмах мало свою ціну. Кожен бантик до волосся, кожна квітка, кожен предмет, кожен жест. Якщо вигадували щось нове, неодмінно відбувалася дискусія, скільки це нове має коштувати.

— Так я навчилася життя, — сказала Орикс.

— Чого навчилася? — запитав Джиммі. Не варто було йому їсти піцу та ще й курити траву. Його злегка нудило.

— Що все має свою ціну.

— Не все. Це не може бути правдою. Не можна купити часу. Не можна купити… — Він хотів сказати «кохання», але завагався. Це було надто слізливо.

— Купити не можна, але свою ціну він має, — промовила Орикс. — Усе має свою ціну.

— Але не я, — заперечив Джиммі, намагаючись пожартувати. — Я не маю ціни.

Неправильно, як зазвичай.

Коли ти знімаєшся у фільмі, розповідала Орикс, то робиш те, що тобі наказано. Якщо хочуть, щоб ти посміхалася, мусиш посміхатися, кажуть плакати — плачеш. Хай що б це було, мусиш це робити й робиш, бо боїшся не зробити цього. Робиш, що тобі наказано, з чоловіками, які туди прийшли, а інколи ці чоловіки роблять якісь речі з тобою. Таке кіно.

— Які речі? — запитав Сніголюд.

— Ти знаєш, — відповіла Орикс. — Ти бачив. У тебе є фото.

— Я тільки це одне бачив, — сказав Сніголюд. — Тільки це одне, з тобою.

— Я закладуся, що ти більше мене бачив. Не пам’ятаєш. Я могла мати інакший вигляд, носити різний одяг і перуки, могла бути кимось іншим, робити щось інше.

— Яке інше? Що ще вони наказували тобі робити?

— Вони всі однакові, ці фільми, — відповіла Орикс. Помила руки, а зараз фарбувала нігтики, свої делікатні овальні нігтики такої ідеальної форми. Персиковий колір, що пасував до квітчастого пеньюара, який вона накинула. Нітрішки не забруднилася, ніде не крапнула. Пізніше зайнялася пальцями ніг.

Діти менше нудилися під час запису, ніж роблячи те, що займало решту їхнього часу, а насправді нічого не роблячи. В одній із кімнат дивилися старі мультфільми на DVD, мишки та птахи тікали від інших звірів, а ті ніяк не могли їх піймати. Чесали волосся, заплітали одна одну або їли та спали. Інколи приходили інші люди, щоб записувати на студії інші фільми. Приходили дорослі жінки, жінки з грудьми, і дорослі чоловіки-актори. Діти могли дивитися на зйомки цих фільмів, але щоб не заважали. Хоча актори часом заперечували, бо дівчатка хихотіли, дивлячись на їхні пеніси, — такі великі, а потім зненацька такі малі, — тоді діти мусили повертатися до своєї кімнати.

Вони часто милися — це було важливо. Улаштовували собі душ із відра. Мали бути чистенькими. У погані дні, коли не було роботи, нудьгували й непокоїлися, а тоді доходило до сварок і бійок. Іноді їм давали трохи марихуани чи слабенького алкоголю для заспокоєння — наприклад, пива, але жодних важких наркотиків, які їх висушили б. І курити забороняли. Старший над ними — великий чоловік, не той, що з камерою, — сказав, що їм не можна курити, бо від цього жовкнуть зуби. Але подеколи вони все-таки курили, чоловік із камерою міг дати їм цигарку, і вони нею ділилися.

Чоловік із камерою був білим, а звався Джеком. Його вони бачили найчастіше. Волосся мав, як розтріпаний канат, і надто сильно пахнув, бо був м’ясоїдом. З’їдав стільки м’яса! Риби не любив. Рису теж, натомість любив локшину. Локшину, а до неї багато м’яса.

Джек казав, що там, звідки він походить, фільми були більшими та кращими, найкращими у світі. Казав, що хоче повернутися додому. Казав, що тільки через своє дурнувате щастя досі не помер, що та затрахана країна не вбила його гидкою їжею. Казав, що мав от-от померти від якоїсь хвороби, яку дістав від води, а врятувало його лише те, що він насправді, насправді набрався як хлющ, бо алкоголь убив мікробів. Тоді мусив пояснити їм, що таке мікроби. Дівчатка сміялися з мікробів, бо не вірили в них; натомість у хворобу повірили, бо знали, як це трапляється. Її викликали духи, це знали всі. Духи й недобра доля. Джек не відмовив належних молитов.

Джек казав, що він і частіше хворів би через гнилу їжу й воду, але в нього справді міцний шлунок. Казав, що в цьому бізнесі потрібний міцний шлунок. Казав, що відеокамера — старосвітське сміття з мандрівного театру, світло вбоге, тож не дивно, що все має вигляд, як дешеве лайно. Казав, що хотів би мати мільйон доларів, але він розтринькав усі свої гроші. Казав, що не може втримати гроші в руках, пливуть від нього, як вода з намащеної дівки. «Коли підростете, не будьте такими, як я», — казав він. А дівчатка сміялися, бо, хай що б із ними трапилося, ніколи не будуть такими, як він, велетенський блазень із волоссям, наче розтріпаний канат, із цюцюркою, наче стара поморщена морквина.

Орикс розповідала, що мала багато шансів побачити ту морквину зблизька, бо, коли зйомок не було, Джек хотів робити з нею те саме, що у фільмах. Потім ставав сумним і перепрошував. Це було дивно.

— Ти робила це задарма? — запитав Джиммі. — Ти ж казала, що все має свою ціну.

Не відчував, що виграв у суперечці про гроші, тож прагнув відігратися в наступному турі.

Орикс зробила паузу, піднявши пензлик для лаку. Глянула на свою руку.

— Я з ним мінялася, — сказала вона.

— Мінялася на що? — промовив Джиммі. — Що міг тобі запропонувати цей хрін, цей жалюгідний лузер?

— Чому ти погано про нього думаєш? — відповіла Орикс. — Він ніколи не робив зі мною нічого, чого не робив би ти. І близько не стільки!

— Я не роблю цього всупереч твоїй волі, — сказав Джиммі. — Хай там як, ти вже доросла.

Орикс засміялася.

— Що таке моя воля? — запитала вона. Тоді, видно, побачила його болісний погляд, тож перестала сміятися. — Він навчив мене читати, — тихо сказала. — Розмовляти англійською та читати англійські слова. Спершу розмовляти, потім читати, спершу погано, я й досі не дуже добре розмовляю англійською, але ж завжди треба з чогось починати, хіба ні, Джиммі?

— Ти чудово розмовляєш, — сказав Джиммі.

— Ти не повинен мене обманювати. Отак. Це забрало багато часу, та він був терплячим. Мав одну книжку, не знаю, звідки її взяв, але це була дитяча книжка. Там була дівчинка з довгими косами й у панчохах — таке складне слово, панчохи, — вона стрибала й робила, що їй подобалося. Так ми читали. Це був добрий обмін, Джиммі, бо якби я цього не зробила, то не могла б із тобою розмовляти, хіба ні?

— Що зробила? — запитав Джиммі. Він не міг цього витримати. Якби запопав цього Джека, цю купу сміття, просто в цій кімнаті скрутив би йому шию, викрутив би, як стару дрантиву шкарпетку. — Що ти йому робила? Відсмоктувала в нього?

— Деркач має рацію, — холодно сказала Орикс. — У тебе неелегантне мислення.

«Елегантне мислення» було просто матговіркою, цим зверхнім жаргоном математичних фриків, але однаково Джиммі було боляче. Ні. Йому було боляче від думки, що Орикс і Деркач так обговорюють його позаочі.

— Вибач, — сказав він. Мав би краще знати, що не варто так відверто звертатися до неї.

— Тепер я, може, цього не робила б, але тоді я була дитиною, — уже м’якше промовила Орикс. — Чого ти такий сердитий?

— Мене цим не купиш, — сказав Джиммі. Де був її гнів, як глибоко закопаний, що мав він зробити, щоб його відкопати?

— Чим не купиш?

— Усією твоєю довбаною історією. Усіма цими солодощами, примиренням і дрантям.

— Якщо тебе цим не купиш, Джиммі, — промовила Орикс, ніжно дивлячись на нього, — то чим тебе купиш?

Джек мав власне ім’я для будинку, де вони знімали фільми. Називав його «Піксілендом». Ніхто з дітей не знав, що це означало — «Піксіленд», бо це було англійське слово й англійський задум, а Джек не міг цього пояснити.

— Гаразд, піксі³⁰, уставайте і сяйте, — казав він. — Час на солодощі!

Інколи справді приносив їм солодощі.

— Хочете солоденького, солоденькі? — говорив він тоді. Це теж був жарт, але вони його також не розуміли.

Він дозволяв їм дивитися їхні ж фільми, якщо був у доброму гуморі або під наркотиками. Вони могли сказати, коли він коловся чи нюхав, бо почувався тоді щасливим. Любив під час роботи вмикати попмузику, таку, з підстрибом. Називав її ритмічною. На кшталт Елвіса Преслі. Казав, що йому подобаються золоті хіти з часів, коли пісні ще мали слова.

— Вважайте мене сентиментальним, — говорив він, а вони здивовано витріщалися. Він любив Френка Сінатру й Доріс Дей. Орикс знала всі слова «Love Me or Leave Me»³¹, перш ніж зрозуміла, що вони означають.

— Заспівай нам трохи піксіленд-джазу, — казав Джек, а вона тоді співала. Його це завжди тішило.

— Як звали того чолов’ягу? — запитав Джиммі. Який він брек, цей Джек. Джек — брек, Джек — брик. Прізвиська допомагають, подумав Джиммі. Він охоче скрутив би цьому чолов’язі голову.

— Його звали Джек. Я ж тобі казала. Він декламував нам вірша про це, англійською. «Ходить Джек попід вікном із великим свічником»³².

— Я маю на увазі його друге ім’я.

— Він не мав жодного іншого імені.

Те, що вони робили, Джек називав працею. «Працьовиті дівчатка» — так він їх називав. «Працюйте, посвистуючи»³³, — казав він. Казав: «Працюйте старанніше». Казав: «Додайте в це трохи джазу». Казав: «Працюйте як слід, бо вам перепаде». Казав: «Давайте, секс-карлики, ви можете краще». Казав: «Лиш раз буваєш молодим».

— Це все, — підсумувала Орикс.

— Що ти маєш на увазі? Що все?

— Усе, що там було, — промовила вона. — Це все.

— Чи вони колись…

— Що вони колись?

— Вони цього не робили. Ні, бо ти була така маленька. Вони б не могли.

— Прошу, Джиммі, поясни, про що ти.

Дуже спокійно. Йому захотілося її труснути.

— Тебе ґвалтували? — ледве витиснув це із себе. Якої відповіді очікував, чого хотів?

— Чому ти хочеш розмовляти про гидкі речі? — запитала вона. Її голос був сріблястим, як у музичної скриньки. Змахнула рукою в повітрі, щоб висушити нігті. — Нам треба думати лише про гарні речі, найкращі, які можемо. На світі стільки краси, якщо озирнутися довкола. Ти дивишся лише на бруд під ногами, Джиммі. Це недобре для тебе.

Вона ніколи не сказала б йому цього. Чому це доводило його до божевілля?

— Це не був справжній секс, правда ж? — запитав він. — У фільмах. Це тільки гра. Так?

— Але, Джиммі, ти мусиш знати. Весь секс справжній.

29 Боа констриктор — удав звичайний, або удав справжній. (Прим. ред.)

30 Піксі — маленькі казкові чоловічки з британського фольклору.

31 «Люби мене або покинь» — популярна пісня, написана 1928 року.

32 В оригіналі пародія на англійський дитячий вірш «Джек проворний, Джек швидкий».

33 «Whistle While You Work» — популярна пісня, написана для мультфільму «Білосніжка та сім гномів».

³²

²⁹

³⁰

«Люби мене або покинь» — популярна пісня, написана 1928 року.

В оригіналі пародія на англійський дитячий вірш «Джек проворний, Джек швидкий».

Піксі — маленькі казкові чоловічки з британського фольклору.

«Whistle While You Work» — популярна пісня, написана для мультфільму «Білосніжка та сім гномів».

³³

Боа констриктор — удав звичайний, або удав справжній. (Прим. ред.)

³¹

7

«Стрункіана»

Сніголюд розплющує очі, заплющує, розплющує знову, тримає розплющеними. Ніч була жахливою. Невідомо, що гірше: чи минуле, якого не повернути, чи теперішнє, яке його нищить, коли надто придивлятися. Залишається майбутнє. Голова чистісінько йде обертом.

Сонце вже зійшло над обрієм і рівномірно здіймається, наче його піднімають шківом; довкола нього нерухомо зависли розпластані хмари, зверху рожеві й пурпурові, знизу золоті. Хвилі хвилюються — угору й униз, угору й униз. Від думки про них його нудить. Дуже хочеться пити, болить голова, між вухами ватний простір. Потрібно кілька хвилин, щоб здогадатися, що в нього похмілля.

— Це все твоя провина, — каже він сам собі. По-дурному поводився минулої ночі: дудлив, кричав, дозволив собі марні ремствування. Колись у нього не було б похмілля від такої невеликої дози алкоголю, але він вийшов і з практики, і з форми. Добре й те, що не впав із дерева.

— Завтра буде новий день, — декламує він рожевим і пурпуровим хмарам. Але якщо завтра буде новий день, то сьогодні що? Той самий день, що й завжди, тільки й того, що йому здається, наче він увесь — як обкладений язик.

Птахи довгими карлючкуватими вервечками відлітають із порожніх веж: чайки, білі й сірі чаплі — і вирушають на риболовлю вздовж узбережжя. За милю на південь звідси, на місці колишнього сміттєзвалища, обсіяного напівзатопленими особняками, формується солоне болото. Туди летять усі птахи: місто пічкурів. Він обурено дивиться на них: почуваються на славу, не дбають про світ. Їдять, трахаються, серуть, верещать і нічого більше не роблять. У колишньому житті він міг підкрастися до них, стежити за ними в бінокль, милуватися їхньою грацією. Ні, він ніколи цього не робив би, це не його стиль. Якась учителька з початкової школи, Саллі Як-її-там? — спостерігачка за природою — виводила їх на так звані польові екскурсії. Їхньою мисливською територією були гольфове поле Комплексу й зарослі лілеями ставки. «Гляньте! Бачите цих милих качок? Вони звуться крижнями». Навіть тоді Сніголюд уважав птахів нудними, але не збирався їх кривдити. А тепер мріє про велику рогатку.

Спускається з дерева обережніше, ніж зазвичай, голова досі паморочиться. Перевіряє бейсболку, викидає метелика — того, без сумніву, привабила сіль, і, як і щоранку, обпісює польових коників. «Маю денний розклад», — думає він. Розклад — це добре. Уся його голова стає великим складом застарілих магнітиків для холодильника.

Тоді відкриває свою бетонну схованку, натягає одноокі окуляри, п’є воду, набрану в пляшку з-під пива. Якби ж він мав справжнє пиво, аспірин чи ще скотчу.

— Лікуй подібне подібним, — каже він пляшці з-під пива. Не може випити надто багато води за один раз, виблює. Виливає решту води на голову, дістає другу пляшку й сідає, обіпершись спиною об дерево, чекаючи, доки шлунок заспокоїться. Хотів би мати щось почитати. Читати, дивитися, слухати, вивчати, міркувати. У його голові пропливають рвані клапті мови: мефітичний, метроном, мастит, метонімія, менталітет.

— Колись я був ерудитом, — каже він уголос. Ерудит. Безнадійне слово. Де всі ті речі, що їх, як йому здавалося, він знав? Куди вони поділися?

За якийсь час він помічає, що голодний. Що там у схованці їстівного? Має бути манго? Ні, це було вчора. Усе, що від нього зосталося, — липкий пластиковий мішечок, покритий мурашками. Є енергетичний шоколадний «Стрибатончик», але його на солодке не тягне, тож відкриває бляшанку безм’ясних коктейльних сосисок «Стрункіана» заіржавілою консервною відкривачкою. Не завадила б краща. Сосиски — це дієтичний бренд, бежеві й неприємно м’які — дитяче гівенце, думає він, але якось удається їх ковтнути. «Стрункіана» завжди ліпша, коли на неї не дивитися.

Це протеїн, він же білок, але йому цього недостатньо. Недостатньо калорій. П’є теплу мляву юшечку з-під сосисок, де, запевняє він себе, мусить бути повно вітамінів. Чи принаймні мінералів. Чи ще чогось. Він знав. Що діється з його мозком? Внутрішнім зором бачить вершину шиї, що входить у голову, як злив у ванні. Фрагменти слів, вируючи, стікають униз; у сірій рідині, що, як він усвідомлює, є його мозком, і цей мозок розчиняється.

Час глянути дійсності в очі. Грубо кажучи, він повільно виголоджується до смерті. Риба раз на тиждень — це все, на що він може покладатися, а ці люди все розуміють дослівно: це може бути як риба пристойного розміру, так і дуже мала, самі кості та ості. Знає, що, коли не втримає рівноваги білків із крохмалями й іншими речами — як там їх, вуглеводами — чи це те саме, що й крохмалі? — почне розчиняти власний жир, що там іще від нього зосталося, а потім власні м’язи. Серце — теж м’яз. Уявляє власне серце, що скулюється, стаючи не більшим за волоський горіх.

Спершу він міг роздобути фрукти, не лише з бляшанок, які йому вдавалося розшукати, а й із закинутого дендропарку за годину ходи звідси. Знав, як його знайти, тоді ще мав мапу, але вона давно вже пропала, звіяна бурею. Він прямував до секції «Плоди світу». У тропічній зоні дозрівало кілька бананів і ще якихось плодів, круглих, зелених і ґулястих, але він не хотів їх їсти, бо могли бути отруйними. Було ще трохи винограду на підпорках у помірній зоні. В оранжереї ще діяла сонячна кліматизація, хоча одну шибку розбито. Були ще абрикоси, шпалерами при стіні, але тих зосталося небагато; укривалися коричневими плямами там, де їх над’їдали оси, і починали гнити. Однаково він їх ум’яв, а ще лимони. Ті були дуже кислими, та він змусив себе висмоктати сік: зі старих фільмів про далекі плавання знав про цингу. Ясна кровоточать, зуби випадають жменями. Такого з ним ще не сталося.

«Плоди світу» вже вичерпано дощенту. Коли з’являться і дозріють нові плоди світу? Гадки не має. Мусять бути якісь дикі ягоди. Спитає про це дітей, коли наступного разу тинятимуться довкола: знатимуть про ягоди. Але, хоча чує їх далі на пляжі, як вони сміються та перегукуються, схоже, що цього ранку не прийдуть. Можливо, він їм набрид, вони втомилися надокучати йому запитаннями, на які він або не відповідав, або ж давав відповіді, які не мали для них сенсу. Може, він уже застарів, як учорашня новина, як зношена іграшка. Може, утратив свою харизму, як полисіла дрантива торішня попзірка. Він мав би тішитися з можливості залишитися на самоті, та, виявляється, ця думка його засмучує.

Мав би човна, міг би підпливти на веслах до веж, вибратися на них, пограбувати гнізда, поцупити кілька яєць — якби мав драбину. Ні, це погана думка: вежі надто нестійкі; навіть за ті місяці, відколи він тут, кілька завалилося. Міг піти до дільниці з бунгало та трейлерами, уполювати щурів, спекти їх над розжареним вугіллям. Варто це обміркувати. Або ж спробувати дістатися до найближчого Модуля, там кращий вибір, ніж у трейлерах, бо там і було більше добра. Чи до однієї з пенсіонерських колоній, обгороджених спільнот, щось таке. Та в нього більше немає мапи, а він не може ризикувати й заблукати поночі, без прикриття та пригожого дерева. Його точно переслідуватимуть вовкопси.

Він міг піймати свинона, забити його на смерть, таємно розібрати тушу. Доведеться приховати розгардіяш: він розуміє, що видовище крові й кишок може завести його задалеко, занепокоївши Дітей Деркача. Але свинонячий банкет пішов би йому на користь. Свинони жирні, а жир — це вуглеводи. Чи ні? Подумки шукає якогось уроку чи давно втраченої таблиці, яка підказала б йому це: колись він знав, але тепер це не має сенсу, теки з файлами порожні.

— Як голодний до сала, — каже він. Майже чує запах цього сала, як воно смажиться на сковорідці з яйцем, як потім подають яєчню з тостом і філіжанкою кави… «Додати вершків?» — шепоче жіночий голос. Якась розбещена безіменна офіціантка, із порнофарсу, де повно білих-фартушків-і-пір’яних-мітелочок. Він відчуває, як йому тече слинка.

Жир — це не вуглевод. Жир — це жир. Ляскає себе по лобі, здіймає рамена, розводить руки.

— Так, розумнику, — каже він. — Наступне запитання?

«Не пропустіть щедрого джерела поживи, що може бути просто у вас під ногами», — дратівливим повчальним тоном промовляє інший голос, він розпізнає фрагмент із підручника з виживання, оглянутий колись у чужій ванні. Стрибаючи з мосту, стисни сідниці, щоб не набрати води в анус. Тонучи в сипучих пісках, візьми лижну палицю. Мудра порада! Той самий чолов’яга розповідав, що можна вполювати алігатора загостреним кийком. На перекус рекомендував черв’яків і личинок. Якщо захочеш, можеш їх спекти.

Сніголюд подумки бачить, як він перевертає колоди, але ще не зараз. Є ще щось, що він спробує спершу: повернеться своїм же шляхом назад, до Комплексу «ВітМолода». Це довга мандрівка, довша, ніж усі, які він здійснював досі, але варто, якщо йому вдасться. Він певний, що там багато чого зосталося, не лише консерви, а й питво. Зорієнтувавшись, що діється, мешканці Комплексу покинули все та втекли. Не могли зостатися настільки, щоб обчистити супермаркети.

Що йому насправді потрібно — це струмелет. Маючи бодай один, він міг би застрелити свинона, відігнати вовкопсів — і еврика, ідея! — він точно знає, де його знайти. Купол Деркача містить цілий арсенал, повинен бути саме там, де він його залишив. Це місце називали «Парайдайсом». А він був одним із янголів-охоронців воріт, якщо можна так сказати, тож знає, де там що, зможе загребти все потрібне. Швидко туди й назад, хапай і тягни. Тоді він буде належно спорядженим.

«Але ти не хочеш повертатися туди, правда?» — шепоче тихий голос.

— Не надто.

«Бо?»

— Бо так.

«Давай, кажи далі».

— Я забув.

«Ні, не забув. Ти нічого не забув».

— Я хворий, — благає він. — Помираю від цинги. Іди собі!

Йому конче треба сконцентруватися. Розставити пріоритети. Звести все до суті. Суть така: «Не їстимеш — помреш». Куди вже суттєвіше.

Комплекс «ВітМолода» надто далеко, щоб обійшлося звичайною одноденною мандрівкою: це більше скидається на експедицію. Йому доведеться там переночувати. Ця думка йому не подобається, — де він спатиме? — але, якщо поводитиметься обережно, усе буде гаразд.

Із бляшанкою сосисок «Стрункіана» всередині й метою попереду Сніголюд починає почуватися майже нормально. Має завдання: навіть радісно його очікує. Може там знайти всіляку всячину. Консервовані вишні в коньяку, смажений арахіс, якщо поталанить, а то й коштовну баночку імітації ковбасного фаршу. Море бухла. Комплекси ні в чому себе не обмежували, не бракувало там ні добра, ні послуг, хоча поза ними всього цього було обмаль.

Він підводиться, потягається, дряпає довкола старих струпів на спині — на дотик відчуваються, як недоречно вирослі нігті пальців ніг, — а тоді повертається стежкою до свого дерева, підіймає порожню пляшку з-під скотчу, кинуту вночі у вовкопсів. Жадібно нюхає, потім жбурляє її та бляшанку з-під «Стрункіани» на сміттєву купу порожньої тари, яку вже радісно обсіли розбещені мухи. Інколи вночі чує, як у його приватному смітнику шкребуться єнунси, шукаючи дармової поживи серед решток катастрофи. Так часто робив він сам і збирається повторити це.

Відтак береться за приготування. Перев’язує простирадло, розгладжує його на плечах, вільний кінець протягує між ногами, спереду зав’язує, наче пояс, замотавши в ріжок останній шоколадний енергетичний батончик. Знаходить палицю, довгу й достатньо рівну. Вирішує взяти лише одну пляшку води — найімовірніше, води дорогою буде вдосталь. Якщо ні, завжди може наловити під час пообідньої бурі.

Доведеться сказати Дітям Деркача, що він іде. Не хоче, щоб вони виявили, що він зник, і рушили на пошуки. Могли б потрапити в небезпеку або заблукати. Хоч як його дратують певні їхні риси: наївний оптимізм, відкрита дружелюбність, спокій та обмежений словниковий запас, та він усе ж почувається відповідальним за них. Навмисне чи ні, але їх залишили під його опікою, а вони ні про що й гадки не мають. Не мають гадки, наприклад, наскільки неадекватна насправді його опіка.

З палицею в руках, обдумуючи історію, яку він збирається їм розповісти, іде стежкою до їхнього табору. Вони називають її Сніголюдовою Рибною Стежкою, бо щотижня ходять нею, несучи йому рибу. Він посвистує, наближаючись до них, як завжди, щоб попередити їх про свій прихід. Не хоче налякати, зловживати їхньою чемністю, переступати їхні кордони без запрошення, — зненацька вистрибнути до них із чагарнику, наче гротескний ексгібіціоніст, який демонструє себе школярам.

Його посвистування — немов дзвоник прокаженого: усі, кого лякають хворі, можуть зійти з дороги. Не тому, що він заразний: вони ніколи від нього не заразяться. Мають від нього імунітет.

Муркотіння

Чоловіки справляють свій ранковий ритуал: стоять довгою лінією, яка скручує між дерева, на відстані шести футів один від одного. Повернуті обличчями назовні, наче мускусні бики на картинці, мочаться вздовж невидимої межі, що визначає їхню територію. Мають поважні міни, як і годиться під час такого серйозного завдання. Нагадують Сніголюдові його батька, як він зранку виходив із дому, з портфелем, із переконанням уперед-до-мети, виписаним між насупленими бровами.

Чоловіки роблять це двічі на день, як їх навчили: треба утримувати сталість, відсвіжувати запах. Взірцем для Деркача були псові й куницеві та ще кілька інших родів і видів. Він казав, що мічення запахом було широко розповсюдженим лейтмотивом поведінки ссавців і не обмежувалося ними. Деякі рептилії, різні ящірки…

— Не згадуй про ящірок, — перебив його Джиммі.

На думку Деркача, а Сніголюд не бачив іще нічого такого, що спростувало б це твердження, хімічний склад чоловічої сечі ефективний проти вовкопсів та єнунсів і менше проти которисів і свинонів. Вовкопес і которись реагують на запахи свого роду й мусять уявляти величезного вовкопса чи которися, від яких ліпше триматися подалі. Єнунси та свинони уявляють собі великих хижаків. Такою принаймні була теорія.

Деркач наділив спеціальною сечею тільки чоловіків; казав, що їм треба робити щось важливе, щось, не пов’язане з дітородінням, тоді не почуватимуться виключеними. Жартував, що столярування, полювання, високих фінансів, війни й гольфу більше не буде в списку опцій.

Цей план має певні вади: обпісяне кільце кордону тхне, як рідко чищений зоопарк, але коло достатньо велике, щоб усередині було достатньо вільного від смороду місця. Хай там як, Сніголюд уже до цього звик.

Він чемно чекає, коли чоловіки закінчать. Не просять його долучитися: уже знають, що з його сечі жодної користі. Крім того, мають звичку нічого не казати під час виконання завдання: їм треба сконцентруватися, аби бути певними, що сеча потрапляє на належне місце. Кожен має свої три фути кордону, власну ділянку відповідальності. Подібно до жінок, чоловіки — цілком гарне видовище: гладкошкірі, з добрими м’язами, на вигляд наче статуї, а згруповані, як зараз, нагадують бароковий фонтан. Ще кілька русалок, дельфінів і херувимів — і сцена була б повною. У Сніголюдовій голові з’являється образ кола оголених автомеханіків, кожен із гайковим ключем у руках. Уся команда містерів Усе-Полагодимо. Розгортка журналу для геїв. Стежачи за їхнім синхронізованим повсякденням, він майже сподівається, що зараз вони відірвуться і хором заведуть щось непристойне, як у найгіршому нічному клубі.

Чоловіки обтрушуються, розривають коло, однаковими зеленими очима дивляться на Сніголюда, посміхаються. Завжди такі проклято ґречні.

— Вітаємо, о Сніголюде, — каже Авраам Лінкольн. — Долучишся до нас у нашому домі?

Щось він починає скидатися на проводиря. «Стережися проводирів, — казав йому Деркач. — Спершу проводирі й ті, кого вони ведуть, тоді тирани й невільники, тоді різанина. Так відбувається завжди».

Сніголюд переступає через мокру лінію на землі, крокує з чоловіками. Йому саме спала на думку блискуча ідея: що, коли взяти із собою в подорож трохи промоклої землі як захисний пристрій? Це може відлякати вовкопсів. Та за секунду подумав, що чоловіки виявили б розрив у їхній захисній лінії і знали б, що це зробив він. Такий вчинок міг бути помилково витлумаченим, він не хотів бути запідозреним в ослабленні їхньої фортеці, наражанні їхньої молоді на небезпеку.

Доведеться йому приготувати нову директиву від Деркача й виголосити їм пізніше. «Деркач сказав мені, що мусите збирати в жертву свій запах». Нехай усі мочаться в банку. Полити довкола дерева. Зробити чарівне коло. Накреслити власну лінію на піску.

Вони дістаються відкритого простору в центрі територіального круга. Три жінки й чоловік стоять поруч, схилившись, зайняті хлопцем, що, здається, якось поранився. Ці люди не є невразливими: діти падають або б’ються головами об дерева, жінки обпікають пальці, підтримуючи вогонь, трапляються порізи й подряпини, але, як досі, усі ці травми були незначними й легко лікувалися муркотінням.

Деркач роками працював над муркотінням. Виявивши, що котячі муркочуть на частоті ультразвуку, використовуваного під час лікування переломів кісток і в разі шкірних змін, себто мають власний механізм самолікування, він п’явся зі шкури, намагаючись вбудувати цю функцію. Трюк полягав у модифікації під’язикового апарату, сполученні провідних шляхів соматичної нервової системи й адаптуванні контрольних механізмів неокортексу без обмеження мовленнєвих здібностей. Сніголюд згадав, що було багато невдалих експериментів. Одна з пробних груп дітей виявила тенденцію до обростання довгими вусами й видряпування на завіси; кілька інших мали проблеми з мовленням; один із них висловлювався лише іменниками, дієсловами й ревінням.

Деркач зробив це, думає Сніголюд. Він усе здолав. Достатньо глянути на цю четвірку: схилили голови над дитиною та муркочуть, як автомобільні двигуни.

— Що з ним? — питає він.

— Укушено, — каже Авраам. — Один із Дітей Орикс його вкусив.

Це щось новеньке.

— Який?

— Которись. Без причини.

— Це було поза нашим кругом, це було в лісі, — каже одна з жінок. Елеонора Рузвельт? Імператриця Жозефіна? Сніголюд не завжди пам’ятає їхні імена.

— Ми мусили кидати в нього камінням, щоб прогнати, — додає Леонардо да Вінчі, чоловік із муркотливого квартету.

Отже, которисі тепер полюють на дітей, думає Сніголюд. Можливо, вони голодні, такі ж голодні, як і він сам. Але в них сила кроликів на вибір, отже, це не звичайний голод. Можливо, вважають Дітей Деркача, принаймні малих, за різновид кроликів, яких навіть простіше вполювати.

— Цього вечора попросимо в Орикс пробачення, — каже одна з жінок — Сакаджавея? — За камені. Попросимо її сказати своїм дітям, щоб не кусали нас.

Він ніколи не бачив, як жінки це роблять, — це спілкування з Орикс, — хоча вони часто про нього згадують. У якій формі воно відбувається? Мусять виголошувати якісь молитви чи заклинання, навряд чи вірять, що Орикс з’явиться до них у власній подобі. Може, впадають у транс. Деркач думав, що покінчив із цим усім, виключив те, що називав G-точкою³⁴ мозку. «Бог — це нейронний кластер», — стверджував він. Однак це було складною проблемою: забери в цій ділянці забагато — і отримаєш зомбі чи психопата. Але ці люди ні те, ні інше.

І от вони роблять щось, не передбачене Деркачем: розмовляють із невидимим, віддають йому почесті. Тим ліпше для них, думає Сніголюд. Йому подобається, коли виявляється, що Деркач помилявся. Хоча досі він не помітив, щоб у них були якісь кумири.

— З дитиною все буде гаразд? — питає він.

— Так, — спокійно відповідає жінка. — Рани від зубів уже закриваються. Бачиш?

Решта жінок робить те, що й зазвичай зранку. Кілька опікується центральним вогнищем; інші присіли довкола нього навпочіпки та гріються. Їхні тілесні термостати пристосовані до тропічних умов, тож інколи мерзнуть, доки сонце не підніметься високо. Вогонь годують сухими гілками та хмизом, але передусім фекаліями, виробленими, як пиріжки, форми й розміру гамбургерів, і висушеними на сонці. Оскільки Діти Деркача вегетаріанці, їдять переважно траву, листя та коріння, цей матеріал достатньо добре горить. Наскільки може сказати Сніголюд, підтримування вогню — єдине заняття жінок, яке можна вважати роботою. Крім допомоги в щотижневій риболовлі. І готуванні риби для нього. Для себе вони не готують.

— Вітаємо, о Сніголюде, — каже наступна жінка, до якої він підходить. Губи в неї зелені від сніданку, що вона його саме пережовує. Годує грудьми однорічного хлопчика, який дивиться на Сніголюда, випускає сосок із рота й починає плакати.

— Це тільки Сніголюд! — каже вона. — Він тебе не скривдить.

Сніголюд досі не звик до того, як швидко ростуть ці діти. Однорічне на вигляд як п’ятилітнє. У чотири роки буде підлітком. Деркач часто казав, що на вирощування дітей іде забагато часу. На вирощування дітей, на буття дитиною. Жоден інший вид не витрачає на це шістнадцяти років.

Деякі старші діти помітили його; вони підходять, співаючи: «Сніголюд, Сніголюд!» Отже, він ще не втратив своєї притягальної сили. Зараз усі ці люди з цікавістю дивляться на нього, міркуючи, що він тут робить. Він ніколи не приходить без причини. Під час перших відвідин думали, судячи з його вигляду, що він голодний, і пропонували йому їжу: кілька жмень відбірного листя, коренів і трави й кілька цекотрофів, збережених спеціально для нього. Він мусив делікатно пояснити, що їхня їжа — не його їжа.

Він уважає цекотрофів огидними, бо вони складаються з частково перетравлених рослин, які викидають через анус і заковтують наново двічі чи тричі на тиждень. Це була чергова геніальна ідея Деркача в стилі «маленького Моцарта». Він використав апендикс як базу для конструювання потрібного органа, виходячи з того, що на більш ранньому еволюційному етапі, коли дієта предків складалася переважно з клітковини, апендикс мусив виконувати саме таку функцію. Але цю конкретну ідею він запозичив у Leporidae — Зайцевих, зайців і кроликів, які більше покладаються на цекотрофів, а не на кілька шлунків, як жуйні тварини. Можливо, саме тому которисі почали полювати на малих Деркачат, думає Сніголюд, що відчули кролячий аромат цекотрофів під цитрусовим маскуванням.

Джиммі посперечався з Деркачем через цю функцію. Хай як на це дивитися, казав він, це зводиться до поїдання власного лайна. Але Деркач тільки всміхався. Зазначив, що тваринам, дієта яких складається переважно з грубої рослинної сировини, потрібен механізм розщеплення целюлози, а без нього ці люди помруть. Як у разі Leporidae, цекотрофи збагачуватимуться вітаміном В1, а також іншими вітамінами й мінералами на рівні, учетверо-вп’ятеро вищому, ніж у звичайних відходах. Цекотрофи — просто частина живлення і травлення, спосіб максимального використання доступних харчових матеріалів. Усі застереження щодо цього процесу суто естетичні.

— Про це і йдеться, — сказав Джиммі.

Деркач відповів, що це погана підстава.

Зараз Сніголюда оточило уважне коло.

— Вітаю, Діти Деркача, — говорить він. — Я прийшов сказати, що вирушаю в подорож.

Дорослі мусили зрозуміти це з довгої палиці й того, як він пов’язав простирадло: раніше він уже вирушав у подорожі, як називав свої грабіжницькі набіги на трейлерні парки й сусідні плебурби.

— Ти йдеш побачити Деркача? — питає одне з дітей.

— Так, — каже Сніголюд. — Я спробую з ним побачитися. Я його побачу, якщо він там буде.

— Чому? — запитує одне зі старших дітей.

— Мушу дещо в нього спитати, — ухильно відповідає Сніголюд.

— Мусиш розповісти йому про которися, — каже Імператриця Жозефіна. — Того, що вкусив.

— Це справа Орикс, — зауважує Мадам Кюрі. — Не Деркача.

Інші жінки кивають.

— Ми теж хочемо побачити Деркача, — заводять діти. — Ми теж, ми теж! Ми теж хочемо побачити Деркача.

Сніголюд лає себе: не варто було на самому початку розповідати таких зворушливих баєчок. Зробив із Деркача щось на кшталт Санта-Клауса.

— Не надокучайте Сніголюдові, — лагідно каже Елеонора Рузвельт. — Він, напевно, подорожує, щоб нам допомогти. Ми мусимо йому подякувати.

— Деркач не для дітей, — заявляє Сніголюд, зробивши настільки сувору міну, наскільки зумів.

— Ми теж ідемо! Хочемо побачити Деркача!

— Лише Сніголюд може бачити Деркача, — м’яко каже Авраам Лінкольн. Це начебто все вирішує.

— Це буде довга подорож, — говорить Сніголюд. — Довша за інші. Можливо, я пробуду там два дні. — Він показує два пальці. — Або й три, — додає. — Тож вам не варто непокоїтися. Але, доки мене не буде, зоставайтеся тут, у своєму домі, і робіть усе, чого вас навчили Деркач та Орикс.

Хор «та-а-ак», багато кивків. Сніголюд не згадує про ймовірність небезпеки для себе самого. Можливо, вони ніколи не обмірковують цього, не торкаються цієї теми, — що невразливішим він їм здається, то краще.

— Ми підемо з тобою, — говорить Авраам Лінкольн. Кілька інших чоловіків дивляться на нього, тоді кивають.

— Ні! — каже Сніголюд, якого це захопило зненацька. — Тобто вам не можна бачити Деркача, це заборонено.

Не хоче, щоб Діти Деркача тяглися за ним, геть ні! Не хоче, щоб вони були свідками його слабкостей і провалів. Крім того, дещо побачене дорогою може погано на них вплинути. Неодмінно засипатимуть його запитаннями. Та й один день у їхньому товаристві доведе його до ручки.

«Та які там тепер у тебе ручки, — каже голос у його голові — цього разу тихий, сумний голос малої дитини. — Жартую! Жартую! Не вбивай мене».

«Прошу, не зараз, — думає Сніголюд. — Не на людях. На людях я не можу відповісти».

— Ми підемо з тобою, щоб тебе захищати, — каже Бенджамін Франклін, дивлячись на довгу палицю Сніголюда. — Від которисів, від вовкопсів.

— Твій запах не дуже сильний, — додає Наполеон.

Сніголюд вважає це образливою самовпевненістю. А також наполовину евфемізмом; усі знають, що його запах достатньо сильний, просто не такий, як потрібно.

— Зі мною нічого не станеться, — запевняє він. — Ви залишаєтеся тут.

Чоловіки, схоже, вагаються, але Сніголюд думає, що зроблять, як він каже. Щоб зміцнити свій авторитет, підносить годинник до вуха.

— Деркач каже, що наглядатиме за вами, — говорить він. — Щоб ви були в безпеці.

«Наглядач, наглядатиме, — каже дитячий голос. — Це гра слів, ти, корковий горіху».

— Деркач наглядатиме за нами вдень, а Орикс наглядатиме за нами вночі, — сумлінно каже Авраам Лінкольн. Судячи з голосу, він не надто в цьому впевнений.

— Деркач завжди за нами наглядає, — спокійно каже Симона де Бовуар. Ця жовто-коричнева жінка нагадує Сніголюдові Долорес, його давно втрачену філіппінську няню; інколи він мусить переборювати спокусу впасти на коліна й обійняти її за талію.

— Він про нас дбає, — каже Мадам Кюрі. — Мусиш йому сказати, що ми за це вдячні.

Сніголюд повертається Сніголюдовою Рибною Стежкою. Почувається розчуленим, ніщо так його не зворушує, як великодушність цих людей, їхнє бажання прийти з допомогою. І їхня вдячність Деркачеві. Так зворушливо, так недоречно!

— Деркачу, ти йолоп, — каже він. Йому збирається на плач. Тоді чує голос — власний! — як він заводить «Уа-а-а»; так, наче це слово надруковано в коміксобульці. Вода стікає йому по обличчі.

— Ну що знову? — каже він. Яке це почуття? Не зовсім гнів, радше маркота. Старе рідкісне слово, але придатне. Маркота стосується не лише Деркача, та й справді, нащо звинувачувати в усьому лише його.

Мабуть, він просто заздрить. Знову заздрить. Він теж хотів би, щоб його не бачили та щоб поклонялися йому. Теж хотів би бути деінде. Нема на це надії: він тут і тепер.

Уповільнює ходу, шаркає, тоді зупиняється. Ох, уа-а-а! Чого він не може опанувати себе? З іншого боку, навіщо перейматись, якщо однаково ніхто не бачить? А все-таки шум, який він створює, здається йому перебільшеним клоунським завиванням — жалісний спектакль заради оплесків.

«Облиш рюмсати, сину, — каже голос його батька. — Опануй себе. Ти ж мужчина».

— Певно, що так! — волає Сніголюд. — А що саме ти пропонуєш? Ти дав мені чудовий приклад!

Але іронія губиться між деревами. Сніголюд витирає носа вільною рукою та йде далі.

Синява

О дев’ятій ранку за сонцем Сніголюд залишив Рибну Стежку, щоб звернути вглиб суходолу. Щойно вийшов із зони морського бризу, як ураз збільшилася вологість, і на нього накинулася ціла зграя малих мух, зелених і кусючих. Він босий: його черевики якийсь час тому розлізлися, урешті-решт, у них усередині було надто гаряче й мокро, але тепер він їх і не потребує, бо підошви в нього на ногах загрубіли, як стара гума. Усе-таки він іде обережно: може трапитися бите скло, уламки металу. Або змії чи ще щось, що може вкусити, а в нього жодної зброї, крім палиці.

Спершу йде під деревами, що були колись парком. На певній відстані від себе чує схоже на кашель гарчання которися. Вони видають цей звук для перестороги: можливо, це самець, який зустрів іншого самця-которися. Буде бій, переможцеві якого дістанеться все: усі самиці території, а їхніх кошенят він прикінчить, якщо зуміє догнати, щоб вивільнити місце для власного генного набору.

Їх вивели й випустили на волю для стримування великих зелених кроликів, що стали надто плодючими й витривалими шкідниками. Згідно з офіційною версією, которисі менші за руду рись і не такі агресивні. Вони мали ліквідувати диких котів, повернувши цим до життя майже знищену популяцію співочих птахів. Которисі не дуже переймалися птахами, бо їм бракувало легкості та спритності, потрібної для такого полювання. Так запевняла теорія.

І все це підтвердилося, от тільки которисі швидко вийшли з-під контролю. Щезали малі собаки з дворів, немовлята з візочків, дісталося любителям коротких пробіжок. Звісно, у Закритих Комплексах такого не траплялося, у Модулях — подеколи, зате в плебурбах було багато нарікань. Він мусить придивлятися до слідів, обережно проходити під низькими гілками: йому не хочеться, щоб одна з цих тварин приземлилася йому на голову.

Вовкопси — теж привід для постійного неспокою. Але вовкопси — нічні мисливці: у розпал денної спеки зазвичай сплять, як більшість оброслих хутром звірів.

* * *

Час від часу трапляється відкритіший простір — рештки кемпінгів зі столами для пікніків і мангалами для барбекю, вони вийшли з моди, відколи потеплішало й щопополудня йшли дощі. Йому трапляється один такий: напівзігнилий стіл обріс грибами, гриль для барбекю обвила берізка.

Звідкись збоку, імовірно, з галявини, де колись розставляли намети та трейлери, він чує сміх і спів, а також захоплені й заохочувальні вигуки. Це, напевне, свято парування — доволі рідкісна для людей подія: Деркач усе продумав і вирішив, що раз на три роки — цілком достатньо для жінки.

Там буде стандартний квінтет, четверо чоловіків і жінка в охоті. Її стан очевидний для всіх завдяки яскраво-синьому кольору сідниць і живота — трюк зі зміною пігментації запозичено в павіанів, додано розширені хромофори восьминога. Деркач за звичкою казав: «Подумай про адаптацію, будь-яку адаптацію, і виявиться, що якась тварина вже про неї подумала».

Оскільки лише синя тканина й вивільнені нею феромони стимулюють самців, більше немає невзаємного кохання, даремної хіті; більше немає жодної тіні між бажанням і самим актом. Залицяння починається з першим повівом запаху, першим легеньким блакитним рум’янцем, чоловіки дарують жінкам квіти, як, за словами Деркача, самці пінгвінів — круглі камінці, а самці лусочниці — сперматофори. Водночас удаються до музичних утіх, подібно до співочих птахів. Їхні пеніси стають яскраво-синіми, такими ж, як сині животи жінок, і вони виконують щось схоже на синьочленний танцювальний номер: в унісон вимахують ерегованими членами в ритмі рухів ніг і співів. Деркачеві підказали це краби своєю шлюбною поведінкою. Із квіткової данини жінка вибирає чотири квітки, а сексуальний жар невдалих кандидатів негайно ж розвіюється, без жодних сильних почуттів. Тоді, коли синява живота набуде найглибшого відтінку, жінка та її квартет знаходять відособлене місце та займаються своєю справою, аж доки жінка не завагітніє, а її синій колір не зникне. І це все.

Настав кінець «ні означає так», хай як це розумій, думає Сніголюд. Кінець проституції, педофілії, торгам щодо ціни, сутенерам, сексуальному рабству. Кінець сексуальному насиллю. Ця п’ятірка розважатиметься годинами, троє чоловіків стоять на варті, співають і схвально вигукують, доки четвертий копулює, і так раз за разом. Щоб жінки змогли витримати цей марафон, Деркач забезпечив їх дуже сильною вульвою — додаткові шари шкіри, додаткові мускули. Більше неістотно, хто буде батьком неодмінної дитини, бо немає жодного майна, яке можна успадкувати, ніякої батьківсько-синівської вірності, потрібної для війни. Секс більше не таємничий ритуал, що викликає амбівалентні почуття, а то й ненависть, діється в темряві та спричиняє вбивства й самогубства. Тепер він більше скидається на спортивний виступ, невимушену розвагу.

Можливо, Деркач мав рацію, думає Сніголюд. Згідно зі старим розподілом ролей, сексуальне суперництво було невблаганним і жорстоким: на кожну пару щасливих коханців припадав один зневажений і відштовхнутий. Кохання було прозорою бульбашкою: бачиш двох усередині, але годі туди дістатися.

І це ще лагідніша форма: самотній чоловік біля вікна, що напивається до самозабуття під скорботну мелодію танго. Але кохання могло перерости в насилля. Екстремальні емоції могли бути летальними. «Якщо не можеш бути моєю, не будь же ти нічиєю», — і так далі. Могла постати смерть.

— Скільки нещасть, — сказав Деркач під час перерви на ланч, — це мусило відбуватися, коли їм було трохи за двадцять, а Деркач уже потрапив до Інституту Вотсона-Кріка³⁵, — скільки непотрібного розпачу спричинили серія біологічних невідповідностей, незбігання гормонів і феромонів? Унаслідок цього той, кого ти так пристрасно кохаєш, не може або не хоче покохати тебе. Через це ми жалюгідні як біологічний вид: дефективно моногамні. Якби ми могли паруватися на все життя, як гібони, або вибрати цілковитий проміскуїтет³⁶, вільний від почуття провини, не було б сексуального страждання. Кращий план — зробити це циклічним, а ще неуникним, як у інших ссавців. Ніколи не бажатимеш нікого, кого не можеш здобути.

— Почасти правда, — відповів Джиммі. Або Джим, як він тепер наполягав, хоча без особливого результату: усі й далі називали його Джиммі. — Але подумай, чого ми мусили б зректися.

— Чого наприклад?

— Поведінки під час залицяння. За твоїм планом, ми були б лише групою гормональних роботів. — Джиммі подумав, що мусить подати речі в термінології Деркача, тому й сказав «поведінка під час залицяння». Мав на увазі виклик, піднесення, гонитву. — Не буде вільного вибору.

— У моєму плані є поведінка під час залицяння, — заперечив Деркач, — з тією відмінністю, що воно завжди буде вдалим. Хай там як, ми однаково гормональні роботи, от тільки дефективні.

— А як же мистецтво? — запитав Джиммі з легким відчаєм. Урешті-решт, був студентом Академії Марти Ґрем³⁷, тож відчував певну потребу захистити мистецтво-та-творчість.

— А що воно? — промовив Деркач зі своєю звичною спокійною усмішкою.

— Усі ці невідповідності, про які ти кажеш. Вони надихали, принаймні так кажуть. Подумай про всю поезію — подумай про Петрарку, про Джона Донна, про «Нове життя», подумай…

— Мистецтво, — сказав Деркач. — Мені здається, що там, у вас, досі про це джеркотять. Як казав Байрон? Хто писав би, якби міг займатися чимось іншим? Щось таке.

— Я це й мав на увазі, — відповів Джиммі. Його занепокоїла згадка про Байрона. Яке право має Деркач браконьєрствувати на його вбогій заяложеній території? Деркач мусить триматися науки, залишивши бідного Байрона Джиммі.

— Що маєш на увазі? — запитав Деркач, наче тренуючи заїку.

— Маю на увазі, що коли не можеш здобути те, інше, то…

— Ти не хотів би радше трахатися? — поцікавився Деркач. Він не поширював це запитання на себе самого: його тон був відстороненим, не надто зацікавленим, наче він досліджував не дуже привабливі людські звички на кшталт длубання в носі.

Джиммі відчув, як його обличчя почервоніло. Що обурливіше поводився Деркач, то пискливішим ставав голос Джиммі. Йому це було вкрай неприємно.

— Кожна цивілізація стає прахом і попелом, — промовив він, — і тоді все, що від неї зостається, — це мистецтво. Зображення, слова, музика. Образні структури. Вони визначають сенс — людський сенс. Мусиш це визнати.

— Зостається не тільки це, — сказав Деркач. — Сучасні археологи не менше цікавляться обгризеними кістьми, старою цеглою та закам’янілим лайном. Інколи навіть більше цікавляться. Вважають, що людський сенс визначається і цим.

«Чому ти завжди мене принижуєш?» — хотілося запитати Джиммі, але він боявся можливих відповідей, оскільки однією з них могло стати: «Бо це так легко». Натомість сказав:

— Що ти маєш проти нього?

— Проти чого? Закам’янілого лайна?

— Мистецтва.

— Нічого, — ліниво відповів Деркач. — Люди можуть розважатися, як забажають. Якщо їм хочеться перепихатися публічно, фапати на мазюкання, писанину й дурне пілікання, я не маю нічого проти. Хай там як, це служить біологічній меті.

— Як саме? — Джиммі знав, що все залежить від того, чи збереже він спокій. Суперечка має вестися так, наче це гра. Якщо він утратить витримку, Деркач виграє.

— Самець жаби в шлюбний період, — сказав Деркач, — здіймає якомога більше шуму. Самок приваблює самець із найсильнішим, найглибшим голосом, бо свідчить про сильнішу жабу з кращими генами. Малі самці жаб — це задокументовано — виявляють, що коли залізти в порожню дренажну трубу, то вона діє як підсилювач голосу, тож мала жаба здається значно більшою, ніж є насправді.

— Отож?

— Отож цим і є мистецтво для митця, — відповів Деркач. — Порожньою дренажною трубою. Підсилювачем. Засобом перепихнутися з кимось.

— Твоя аналогія провалюється, якщо це стосується жінок-мисткинь, — заперечив Джиммі. — Їм не йдеться про те, щоб перепихнутися з кимось. Вони не здобули б жодної біологічної користі з підсилення, бо потенційних партнерів таке підсилення радше відштовхнуло б, ніж привернуло. Чоловіки — не жаби; не хочуть жінок, удесятеро більших за них.

— Жінки-мисткині біологічно дезорієнтовані, — сказав Деркач. — Ти мусив уже це зауважити.

Це був заборонений удар, ущипливий натяк на поточний заплутаний роман Джиммі з чорнявою поеткою, яка перейменувалася на Моргану, не хотіла сказати йому свого справжнього імені, а тепер відбувала двадцятивосьмиденний сексуальний піст на честь Великої Місячної Богині Естре, покровительки соєвих бобів і кроликів. Академія Марти Ґрем приваблювала таких дівчат. Звірятися в цьому Деркачеві було помилкою.

«Бідна Моргана, — думає Сніголюд. — Цікаво, що з нею сталося. Ніколи не довідається, якою корисною вона була мені, вона та її тріскотня». Почувається жалюгідним, бо зіпхнув Морганину маячню Деркачатам як космогонію. Але, здається, вони доволі щасливі.

Сніголюд спирається об дерево, прислухається до голосів. Моя любов — троянда синя, синя³⁸. Сядь, хлівний місяцю, сідай³⁹. Отже, Деркач доп’яв свого, думає він. Ура йому. Немає більше ревнощів, чоловіків-різунів, жінок-отруйниць. Усе напрочуд добросердно: без натиску й відштовхувань, радше як боги, що брикають собі з охочими німфами на якомусь грецькому фризі золотої епохи.

Чому ж він почувається таким зневаженим, таким осиротілим? Бо не розуміє такої поведінки? Бо це йому недоступно? Бо він не може втрутитися?

А що, якби спробував? Якби виплигнув із кущів у своєму брудному пошарпаному простирадлі, смердючий, волохатий, опухлий, підкрадаючись, як хтивий козлоногий сатир чи одноокий морський розбійник із давнього піратського фільму, — «А-а-ар-р-р, моє серденько!» — і намагався долучитися до любовних синьозадих ігрищ? Уявив собі загальне збентеження, — мовби орангутанг увірвався під час церемоніального вальсу й почав обмацувати якусь королеву балу — пастельну принцесу. І власне збентеження уявляє теж. Яке право він має накидати себе, свою душу, поїдену чиряками й червоточинами, цим невинним створінням?

— Деркачу! — скиглить він. — Чому я на цій землі? Чому я сам? Де моя наречена Франкенштайна?

Він мусить перебороти ці хворобливі думки, утекти від цієї бентежної сцени. «О, любенький, — шепоче жіночий голос. — Вище носа! Глянь на ясний бік! Думай позитивно!»

Він завзято марширує, щось собі мугикаючи. Ліс приглушує його голос, слова виходять із нього, як низка беззвучних і безколірних бульбашок, наче повітря з уст потопельника. Сміх і спів позаду слабнуть. Ще трохи — і він перестане їх чути.

34 Одна з найчутливіших ерогенних зон жінки.

35 Джеймс Вотсон і Френсіс Крік — відкривачі структури молекули ДНК.

36 Проміскуїтет — безладний, необмежений статевий зв’язок із багатьма партнерами. (Прим. ред.)

37 Марта Ґрем (1894—1991) — американська танцівниця та хореографиня, реформаторка балету, засновниця власної хореографічної школи.

38 Змінений рядок з вірша Р. Бернса «Любов»: «Моя любов — троянда червона-червона».

39 Насправді «Shine On, Harvest Moon» — «Сяй, хлібний місяцю», рядок із приспіву до популярної пісні, написаної на початку ХХ ст. Хлібним місяцем, за англійською традицією, називають повню, найближчу до осіннього рівнодення.

³⁹

Насправді «Shine On, Harvest Moon» — «Сяй, хлібний місяцю», рядок із приспіву до популярної пісні, написаної на початку ХХ ст. Хлібним місяцем, за англійською традицією, називають повню, найближчу до осіннього рівнодення.

Змінений рядок з вірша Р. Бернса «Любов»: «Моя любов — троянда червона-червона».

Марта Ґрем (1894—1991) — американська танцівниця та хореографиня, реформаторка балету, засновниця власної хореографічної школи.

Проміскуїтет — безладний, необмежений статевий зв’язок із багатьма партнерами. (Прим. ред.)

³⁸

³⁶

³⁵

Джеймс Вотсон і Френсіс Крік — відкривачі структури молекули ДНК.

Одна з найчутливіших ерогенних зон жінки.

³⁷

³⁴

8

«СойНямка»

Джиммі й Деркач закінчили ЗдороВайзерську середню школу теплого вільготного дня на початку лютого. Традиційно церемонія відбувалася в червні, за сонячної лагідної погоди. Але тепер червень усюди, аж до східного узбережжя, був дощовим сезоном, і з цими бурями годі було організувати святкування просто неба. Навіть на початку лютого вже підтискало: вони лише на день випередили торнадо.

У ЗдороВайзерській школі любили старі традиції, з наметами й тентами, матері в заквітчаних капелюшках, батьки в панамах, пунш із фруктовим смаком, з алкоголем чи без, кава «Кавіжанка» та морозиво «СойНямка» у пластикових стаканцях, Власна Марка «ЗдороВайзера», із шоколадною соєю, манговою соєю та соєю смаку смажених коренів кульбабок із зеленим чаєм. Це була святкова сцена.

Деркач був найкращим у класі. Змагання ОсвіКомплексів за нього на Студентському аукціоні було дуже жвавим, і його за високу ціну запопав Інститут Вотсона-Кріка. Якщо ти їхній студент, твоє майбутнє забезпечено. Однаково що потрапити до Гарварду, перш ніж він затонув.

Джиммі натомість був учнем-середняком, мав високі бали зі словесності, але насилу дотягнув до середніх у числових дисциплінах. Та й ті не надзвичайні оцінки з математики було здобуто завдяки Деркачеві, який на вікендах тренував Джиммі коштом власної підготовки. Не те щоб йому потрібне було додаткове зубріння, він був якимось мутантом, міг лущити дифрівняння навіть уві сні.

— Навіщо ти це робиш? — запитав Джиммі посеред одного з дратливих сеансів. («Ти мусиш глянути на це інакше. Мусиш уловити його красу. Це як шахи. Тут — спробуй це? Бачиш? Бачиш схему? Тепер усе прояснюється». Але Джиммі не бачив, і ніщо не прояснювалося.) — Навіщо ти мені допомагаєш?

— Бо я садист, — відповів Деркач. — Люблю дивитися, як ти мучишся.

— Хай там як, я це ціную, — сказав Джиммі. Цінував це з кількох причин, найбільше тому, що заняття Деркача з ним були загальновідомими й що батько Джиммі не мав підстав чіплятися.

Якби Джиммі навчався в школі одного з Модулів або ще краще — в одному з тих смітників, які й досі називалися «загальноосвітньою системою», виблискував би там, як діамант у канаві. Але школи Комплексів заповнювали учні з блискучими генами, він же не успадкував жодного такого від своїх батьків, засратих геніїв, тож його таланти блідли на тлі інших. Не дістав жодних додаткових балів за те, що був кумедним. Зрештою, не був уже таким кумедним, утратив прихильність загалу аудиторії.

Після принизливого очікування, коли наймізковитіших розхапали найкращі ОсвіКомплекси, а роздруківки середняків гортали й переглядали, розливаючи на них каву й ненавмисне впускаючи їх на підлогу, Джиммі врешті звалив до Академії Марти Ґрем, та й то після довгої сіренької ліцитації⁴⁰. Як підозрював Джиммі, не обійшлося без натиску з боку його батька, який знав ректора Марти Ґрем із давно вже недійсних спільних літніх таборів та, імовірно, міг чимось його шантажувати. Педофілія, причетність до фармацевтичного чорного ринку. Так принаймні підозрював Джиммі, зауваживши очевидне небажання та надмірну силу, з якою йому потисли руку.

— Вітаємо в Марті Ґрем, синку, — сказав ректор із фальшивою усмішкою, наче продавець вітамінних добавок.

«Коли я перестану бути синком?» — подумав Джиммі. Ще ні. О, ще ні.

— Молодець, Джиммі! — сказав пізніше батько на святкуванні в саду, ляснувши його по плечі. Мав пляму від шоколадної сої на ідіотській краватці, розмальованій крилатими свинями. «Тільки не обіймай мене», — подумки благав Джиммі.

— Любенький, ми так тобою пишаємось, — виголосила Рамона, одягнена, як абажур у борделі, у сукню з низьким декольте й рожевими оборками. Джиммі бачив колись щось схоже на «ГарячійМалечі», тільки таке носила восьмилітня дівчинка. Верхня частина грудей Рамони, підтримувана бра, була густо всіяна веснянками від надлишку сонця. Не те щоб Джиммі надто це зацікавило. Він знав уже будову пристроїв підтримки молочних залоз, крім того, його відштовхувала новоздобута материнська подоба Рамони. Попри ін’єкції колагену, мала невеликі зморщечки обабіч рота; як вона любила наголошувати, її біологічний годинник цокав. Уже невдовзі їй знадобляться Бютексні Процедури від «НооШкіри» — Зморшки Зникнуть Назавжди, Співробітникам за Півціни — плюс, скажімо, через п’ять років Повне Занурення у Фонтан Молодості, що здирає весь епідерміс. Вона поцілувала його біля основи носа, залишаючи мазок світло-вишневої помади; він відчував цей слід на своїй щоці, як велосипедне мастило.

Вона мала право казати ми й цілувати його, бо тепер офіційно була його мачухою. Його справжню матір заочно розлучили з батьком через «тривалу відсутність», а невдовзі батько відсвяткував фальшак-весілля, якщо можна вжити це слово. Однаково його справжній матері все це до вомбатової дупи, думав Джиммі. Вона про це не дбала б. Вирушила у власну авантюрну пригоду, подалі від усіх цих скорботних святкувань. Він уже кілька місяців не мав від неї жодної поштової картки, на останній були Комодський Дракон і малайзійська марка, вона спричинила черговий візит КорпБеКошників.

На весіллі Джиммі напився як чіп. Стояв, спершись об стіну й дурнувато усміхаючись, доки щаслива пара розрізала торт, Усі Інгредієнти Справжні, як сповістила Рамона. Усі заквоктали над свіжими яйцями. Тепер Рамона щохвилини планувала дитя, куди успішніше дитя, ніж будь-коли був Джиммі.

— Кого це обходить, кого це обходить, — прошепотів він сам собі. Однаково не хотів мати батька чи бути батьком, мати сина чи бути сином. Хотів бути самим собою, винятковим, створеним власноруч, самодостатнім. Відтепер він збирався позбутися ілюзій, робити все, що забажає, зривати плоди зрілості з дерева життя, надкушувати їх раз чи два, висмоктувати сік і викидати шкірку.

Деркач відвів Джиммі до його кімнати. Увесь цей час Джиммі був пригніченим і насилу совгав ногами.

— Переспи це, — сказав Деркач зі своєю геніальною манерою. — Я зателефоную тобі вранці.

І от тепер Деркач на церемонії закінчення школи, на святкуванні в саду, вирізняється з натовпу, виблискує своїми досягненнями. «Та ні, — виправляється Сніголюд. — Визнай за ним принаймні це. Він ніколи не вихвалявся».

— Поздоровляю, — насилу сказав Джиммі. Йому було легше, бо він єдиний із присутніх давно й добре знав Деркача. Був також дядечко Піт, але він не брав його до уваги. Крім того, тримався подалі від Деркача. Може, зорієнтувався врешті-решт, хто накручує його рахунки за Інтернет. Щодо матері Деркача, то вона померла місяць тому.

То був нещасний випадок чи так запевняли. (Ніхто не хотів промовити слова диверсія, бо це дуже погано для бізнесу.) Вона, мабуть, порізалась у шпиталі, хоча, як казав Деркач, її робота не була пов’язана зі скальпелями, або подряпалася чи, можливо, була необережною та зняла латексні рукавички, а тоді вразливого місця торкнувся якийсь пацієнт-носій. Це було можливо: вона гризла нігті, могла мати те, що називають покривною вхідною точкою. Хай там як, вона підхопила агресивну біоформу, що пережувала її, як сонячна газонокосарка. Як потім сказав один лаборант, це був трансгенетичний стафілокок, змішаний із хитрим геном з родини слизовиків, але, перш ніж це з’ясували й розпочали лікування, що, як сподівалися, мало б бути ефективним, вона вже потрапила до Ізолятора та швидко втрачала форму. Деркач, звісно, не міг із нею побачитися, ніхто не міг, усе виконувала роботехніка, як у процедурах з атомними матеріалами, але міг дивитися на неї крізь спостережне вікно.

— Це вражало, — сказав Деркач Джиммі. — Вона стікала піною.

— Піною?

— Ти посипав колись сіллю слимаків?

Джиммі відповів, що ні.

— Добре. Ну, як коли чистиш зуби.

Деркач казав, що його мати начебто спроможна була промовити йому останні слова крізь мікрофонну систему, але стався цифровий збій, хоча він бачив, як рухаються її губи, не почув, що вона сказала. «Іншими словами, усе як у повсякденному житті», — зауважив Деркач. Додав, що небагато втратив, бо на цьому етапі вона вже не могла до ладу розмовляти.

Джиммі не розумів, як він може бути таким нульовим, таким байдужим, — думка про Деркача, який спостерігає за розпадом власної матері, була жахливою. Сам він ніколи на це не спромігся б. Але, імовірно, це була лише показуха. Так Деркач захищав свій глузд, бо інакше з’їхав би з нього.

«Кавіжанка»

На канікули після закінчення школи Джиммі запросили до Мусоні — ЗдороВайзерської Закритої Відпочинкової Спільноти на західному узбережжі Гудзонової Затоки, куди ЗдороВайзерська верхівка тікала від спеки. Дядечко Піт мав там «гарну місцину», як він її називав. Це було щось на кшталт гібрида мавзолею та притулку на розпусний вікенд: багато кам’яної кладки, гігантське ліжко з масажним вібратором, у кожній ванні біде, хоча складно уявити, щоб дядечко Піт займався там чимось цікавим. Джиммі був майже певен: його запросили, щоб дядечко Піт не залишався сам на сам із Деркачем. Більшість часу дядечко Піт проводив на гольфовому полі, решту — у ванні з гідромасажем, а Джиммі й Деркач могли робити, що їм заманеться.

Вони, імовірно, повернулися б до інтерактивок і спонсорованих державою снафу й порно, щоб розслабитися після випускних іспитів, але цього літа відбувалися ГМО-кавові війни, тож вони стежили за ними. Причиною воєн стали кавові зерна «Кавіжанка», розроблені філією «ЗдороВайзера». Досі окремі кавові зерна на кожному кущі дозрівали в різний час, тому треба було збирати їх у ручний спосіб, переробляти й розсилати малими партіями. Зате кавові кущі «Кавіжанка» розроблено так, щоб усі зерна дозрівали одночасно, каву можна було вирощувати на великих плантаціях та збирати машинами. Це виключило дрібних виробників із кавового бізнесу, прирікши їх самих та їхніх працівників на голод і злидні.

Рух опору був глобальним. Вибухали заворушення, посіви спалювали, кафе «Кавіжанки» нищили, персонал «Кавіжанки» ставав жертвою начинених вибухівкою автомобілів, викрадень, снайперських пострілів, працівників до смерті забивали натовпи; селян натомість вирізувала армія. Або ж армії, різні армії, бо в справу втягнуто було багато країн. Але солдати й мертві селяни всюди були однакові на вигляд, хай де б це було. Наче покриті пилом. Дивовижно, скільки пилу здіймається під час таких подій.

— Цих хлопців треба валити, — сказав Деркач.

— Кого? Селян? Чи тих хлопців, що їх убивають?

— Цих останніх. Не через мертвих селян. Мертві селяни були завжди. Але вони нищать хмарні ліси, щоб садити ті рослини.

— Селяни робили б так само, якби мали такі ж шанси.

— Ясно, та вони не мають таких же шансів.

— Ти підтримуєш одну зі сторін?

— Тут немає жодних сторін як таких.

На це складно було щось відповісти. Джиммі подумав було крикнути «фальшак», але вирішив, що це може не спрацювати. Хай там як, їм це слово вже приїлося.

— Змінімо канали, — сказав він.

Та здавалося, що «Кавіжанка» всюди, хоч як перемикай. Протести й демонстрації, зі сльозогінним газом, стріляниною, побоями гумовими палицями; тоді ще більше протестів, ще більше демонстрацій, ще більше стрілянини, ще більше побоїв. Так тривало день у день. Нічого подібного не було від першого десятиріччя цього століття. Деркач сказав, що так твориться історія.

«Не Пий Смерті!» — проголошували плакати. Профспілка докерів у Австралії, де ще були профспілки, відмовилася розвантажувати «Кавіжанку»; у Сполучених Штатах вибухнуло Бостонське кавування⁴¹. Відбулося показове медійне дійство, нудне, бо обійшлося без насилля, — лише полисілі чолов’яги зі старомодними татуюваннями чи білими плямами на місцях, звідки їх виведено, суворого вигляду жінки з обвислими грудьми й надто повні або надто худорляві ревні члени маргінальних релігійних груп у футболках з усміхненими янголами, що літали між птахами, або Ісусом, який тримав за руку селянина, або написом «Бог — Зелений» спереду. Їх записали, коли вони викидали продукцію «Кавіжанки» в затоку, але жоден ящик не потонув. Отак логотип «Кавіжанки», сила-силенна його копій погойдувалися на екрані. Це могло б стати рекламою.

— Я через це аж пити захотів, — прокоментував Джиммі.

— Лайно замість мізків, — сказав Деркач. — Забули додати камені.

Зазвичай вони стежили за розвитком подій у «Голих Новинах», через Мережу, але задля різноманітності час від часу переглядали новини з цілковито вдягненими ведучими на великому, на всю стіну, плазмовому екрані в оббитій шкірою телекімнаті дядечка Піта. Костюми, сорочки та краватки здавалися Джиммі чудними, особливо ж коли він надовбався. Дивно було також уявляти всі ці поважні говірливі голови без повного параду їхніх модних аксесуарів у «Голих Новинах».

Інколи до них долучався дядечко Піт, повернувшись увечері з гольфового поля. Наливав собі дрінк, а тоді виголошував коментарі.

— Звичайна веремія, — казав він. — Утомляться від цього та й заспокояться. Усі хочуть дешевшої філіжанки кави — з цим неможливо змагатися.

 — Ні, неможливо, — погоджувався Деркач. Дядечко Піт мав у своєму портфелі пакет акцій «Кавіжанки», зовсім не малий пакет.

— От погань, — казав Деркач, переглядаючи капіталовкладення дядечка Піта на своєму комп’ютері.

— Ти міг би їх замінити, — підказував Джиммі. — Продай «Кавіжанку», купи щось таке, що він справді ненавидить. Купи вітрову енергетику. Ні, ще краще, — купи якийсь голяк. Купи йому кілька ф’ючерсів південноамериканської худоби.

 — Ні-і, — відповів Деркач. — Не можу ризикувати з лабіринтом. Він помітить. Довідається, що я заходжу.

Ситуація загострилася після того, як група божевільних фанатиків — противників «Кавіжанки» — підірвала бомбу в Меморіалі Лінкольна, убивши п’ятьох японських школярів, учасників Туру Демократії. «Припиніть Гіппокритсво», — написано було на картці, залишеній на безпечній відстані.

— Жалюгідно, — сказав Джиммі. — Не вміють навіть грамотно писати.

— Зате діють промовисто, — зауважив Деркач.

— Сподіваюся, вони підсмажаться, — промовив дядечко Піт.

Джиммі не відповів, бо саме дивився на блокаду центрального офісу «Кавіжанки» в Меріленді. Там серед галасливого натовпу, стиснувши табличку з написом «“Кавіжанка” — Лайножанка», із зеленою банданою, що закривала ніс і рот, стояла — невже? — його зникла матір. На якусь мить бандана зіслизнула вниз, і Джиммі виразно її побачив: насуплені брови, щирі блакитні очі, рішучі вуста. Любов струснула ним, раптова й болісна, а тоді гнів. Це було як удар: йому перехопило подих. Тоді з’явилися КорпБеКошники, хмара сльозогінного газу, якесь потріскування, схоже на постріли, а коли Джиммі глянув знову, його мати зникла.

— Зупини кадр! — скрикнув він. — Повернися!

Хотів переконатися. Як вона могла зважитися на такий ризик? Якби її піймали, зникла б насправді, цього разу назавжди. Але, кинувши на нього короткий погляд, Деркач перемкнув на інший канал.

«Мені не варто було нічого казати, — подумав Джиммі. — Я не повинен привертати до себе уваги».

Він похолов зі страху. Що, коли дядечко Піт зв’язав би кінці з кінцями й зателефонував би КорпБеКошникам? Вони її вистежать, вони її прикінчать.

Але дядечко Піт, схоже, нічого не помітив. Налив собі чергову порцію скотчу.

— Усю цю юрбу мали б перестріляти зі струмелетів, — сказав він. — Щойно вони розбили камери. Хто взагалі це записував? Інколи питаєш себе, хто керує цим шоу.

— То в чому річ? — запитав Деркач, коли вони залишилися наодинці.

— Ні в чому, — відповів Джиммі.

— Я це записав, — сказав Деркач. — Усі кадри.

— Думаю, краще їх стерти, — промовив Джиммі. Він уже встиг вийти з переляку й перейшов тепер до стадії цілковитого пригнічення. Цієї миті дядечко Піт, напевно, набирає телефонний номер, за кілька годин КорпБеКошники знову його допитуватимуть. Його мати те, його мати се. Йому доведеться просто через це пройти.

— Усе гаразд, — сказав Деркач, що Джиммі зрозумів як «Можеш мені довіритися». Тоді додав: — Спробую відгадати. Тип: Хордові. Підтип: Хребетні. Клас: Ссавці. Ряд: Примати. Рід: Гомо. Вид: сапієнс сапієнс, підвид: твоя мати.

— Відмінно, — мляво буркнув Джиммі.

— Без проблем, — промовив Деркач. — Я теж одразу її упізнав, ці блакитні очі. Або вона, або її клон.

Якщо Деркач її упізнав, хто ще міг це зробити? Без сумніву, усім у «ЗдороВайзері» показали фото: «Ви бачили цю жінку?» Історія його збоченої матері тяглася за Джиммі, як приблудний пес, і, ймовірно, була наполовину відповідальною за його вбогий виступ на Студентському Аукціоні. Він був ненадійним, загрожував безпеці, мав ваду.

— Мій тато був таким самим, — сказав Деркач. — Теж забрався.

— Я думав, що він помер, — здивувався Джиммі. Це й усе, що йому досі вдалося видобути з Деркача: тато помер, крапка, змінюємо тему. Деркач нічого про це не розповідав.

— Я це й мав на увазі. Він звалився з естакади в плебурбі. Була година пік, доки до нього дісталися, він уже перетворився на корм для котів.

— Він стрибнув униз? — запитав Джиммі. Деркач, здавалося, не надто цим переймався, тож він вирішив, що можна запитати.

— Такою була загальна думка, — відповів Деркач. — Він був провідним дослідником у «ЗдороВайзер-Захід», тож поховали його справді на славу. Напрочуд тактовно. Ніхто не промовив слова «самогубство». Казали: «Нещасний випадок із твоїм батьком».

— Мені шкода, — промовив Джиммі.

— Дядечко Піт постійно у нас товкся. Мама казала, що він справді нас підтримував. — Деркач вимовив це «підтримував» як цитату. — Казала, що він не тільки татів начальник і найліпший друг, а справді добрий друг сім’ї, хоча раніше я його й не бачив. Він хотів, щоб усе для нас вирішилося, казав, що клопотався про це. Весь час намагався душевно порозмовляти зі мною — розповідав, що в мого батька були проблеми.

— Тобто що твій тато був психічним, — здогадався Джиммі. Деркач глянув на нього трохи розкосими зеленими очима.

— Так. Але він таким не був. Останнім часом був стривоженим, але проблем не мав. Він ні про що таке не думав. Про жодні стрибки. Я знав би.

— Гадаєш, він міг упасти?

— Упасти?

— З естакади. — Джиммі хотілося запитати, що він узагалі робив на естакаді плебурба, але мить була невдалою. — Там була огорожа?

— Він був трохи нескоординованим, — промовив Деркач, дивно всміхаючись. — Не завжди дивився, куди йде. Літав у хмарах. Вірив, що здійснить свій внесок у поліпшення людської долі.

— Ви з ним ладнали?

Деркач помовчав.

— Він навчив мене грати в шахи. Перед тим, як це сталося.

— Ну, звісно, не після, — сказав Джиммі, намагаючись якось усе роз’яснити, бо починав уже жаліти Деркача, і це йому не подобалося.

«Як я міг це пропустити? — думає Сніголюд. — Те, що він мені сказав. Як я міг бути таким дурнем?»

Ні, не дурнем. Не може описати, яким він був. Не те щоб непозначеним — події його позначили, він мав свої шрами, свої емоції. Можливо, нетямущим. Несформованим, нерозвиненим.

Але було в цій нетямущості щось навмисне. Ні, це неточно: структуроване. Він виріс в обгородженому просторі, а потім теж таким став. Відгородився від зовнішнього світу.

Прикладна Риторика

Наприкінці канікул Деркач поїхав до Вотсона-Кріка, а Джиммі — до Марти Ґрем. На станції швидкісних потягів потисли один одному руки.

— Побачимося, — сказав Джиммі.

— Спишемося електронною поштою, — відповів Деркач. Тоді, помітивши пригніченість Джиммі, додав: — Давай, ти ж молодець, це знамените місце.

— Було знаменитим, — промовив Джиммі.

— Усе не так погано.

Але цього разу Деркач помилився. Академія Марти Ґрем розпадалася на шматки. Як помітив Джиммі, коли потяг під’їжджав, її оточували найубогіші плебурби: покинуті склади, спалені будинки, порожні паркінги. Де-не-де стояли сараї та халупи, зліплені з усіляких відходів: бляшаних листів, фанерних плит, а замешкували їх, без сумніву, сквотери. Як ці люди існували? Джиммі гадки не мав. А все-таки були, по той бік колючого дроту. Деякі з них показували потягу піднятий середній палець і щось вигукували, але крізь куленепробивне скло нічого не було чути.

Охорона при воротах Марти Ґрем була сміховинною. Вартові сонні, стіни, обмальовані збляклими графіті, не стримали б і одноногого гнома. Бетонні будівлі всередині — жалюгідна імітація Більбао⁴², газони покривав шар болота, засохлого або рідкого, залежно від пори року. Не було жодних відпочинкових об’єктів, крім плавального басейну, що мав вигляд і пахнув, як гігантська бляшанка з-під сардин. Кондиціонери в гуртожитках простоювали не менше, ніж працювали, електроживлення час від часу вимикали, страви в їдальні мали бежевий колір і нагадували лайно єнунса. У спальнях водилися членистоногі, різних родів і видів, але половину з них становили таргани. Джиммі вирішив, що це депресивне місце; так, схоже, уважали всі, чия нейронна система перевершувала тюльпан. Але саме це вділило йому життя, як промовив тато під час незручного прощання, тож тепер Джиммі має розіграти це найкраще, як може.

«Твоя правда, татусю, — подумав Джиммі. — Я завжди знав, що можу покладатися на твої дійсно глибокодумні поради».

Академію Марти Ґрем названо на честь якоїсь давньої кровожерної богині танцю з двадцятого століття, що свого часу привертала загальну увагу й багато кого скосила. Перед адміністративною будівлею стояла макабрична статуя, що, як запевняла бронзова табличка, зображала її в ролі Юдіф, яка стинала голову суб’єктові в історичному костюмі на ім’я Олоферн⁴³. На загальну думку студентів, це було ретрофеміністичне лайно. Час від часу статуї декорували цицьки або ж клеїли сталеву вату їй на лобок — Джиммі теж був співучасником цього наклеювання, — адміністрація ж перебувала в такому коматозному стані, що ці оздоби часто красувалися місяцями, перш ніж керівництво їх зауважувало. Батьки студентів протестували проти статуї, заявляючи, що вона надто агресивна, надто кривава, ля-ля-ля, але тут студенти ставали на її захист. «Стара Марта — наш талісман, — казали вони, — ця гримаса, ця просякла кров’ю голова. Руки геть від Марти. Дайте їй спокій».

Академію заснувала в останню третину двадцятого століття група вже покійних багатих лібералів, сердег-доброподателів зі Старого Нью-Йорка як Гуманітарно-Мистецький Коледж з особливим наголосом на виконавські види мистецтва: акторство, спів, танці тощо. У вісімдесятих роках двадцятого століття додано кінотворчість, а пізніше відеомистецтво. Усе це й досі вивчали в академії, тут усе ще ставили п’єси, тут Джиммі побачив справжнього «Макбета» і вирішив, що Анна К. на своєму сайті для вуаєристів була значно переконливішою леді Макбет, сидячи на унітазі.

Студенти відділень співу й танцю досі співали й танцювали, хоча з цих занять уже випарувалася енергія, групи були невеликими. Живі виступи дуже постраждали внаслідок страху перед терактами на початку двадцять першого століття. За тих десятиліть ніхто не хотів стати часткою численної групи на публічній події в темному, оточеному стінами просторі, де легко було завдати удару. Принаймні ніхто відомий, із певним статусом. Тому театральні спектаклі звелися до версій «Співаємо разом», помідорних боїв чи змагань мокрих футболок. І хоча різні давніші форми ще існували — телевізійний сітком, рок-кліпи, та їхня аудиторія була старою, а керувалася вона переважно ностальгією.

Тож багато з того, що діялося в Марті Ґрем, нагадувало вивчення латини чи палітурного мистецтва: на свій лад приємне заняття, яке спонукає до роздумів, але вже далеке від центру уваги, хоча ректор академії час від часу доводив їх до позіхання, промовляючи про життєво важливі форми мистецтва, їхню нездоланну силу, їхнє постійне місце у великому оббитому червоним оксамитом амфітеатрі живого людського серця.

Щодо кінотворчості чи відеомистецтва, то кому вони були потрібні? З комп’ютером кожен міг поєднати між собою все, що забажає, чи змінити цифровими технологіями старий матеріал, чи створити нову анімацію. Можна завантажити стандартну основу й додати довільні обличчя і тіла. Джиммі сам скомпілював оголене «Гордість та упередження», оголене «До маяка», скомпілював просто для сміху, а ще на другому році ВізАрту в «ЗдороВайзері» зробив «Мальтійського сокола» в костюмах Кейт Ґрінвей⁴⁴ із глибиною та тінями, стилізованими під Рембрандта. Вийшло справді добре. Темна тональність, чудова світлотінь.

Через таке стирання — ерозію колишньої інтелектуальної території — Марта Ґрем небагато могла запропонувати. Коли початкові фундатори вимерли, а ентузіазм доброподателів мистецтву підупав і їхні пожертви почали скеровуватися в приземленіші регіони, важливішими стали інші програмні дисципліни. Їх називали Сучасними дисциплінами. Наприклад, Динаміка вебігор, на цьому ще можна було зробити гроші. Або Образна Презентація, записана в навчальному плані як підрозділ Живопису та Пластики. Диплом із ЖивоПла, як його називали студенти, давав змогу займатися рекламою, будь певен.

Або ж Проблематика. Проблематика була для словесних людей, тому Джиммі взяв саме її. Студенти прозвали цю дисципліну «Обертайся й Посміхайся». Як усе в Марті Ґрем, її мета була утилітарною. «Наші Випускники Мають Практичні Вміння», — проголошував лозунг під оригінальним латинським «Ars Longa Vita Brevis»⁴⁵.

Джиммі мав небагато ілюзій. Знав, яке саме поле діяльності відкриється перед ним, коли він вийде з другого кінця Проблематики зі своїм сміхотворним дипломом. У найліпшому разі декорування вітрин, оздоблювання холодного твердого числового реального світу пухнастою 2D-багатослівністю. Залежно від того, як він упорається на навчальних курсах Проблематики, а це були Прикладна Логіка, Прикладна Риторика, Медична Етика й Термінологія, Прикладна Семантика, Релятивістика та Просунута Дехарактеризація, Порівняльна Культурна Психологія та інші, або дістане добре оплачувану роботу з оздоблювання вітрин у великій Корпорації, або ж працюватиме задешево у якихось маргіналів. Перспектива майбутнього життя тяглася перед ним як вердикт — не судовий вердикт, а довгий велеречивий вердикт із силою-силенною непотрібних підрядних клаузул, невдовзі він набув звички повторювати цей жарт під час щасливих донжуанських годин пікапу в місцевих кампус-барах і пабах. Не міг сказати, що радісно чекає такої решти-свого-життя.

Усе-таки він укопався в Марту Ґрем, як в окоп, пригнувся і так там і зостався. Приміщення гуртожитку — посередині повна мокриць ванна, обабіч неї дві тісні кімнати — він ділив із веганкою-фундаменталісткою на ім’я Берніс, яка мала довге та пряме, як дріт, волосся, скріплене позаду дерев’яною шпилькою у формі тукана, і носила одну за одною футболки з логотипами Божих Садівників. З огляду на її нехіть до хімічних засобів, зокрема дезодорантів, ці футболки тхнули навіть тоді, коли були свіжовипраними.

Берніс дала зрозуміти, що не схвалює його м’ясожерної поведінки, викравши в нього шкіряні сандалі та спаливши їх на травнику. Коли він запротестував, що це була не справжня шкіра, відповіла, що вони прикидалися шкіряними, тож заслужили такої долі. Після того, як він запросив до своєї кімнати кількох дівчат, — Берніс це не стосувалося, і вони поводилися доволі тихо, якщо не брати до уваги викликаного речовинами хихотіння й численних зрозумілих стогонів, — продемонструвала свої погляди на секс за взаємною згодою, спаливши труси Джиммі.

Він поскаржився на неї в Студентську Службу, і після кількох спроб — Студентська Служба в Марті Ґрем була напрочуд дратівливою, а складалася з відставних акторів телесеріалів, які не могли вибачити світові втрати своєї незначної популярності, — Джиммі отримав для себе однокімнатне приміщення. («Спершу мої сандалі, потім спідня білизна. Наступним буду я. Ця жінка — піроманіячка, дозвольте мені сформулювати інакше: у неї серйозні проблеми зі зв’язком із дійсністю. Вам потрібні конкретні докази цього підспіднього автодафе? Гляньте в цей конвертик. Якщо наступного разу знайдете мене в урні у вигляді попелу й кількох зубів, хочете бути відповідальними за це? Гей, я студент, а ви служба. У вас це на бланку написано, бачите? Я надіслав про це електронного листа ректорові».)

(Звісно, насправді він нічого такого не сказав. Мав достатньо розуму, щоб цього не робити. Усміхався, представляв себе як розсудливу людину, намагався викликати співчуття.)

Після того, як отримав нову кімнату, стало трохи ліпше. Міг принаймні без перешкод вести товариське життя. Він виявив, що випромінює різновид меланхолії, привабливий для жінок певного типу, напівмисткинь, навчених болем, яких у Марті Ґрем був показний запас. Великодушні, дбайливі ідеалістичні жінки, як думає про них тепер Сніголюд. Мали власні шрами, зцілювали їх. Спершу Джиммі кидався їм на допомогу: у нього добре серце, казали вони, він наскрізь лицар. Витягав із них їхні історії страждань, пропонував себе як припарку. Але невдовзі процес повертався у зворотному напрямку, і Джиммі перемикався з бинтувальника на бинтованого. Жінки починали розуміти, наскільки зламаний він сам, прагнули допомогти йому здобути життєву перспективу й дістатися позитивних аспектів його власної духовності. Вони розглядали його як творчий проєкт: на вході — Джиммі в його теперішній похмурій подобі, на виході — щасливий Джиммі.

Джиммі дозволяв їм працювати над ним. Завдяки цьому веселішали, почувалися потрібними. Зворушувало, до чого вони спроможні дійти. Це робить його щасливим? А це? Що скажеш на це? Проте він дбав, щоб не втрачати назавжди своєї меланхолії. Якби це зробив, вони очікували б якоїсь винагороди чи принаймні результату; зажадали б наступного кроку, а тоді зобов’язань. Але чому він мав би бути настільки дурним, щоб зректися свого сірого дощового чару — присмеркової суті, туманного ореолу, що притягував їх насамперед?

— Я безнадійний випадок, — казав він їм. — Я емоційний дислектик.

Ще казав, що вони прекрасні, що вони його хвилюють. Це навіть було правдою, без обману, він завжди так думав. Казав також, що всі значні інвестиції в нього з їхнього боку підуть намарно, він емоційне сміттєзвалище, вони повинні просто тішитися тим, що є тут і тепер.

Раніше чи пізніше вони починали нарікати, що він уникає серйозного ставлення до справ. Це після того, як самі казали йому, що мусить веселіше дивитися на світ. Коли їхня енергія врешті-решт вичерпувалась і починався плач, він казав їм, що кохає їх. Дбав, щоб промовити це безнадійним голосом: його кохання — духовна отрута, воно потягло б їх у похмуру прірву, у якій ув’язнений він сам, і тому, що він так їх кохав, хотів би відвернути їх від лихої дороги, себто від його загубленого життя. На цьому етапі дехто прозрівав — «Подорослішай, Джиммі!» — але загалом усе працювало.

Він завжди сумував, коли вони його залишали. Йому не подобалося, коли вони лютували через нього, його дратував гнів кожної жінки, але коли з ним їм уривався терпець, то знав, що все закінчилося. Ненавидів почуття покинутості, хоча й сам підлаштовував такий перебіг обставин. Але невдовзі з’являлася інша жінка зі слабкостями, що інтригували. Це був час простого достатку.

Але він не брехав, не завжди брехав. Справді кохав цих жінок, по-своєму. Справді хотів зробити так, щоб вони почувалися краще. Просто в нього була короткотривала увага.

— Ти падлюка, — уголос каже Сніголюд. Добре слово падлюка — із золотих старих часів.

Вони, вочевидь, знали про його скандальну матір, ці жінки. Погані звістки швидко розходяться, і до них завжди охоче дослухаються. Сніголюдові соромно згадати, як він використовував цю історію, — тут указівка, там вагання. Невдовзі жінки його потішали, а він підставляв боки їхньому співчуттю, просякав ним, масажувався ним. Це було для нього як сеанс у спа-салоні.

До того часу його мати вже здобула статус міфічної істоти, когось трансцендентного, понадлюдського, з темними крилами, палючими очима Правосуддя та мечем. Діставшись місця, де вона викрала Вбивцю, його єнунса, він завжди міг витиснути одну-дві сльози, не в себе, а в слухачів.

«І що ти зробив?» (Очі широко розплющені, рука торкається його плеча, співчутливий погляд.)

«О, ти знаєш». (Стенути плечима, відвести погляд, змінити тему.)

Не все це було грою.

Лише Орикс не вражала його грізна оперена мати. «Отож, Джиммі, твоя мати пішла кудись деінде? Шкода. Можливо, мала для цього поважні причини. Ти про це не думав?» Орикс ніколи не бідкалася ні над ним, ні над собою. Не була нечутливою, навпаки. Але не хотіла відчувати те, що він хотів, щоб вона відчувала. Чи тут і ховався гачок — він ніколи не міг дістати від неї того, що інші так вільно йому віддавали. У цьому й полягала її таємниця?

Університет Асперґера

Деркач і Джиммі підтримували зв’язок через електронну пошту. Джиммі нарікав на Марту Ґрем, як сам сподівався, жартівливо, уживаючи незвичайні та зневажливі епітети в бік викладачів і колег. Описав дієту, що складалася з відходів, ботулізму й сальмонельозу, вислав списки всіляких багатоногих створінь, знайдених у своїй кімнаті, оплакував погану якість призначених для поліпшення настрою речовин, які продавалися в похмурому студентському торговельному центрі. Заради самозахисту приховав тонкощі свого сексуального життя, крім того, що сам уважав мінімальними вказівками («Можливо, ці дівчатка не долічать до десяти, але кому потрібні обчислення в ліжку? Доки думають, що це десять, ха-ха, жарт :)»).

Не міг утриматися від того, щоб трішки не похвалитися, бо із тих вказівок, які він мав досі, здавалося, що це єдине поле діяльності, де він обігнав Деркача. У «ЗдороВайзері» Деркач не був, як то кажуть, сексуально активним. Дівчата його лякалися. Щоправда, привабив двійко дивачок, які вважали, що він може ходити по воді, тягалися за ним слідом, надсилали йому дурні пристрасні електронні листи й погрожували розтяти собі вени. Можливо, він час від часу з ними спав, але ніколи не сходив з лінії. На його думку, закоханість, хоча й змінювала хімію тіла, а отже, була реальною, усе ж належала до викликаних гормонами ілюзій. Крім того, була принизливою, бо заганяла в невигідне становище, даючи об’єктові кохання надмірну владу. Якщо ж ідеться про секс як такий, то йому бракує і виклику, і новизни, та й загалом він був глибоко недосконалим розв’язком проблеми передавання генів між поколіннями.

Дівчата з колекції Джиммі вважали Деркача моторошним, і то більше, ніж злегка, завдяки цьому Джиммі почувався ліпше, стаючи на його захист. «З ним усе гаразд, просто він з іншої планети», — казав він зазвичай.

Але як довідатися про теперішні обставини Деркача? Той небагато розповідав про себе самого. Мав він сусіда по кімнаті, дівчину? Ніколи про це не згадував, але це нічого не означало. Його електронні листи описували лабораторії Інституту: просто несамовиті, справжня печера Аладдіна, скарбниця всіляких ґаджетів для біологічних досліджень, — і що ще? Що ще розповідав Деркач у своїх стислих вступних повідомленнях з Інституту Вотсона-Кріка? Сніголюд не міг згадати.

Хоча тепер вони грали в довгі шахи, два ходи за день. Джиммі вже краще грав у шахи; це легше було робити без відволікань через присутність Деркача і його манеру барабанити пальцями та щось наспівувати собі під носом так, наче він бачив на тридцять ходів наперед і чекав, коли черепашачий розум Джиммі доповзе до тури, якою треба пожертвувати. До того ж Джиммі міг у перервах між ходами заглядати до різних мережевих програм, знайомлячись із гросмейстерами та знаменитими іграми давнини. Деркач, звісно, міг чинити так само.

За п’ять-шість місяців Деркач трохи розслабився. Писав, що мусить працювати більше, ніж у ЗдороВайзерській школі, бо тут і конкуренція була значно більшою. Вотсон-Крік серед студентів був відомий як Університет Асперґера, з огляду на високу частку геніальних диваків, які проходили, прострибували та пробігали його коридорами. Із генетичного погляду напіваутисти: вузько спрямоване тунельне мислення, значною мірою брак соціальних умінь — не те що у твоїх модників, але, на щастя для всіх, висока терпимість до трохи девіантної публічної поведінки.

«Більше, ніж у “ЗдороВайзері”?» — питав Джиммі.

«Проти цього місця “ЗдороВайзер” — плебурб, — відповідав Деркач. — Його заповнювали НТ».

«НТ?»

«Нейротипові».

«Тобто?»

«Без геніальних генів».

«Гаразд, а ти нейротиповий?» — запитав Джиммі наступного тижня, маючи певний час, щоб усе це обміркувати, а також понепокоїтися, чи сам він нейротиповий, а якщо так, то чи погано це з погляду теперішньої гештальт-системи Деркача. Підозрював, що і те й інше.

Але Деркач не відповів. Завжди так чинив: коли не хотів відповідати на якесь запитання, поводився так, наче його й не було.

«Мусиш приїхати й подивитися на цей звіринець, — написав він Джиммі наприкінці жовтня другого року їхнього студентства. — Здобудеш цінний життєвий досвід. Я представлю тебе як свого нудного нормального кузена. Приїзди на Свято Подяки».

Альтернативою для Джиммі була індичка з двома індиками його батьківської одиниці, ха-ха, жарт, — відповів Джиммі, а він не має на це охоти, тож із приємністю прийме його пропозицію. Сказав собі, що він добрий приятель і робить Деркачеві ласку, бо кого сам Деркач відвідував би під час канікул, окрім нудного старого австралопітека, несправжнього-дядечка-Піта? Хоча заразом виявив, що йому бракує Деркача. Не бачив його понад рік. Міркував, чи той змінився.

Джиммі мав кілька термінових курсових робіт, які мусив завершити до канікул. Міг, звісно, купити їх у Мережі, бо адміністрація Марти Ґрем украй недбало стежила за оцінками, плагіат розглядали як кустарний бізнес, але зайняв у цій справі певну позицію. Свої роботи писав сам; хоча це й видавалося ексцентричним, проте вражало жінок академії. Їм подобалася крихта оригінальності, ризику й інтелектуальної дисципліни.

З подібних причин він годинами сидів у похмурих бібліотечних сховищах, шукаючи там таємного знання. Кращі бібліотеки в закладах із більшими грошима давно вже спалили справжні книжки, зберігаючи все на CD-ROM, але Марта Ґрем, як і в усьому іншому, пленталась у хвості. Із фільтром-маскою на носі, щоб захиститися від плісняви, Джиммі пасся між полицями зі струхлявілими книжками, беручи навмання ту чи іншу.

Почасти його гнала впертість, навіть образа. Система включила його до числа забракованих, а те, що він вивчав, вважалося, звичайно, на рівні прийняття рішень, на рівні справжньої влади — архаїчним гаянням часу. Що ж, він трактуватиме це зайве як мету саму по собі. Буде його майстром, захисником і зберігачем. Хто сказав, що все мистецтво цілковито неутилітарне? Джиммі не міг цього згадати, але браво йому, хай хто б це був. Що застарілішою була книжка, то охочіше Джиммі додавав її до своєї внутрішньої колекції.

Також він складав списки старих слів — слів точних і багатозначних, що не мали більше змістовного використання в теперішньому світі, або терперішньому світі, як інколи навмисне писав Джиммі у своїх курсових (помилка друку, зауважували професори, щоб показати, які вони пильні). Він вивчав напам’ять ці стародавні мовні звороти, а потім знічев’я вкидав у розмову: стельмах, магнетит, тяжколиций, адамант. Мав дивне відчуття щодо цих слів, наче вони були покинутими в лісі дітьми, а він мусив їх урятувати.

Одна з його курсових робіт — із курсу Прикладної Риторики — називалася «Порадники із саморозвитку ХХ століття: експлуатування надії та страху» і дала йому чудовий матеріал для використання в студентських пабах. Цитував фрагменти то звідти, то звідти: «Сподобайся собі самому», «Дванадцять кроків асистованого самогубства», «Як здобувати друзів і впливати на людей», «Плаский живіт за п’ять тижнів», «Можеш мати все», «Домашні прийоми без служниці», «Як упоратися з трауром, порадник для початківців», — а його оточення реготало до сліз.

Отож тепер він знову мав власне оточення: наново відкрив цю приємність. «О, Джиммі, покажи “Косметичну хірургію для всіх”! Покажи “Дістанься своєї внутрішньої дитини”! Покажи “Вічну жіночність”! Покажи “Вирощування нутрій для розваги та прибутку”! Покажи “Посібник із побачень та сексу”!» А Джиммі, завжди готовий до співів і танців, виконував побажання. Інколи вигадував книжки, яких не існувало, — «Лікування дивертикуліту заклинаннями й молитвами», — і ніхто не помітив обману.

Пізніше він переписав цю курсову як дипломну роботу. Мав найвищий бал.

Між Мартою Ґрем і Вотсон-Кріком було швидкісне залізничне сполучення лише з однією пересадкою. Більшу частину тригодинної подорожі Джиммі провів, дивлячись у вікно на плебурби, якими вони проїжджали. Ряди обшарпаних будівель; багатоквартирні будинки з крихітними балкончиками, де сушилося прання; фабрики, з коминів яких валував дим; гравійні кар’єри. Величезна купа сміття біля, як він припускав, сміттєспалювального заводу. Торговельні центри як у «ЗдороВайзері», тільки на паркінгах автомашини, а не електрокари. Освітлені неоновими вогнями бари й заклади з дівчатками, ще щось, схоже на кінотеатр з історичної давнини. Глянув на кілька трейлерних парків і задумався, як це — жити в одному з них: від самої думки про це голова пішла обертом, наче він уявив собі пустелю чи море. Усе в плебурбах здавалося таким необгородженим, ніздрюватим, незахищеним, відкритим. Кинутим на волю випадку.

У Комплексах були переконані, що в плебурбах не відбувається нічого цікавого, крім купівлі-продажу: тут не було розумового життя. Купівля-продаж, а ще значна злочинність; але Джиммі все це, що по той бік захисних бар’єрів, хвилювало, усе здавалося цікавим. А ще небезпечним. Він не вмів би тут залагодити справи, не знав би, як поводитися. Навіть не знав би, як підчепити дівчину. Тут його швидко поставили б догори дриґом і витрусили б усе з голови. Реготали б із нього. З’їли б із кісточками.

Служба безпеки у Вотсон-Кріку була на висоті, не те що недоладний фарс у Марті Ґрем: видно, боялися, що прокрадеться якийсь фанатик і висадить у повітря найкращі уми покоління, завдавши таким чином нищівного удару тій чи іншій науці. Інститут охороняли десятки КорпБеКошників зі струмелетами й гумовими палицями, носили розрізняльні знаки Вотсона-Кріка, проте легко було здогадатися, хто вони насправді. Узяли відбиток райдужної оболонки Джиммі та пробили її по базі, а тоді двоє суворих важковаговиків відвели його вбік, щоб допитати. Він одразу здогадався, у чому річ.

— Ти бачився останнім часом зі своєю матір’ю?

— Ні, — чесно відповів він.

— Мав від неї якусь звістку? Телефонний виклик, поштову картку?

Отже, вони далі стежили за його звичайною поштою. Усі його поштові картки неодмінно зберігалися на їхніх комп’ютерах; а ще місце його теперішнього перебування, тому вони й не питали, звідки він приїхав.

 — Більше не мав, — відповів він. Його під’єднали до монітора нейронних імпульсів, тож знали, що він не бреше; мусили, однак, помітити, що запитання його схвилювало. На язику йому крутилася відповідь: «А коли б і мав, так я тобі й сказав би, мавпо ти». Але був уже настільки дорослим, щоб зрозуміти: нічого доброго з цього не буде, і він, імовірно, приземлиться в найближчому ж поїзді назад до Марти Ґрем, а то й гірше.

— Знаєш, чим вона займається? Із ким спілкується?

Джиммі не знав, але підозрював, що вони й самі мають про це якийсь здогад. Не згадали, однак, про демонстрацію проти «Кавіжанки» в Меріленді, тож, може, не були настільки поінформованими, як він боявся.

— Чого ти тут, синку? — Уже занудьгували. Важлива частина завершилася.

 — Приїхав на гостину до старого друга на Свято Подяки, — відповів Джиммі. — Друг зі ЗдороВайзерської школи. Він тутешній студент. Мене запрошено.

Назвав прізвище й авторизований номер запрошення, яке йому надіслав Деркач.

— Студент якого відділення? Що він вивчає?

— Трансгенетику, — відповів їм Джиммі.

Відкрили файл, щоб перевірити, і насупилися, — схоже, це викликало в них певне враження. Тоді ще й зателефонували по мобільному, наче не цілком йому повірили. «Як же такий смерд може відвідувати аристократа?» — таке запитання читалося в їхній поведінці. Але нарешті його впустили, і з’явився Деркач у своєму темному безликому вбранні. На вигляд був старшим і худішим, а ще наче розумнішим, ніж досі. Сперся об вхідний бар’єр, усміхнувся.

— Привіт, корковий горіху, — сказав Деркач, і ностальгія пронизала Джиммі, як раптовий голод. Настільки втішився, побачивши Деркача, що ледь не заплакав.

Вовкопси

Проти Марти Ґрем Вотсон-Крік був палацом. При вході стояла бронзова статуя талісмана Інституту — павза / ковук — один із перших вдалих сплайсів, виконаних у Монреалі на межі століть, коза, схрещена з павуком. Метою цього схрещення було витворювання в молоці високостійких волокон павучого шовку. Тепер головним їхнім застосовуванням були куленепробивні жилети. Це засвідчував «КорпБеКорп».

Розлогу територію всередині стін безпеки чудово розплановано: за словами Деркача, це була робота факультету ТрансШафту. Студенти Ботанічного Трансгену (Орнаментальне відділення) створили цілу низку волого-і-посухостійких тропічних гібридів, із квітами чи листям найдивніших барв: палючого відтінку жовтого хрому, яскраво-червоного полум’я, фосфорної блакиті й неонового фіолету. Вулички, на відміну від потрісканих цементних доріжок у Марті Ґрем, були гладенькими й широкими. Студенти й викладачі їздили ними на своїх електрокарах.

Де-не-де височіли штучні скелі, сконструйовані з комбінації перероблених пластикових пляшок і рослинного матеріалу, який забезпечували гігантські деревовидні кактуси. Густо розкидано літопси — живі камені з родини аїзових. Як розповів Деркач, це був запатентований процес, його вперше розроблено в Інституті Вотсона-Кріка, а тепер він давав приємний і постійний прибуток. Штучні скелі на вигляд нічим не відрізнялися від справжніх, але важили менше. І це ще не все: у вологий період вони поглинали воду, а в сухий — вивільняли її, отже, працювали як природні газонні регулятори. Бренд називався «скелелятор». От тільки не варто наближатися до них під час особливо сильних злив, бо інколи вони вибухали.

Але більшість багів уже усунуто, розповідав Деркач, а нові різновиди з’являються щомісяця. Команда студентів обмірковувала певну модель, звану моделлю Мойсея, для надійного зберігання свіжої питної води в кризові періоди. Пропонований девіз — «Просто вдар посохом».

— А як це працює? — запитав Джиммі, намагаючись не показати голосом, як його це вразило.

— Звідки мені знати, — відповів Деркач. — Я не студент НеоГеології.

— Ну а ці метелики — вони нові? — поцікавився Джиммі за мить. Ті, на яких він дивився, мали крила завбільшки з млинець, були напрочуд рожевими та кружляли довкола одного з фіолетових кущів.

— Маєш на увазі, з’явилися вони в природі чи були створені людськими руками? Іншими словами, справжні вони чи штучні?

— М-м, — відповів Джиммі. Йому не хотілося дискутувати з Деркачем на тему «що таке дійсність», навіть якщо йшлося про речі.

— От коли люди фарбують волосся чи вставляють зуби? Або як жінки збільшують собі цицьки?

— Ну?

— Коли це вже сталося, то вони мають такий вигляд насправді. Процес більше не важливий.

— Штучні цицьки в жодному разі не такі на вигляд, як справжні, — промовив Джиммі. Він уважав, що дещо про це знає.

— Якщо ти можеш сказати, що вони штучні, — відповів Деркач, — то це була погана робота. Ці метелики літають, паруються, відкладають яйця, з яких виходить гусінь.

— М-м, — знову мовив Джиммі.

Деркач не мав сусіда по кімнаті. Мав натомість окреме помешкання, оздоблене натуральним деревом, з автоматичними жалюзі й кондиціонером, що справді працював. Воно складалося з великої спальні, ванної кімнати з душовою кабінкою і подаванням пари, вітальні, вона ж їдальня з розкладним диваном, — Деркач сказав, що там Джиммі й стане табором, — та студії з убудованою звуковою системою й усім набором компо-ґаджетів. Існувала також служба прибирання, яка час від часу забирала прання й доставляла його назад. (Джиммі знітила ця звістка, бо в Марті Ґрем він прав сам, користуючись машинами, що гуркотіли та хрипіли, сушарки натомість підсмажували вбрання. Туди треба було вкладати пластикові жетони, бо коли розплачувалися монетами, то хтось регулярно їх крав.)

Ще Деркач мав веселеньку кухоньку.

— Не те щоб я часто користувався мікрохвильовкою, — казав він. — Хіба що перекусити. Ми переважно харчуємося в наших їдальнях. У кожного факультету своя.

— І як їжа? — запитав Джиммі. Він дедалі сильніше почувався троглодитом. Мешкає в печері, змагається з комахами-паразитами, обгризає кості.

— Їжа як їжа, — байдуже відповів Деркач.

Першого дня вони влаштували тур по частині чудес Вотсон-Кріка. Деркач цікавився всім — усіма розроблюваними проєктами. Постійно повторював: «Хвиля майбутнього», що втретє вже дратувало.

Насамперед пішли до Ботанічного Декору, де група з п’яти старшокурсників розробляла Розумні Шпалери, що змінювали колір стін кімнати залежно від настрою її мешканця. Як розповіли Джиммі розробники, шпалери містили модифікований різновид водоростей, чутливих до енергії ефекту Кірліана, а також живильний субстрат для цих водоростей, але все ще ставалися певні глюки. Шпалери недовго функціонували за умов підвищеної вологості, бо з’їдали всі живильні речовини, а тоді робилися сірими; також не вміли розрізняти слиняву хтивість і вбивчий шал, тож ставали еротично-рожевими, коли насправді потрібна була похмуро-червона, аж зеленава барва, щоб жилки в очах порозривалися.

Та ж команда працювала над лінією купальних рушників, що мали поводитися так само, але ще далеко було до розв’язку фундаментальних проблем морського життя: намокнувши, водорості пучнявіли й починали рости, а тестувальникам досі не подобалося, як змінювалися за ніч їхні рушники, — надималися, наче прямокутний зефір, і повзали по підлозі ванни.

— Хвиля майбутнього, — сказав Деркач.

Тоді подалися до НеоАгрокультур. Самі студенти називали це відділення «АгроКутюр». Перш ніж зайти досередини, мусили надягти біокости, вишурувати руки, а рот і ніс закрити біофільтрами, бо те, що вони хотіли роздивитися, не було ще захищеним від сторонніх біоформ, принаймні не до кінця. Жінка зі смішком, як у дятла Вуді Вудпекера⁴⁶, повела їх коридорами.

— Ось найновіше, — сказав Деркач.

Те, що вони побачили, було великим, схожим на бульбашку предметом, на вигляд обтягненим білясто-жовтою шкіркою. З нього стирчало двадцять м’ясистих трубочок, при кінці кожної виростала чергова бульбашка.

— Що це, в біса, таке? — запитав Джиммі.

— Курчата, — відповів Деркач. — Частини курчат. Лише грудки, саме тут. Є ще й такі, що спеціалізуються на стегенцях, дванадцяти на одиниці.

— Але ж нема голів, — зауважив Джиммі. Концепцію він збагнув — урешті-решт, зростав серед sus multiorganifer, але тут уже задалеко зайшли. Свинони його дитинства принаймні мали голови.

— Голова всередині, — пояснила жінка. — Угорі ротовий отвір, крізь який уливають живильні речовини. Ні очей, ні дзьоба, ні ще чогось, бо це їм непотрібне.

— Жахливо, — сказав Джиммі. Справжнє жахіття. Наче пухлина тваринного білка.

— Уяви актинію, — порадив Деркач. — Це допомагає.

— Але що воно думає? — запитав Джиммі.

Жінка видала ще одне вудпекерівське йодлування і пояснила, що вони всунули всі функції мозку, не пов’язані з живленням, травленням і ростом.

— Це різновид курчатогельмінтів, — сказав Деркач.

— Гормони росту зайві, — додала жінка, — бо високу швидкість зростання вже вбудовано. Курячі грудки можна дістати за два тижні, це на три тижні швидше, ніж за найефективніших теперішніх технологій із низьким освітленням і високою щільністю. І маніяки, борці за права тварин, не зможуть ані писнути, бо воно не відчуває болю.

— Ці дітки гребтимуть гроші лопатою, — зауважив Деркач, коли вони вже вийшли. Студенти Вотсон-Кріка отримували половину роялті за все ними вигадане. Деркач казав, що це чудовий стимул. — Вони хочуть назвати це «ЦяцяКурчатами».

— Вони вже вийшли на ринок? — кволо поцікавився Джиммі. Не міг уявити, щоб він їв таке «ЦяцяКурча». Однаково що з’їсти велику бородавку. Але, як і з грудними імплантатами, тобто добрими, він, можливо, не помітить різниці.

— Вони вже розробили франчайзинг із закладами швидкого харчування, — сказав Деркач. — Інвестори крутяться довкола них. Ця розробка може збити ціну всім іншим.

Джиммі встигла вже набриднути фраза, якою Деркач його представляв: «Це Джиммі, він нейротиповий», але знав, що краще цього не показувати. Усе-таки йому здавалося, що його називають кроманьйонцем абощо. Наступним кроком буде посадити його в клітку, годувати бананами й тикати електродротами.

Так само його не надто зацікавили жінки, пропоновані Вотсоном-Кріком. Можливо, вони навіть не були пропонованими: схоже, думали про щось геть інше. Кілька спроб Джиммі пофліртувати завершилися здивованими поглядами, здивованими й зовсім не задоволеними, наче він надзюрив їм на килими.

З огляду на їхню нечепурність, байдужість до особистої гігієни й косметики, вони мали б непритомніти зі щастя, привернувши чиюсь увагу. Замість уніформи мали картаті сорочки, стильні зачіски теж не були їхньою сильною рисою: багато з них мали такий вигляд, наче зблизька познайомилися з кухонними ножицями. Загалом вони нагадували йому Берніс, веганку-піроманіячку й Божу Садівницю. Модель Берніс була в Марті Ґрем винятком: тамтешні дівчата намагалися викликати враження, що є або були колись, або хоча б могли бути танцюристками, акторками, співачками, майстринями перформансу чи концептуальної фотографії чи ще якимись мисткинями. Гнучкість верболозу була їхньою метою, стиль — грою, байдуже, добре вони грали чи ні. Але тут вигляд Берніс був правилом, тільки на футболках не було релігійних гасел. Зате на них часто містилися математичні рівняння, які викликали хихотіння в тих, хто міг це розшифрувати.

— Що написано на цій футболці? — запитав якось Джиммі, переживаючи один із таких досвідів. Усі показують «дай п’ять», а він стоїть дурень дурнем, наче йому щойно вичистили кишені.

— Ця дівчина — фізик, — сказав Деркач, ніби це все пояснювало.

— Ну і?

— Ну, її футболка про одинадцятий вимір.

— А в чому прикол?

— Це складно, — відповів Деркач.

— Випробуй мене.

— Мусиш знати про вищі виміри, як вони згорнуті в тих вимірах, про які ми знаємо.

— І?

— Це щось таке: «Я могла б забрати тебе з цього світу, але дорога туди займає кілька наносекунд, які неможливо виміряти в нашому просторі».

— І все це символами й числами?

— Загалом так.

— Ох.

— Я ж не сказав, що це смішно, — промовив Деркач. — Це фізики. Це смішно їм. Але ж ти запитав.

— Це так, наче вона сказала б, що вони могли б зробити це разом, якби він мав належну цюцюрку, але він її не має? — припустив Джиммі, з натугою це обмірковуючи.

— Джиммі, ти геній, — запевнив Деркач.

— Це БіоЗахист, — сказав Деркач. — Остання станція, обіцяю.

Він помітив, що Джиммі прив’яв. Насправді ж усе це забагато йому нагадувало. Лабораторії, особливі біоформи, дивакуваті науковці, — це все напрочуд скидалося на його давнє життя, на життя його дитинства. Останнє місце, куди він хотів би повернутися. Марта Ґрем і то краща.

Вони стояли перед рядом кліток. У кожній був собака. Було їх багато, різних порід і розмірів, але всі дивилися на Джиммі з любов’ю в очах, усі помахували хвостами.

— Це собачий притулок, — припустив Джиммі.

— Не зовсім, — відповів Деркач. — Не заходь за перегородку, не простягай руки.

— Здаються доволі дружелюбними, — сказав Джиммі. Його охопило давнє прагнення мати власну тварину. — Вони продаються?

— Це не собаки, хоча й скидаються на них. Це вовкопси — їх виведено для ошукування. Простягни руку, щоб їх погладити, — миттю її відірвуть. У них значна частка пітбуля.

— Навіщо робити такого собаку? — запитав Джиммі, позадкувавши на крок. — Кому він потрібен?

— Це для «КорпБеКорпу», — пояснив Деркач. — Робота на замовлення. Значні кошти. Вони хочуть розмістити їх у канавах чи в чомусь схожому.

— У канавах?

— Так. Це краще, ніж сигналізація, бо їх не вимкнеш. І не приручиш, на відміну від справжніх собак.

— А якщо вони втечуть? Вирвуться на волю? Почнуть розмножуватися, а тоді популяція вийде з-під контролю, як великі зелені кролики?

— Це було б проблемою, — відповів Деркач. — Але вони не втечуть. Природа ставиться до зоопарків, як Бог до церков.

— Що це означає? — запитав Джиммі. Він був не дуже уважним, бо думав про «ЦяцяКурчат» і вовкопсів. Чому він почувається так, наче перетнуто якусь лінію, перейдено межу? Наскільки забагато, наскільки задалеко?

— Ці стіни та ґрати тут не без причини, — сказав Деркач. — Не для того, щоб тримати нас ззовні, а щоб тримати їх усередині. Людство потребує бар’єрів в обох випадках.

— Їх?

— Природу й Бога.

— Я думав, ти в Бога не віриш, — здивувався Джиммі.

— Я і в Природу не вірю, — відповів Деркач. — У ту, що з великої П.

Гіпотетично

— А дівчина в тебе є? — запитав Джиммі четвертого дня. Приберіг це запитання до слушного часу. — Я хочу сказати, що тут широкий вибір дівчаток.

Він хотів поіронізувати. Не міг уявити себе в компанії дівчини зі сміхом дятла Вуді чи тої з числами на грудях, але не міг уявити й Деркача з кимось таким. Деркач був надто витонченим для цього.

— Не як така, — коротко відповів Деркач.

— Що означає не як така? У тебе є дівчина, але вона не людина?

— Утворення пар на цьому етапі не схвалюється, — сказав Деркач повчально. — Ми мусимо зосередитися на роботі.

— Це шкідливо для здоров’я, — зауважив Джиммі. — Маєш когось знайти.

— Легко тобі казати, — відповів Деркач. — Ти коник-стрибунець, а я мурашка. Не можу гаяти часу на непродуктивне рандомне сканування.

Уперше в житті Джиммі припустив, — невже таке може бути? — що Деркач йому заздрить. Хоча, можливо, Деркач був просто помпатичним сухарем; може, Вотсон-Крік мав на нього поганий вплив. Джиммі хотілося сказати: «Яка мета твого ультражиттєвого супермозкового тріатлону? Зволиш про це сповістити?»

— Я не назвав би це гаянням часу, — сказав він натомість, намагаючись підбадьорити Деркача, — якщо, звісно, тобі вдалося.

— Якщо потреба справді сильна, можеш залагодити все через Студентську Службу, — доволі офіційно відповів Деркач. — Відмінусують цю суму від твоєї стипендії, так само, як кошти на проживання й харчування. Із плебурба прийдуть працівники, це навчені професіонали. Їх, вочевидь, перевірять на наявність хвороб.

— Студентська Служба! Щоб ти так жив! І що вони роблять?

— Це має сенс, — відповів Деркач. — Як система, дає змогу уникнути поганого самопочуття та втрати енергії через скерування в непродуктивні канали. Студентки, певно, мають такі ж права. Можеш здобути довільний колір, довільний вік — чи майже довільний. Довільну статуру. Забезпечать усе. Якщо ти гей чи фетишист, то й це влаштують.

Спершу Джиммі подумав, що Деркач може жартувати, але він не жартував. Джиммі страх як хотілося запитати його, чи пробував він щось справді екстремальне, наприклад, когось із ампутованими кінцівками. Але раптом таке запитання здалося йому нахабним. А ще його можна було сприйняти за глузування.

Їжа в їдальні факультету Деркача була фантастичною: справжні креветки, не те що «РакоСоя», якою їх годували в Марті Ґрем, і курчата, як здогадувався Джиммі, справжні, хоча він їх уникав, бо не міг забути «ЦяцяКурчат»; а ще щось схоже на справжній сир, але Деркач казав, що це з овочів, з нового різновиду цукіні, який саме випробовували.

Десерти мали високий вміст шоколаду, справжнього шоколаду. Кава мала високий вміст кави. Жодного пряженого зерна, жодної домішаної меляси. Це була «Кавіжанка», але кого це обходило? І справжнє пиво. Пиво точно було справжнім.

Усе це було приємною переміною порівняно з Мартою Ґрем, хоча колеги Деркача забували про столове приладдя та їли руками, витираючи губи рукавами. Джиммі не був прискіпливим, але все мало свої межі. Ще вони постійно розмовляли, не зважаючи на те, чи слухає їх хтось, неодмінно про ідеї, які саме розвивали. Коли довідалися, що Джиммі не працює над простором, а й узагалі навчається в закладі, який вони мали за брудну калюжу, то втратили будь-яку цікавість до нього. Уважали студентів своїх факультетів конвидовими, а всіх інших — позавидовими. Це був такий поточний жарт.

Тож Джиммі не мав охоти долучатися до їхнього товариства у вільний час. Був цілком задоволеним, сидячи в Деркача, дозволяючи йому обігрувати себе в шахи або «Тривимірний Вейко» чи намагаючись розшифрувати написи на магнітиках із Деркачевого холодильника, ті, що без чисел і символів. У Вотсон-Кріку процвітала субкультура магнітиків: їх купували, ними обмінювалися, робили власні.

Менше міркування — менше страждання (і зелена голограма мозку).

Силіконосвідомість.

Подорож із простору до простору.

Хочеш зустрітися з м’ясорубкою?

Не поспішай, облиш мене!

Хто зробив тебе, ковуку, хто зробив тебе, пакозе?⁴⁷

Життя експериментує, наче грається єнунс.

Я мислю, отже, я спамлю.

Правильне вивчення людства — це все!

Інколи вони переглядали телевізійні чи інтернет-програми, як за давніх часів. «Голі Новини», «Мозкошкварка», алібубу, така собі розвага й пожива для очей. Їли припечений у мікрохвильовці попкорн, курили якусь травичку, вирощену студентами Ботанічної Трансгенетики в одній з оранжерей, тоді Джиммі вирубувався на дивані. Коли він звик до свого статусу в цій загороді геніїв — статусу кімнатної рослини, усе стало не так і погано. Треба просто розслабитись і глибоко дихати, як під час тренувань. За кілька днів він звідси поїде. Тим часом завжди цікаво послухати Деркача, якщо він сам має охоту порозмовляти.

У його передостанній вечір Деркач сказав:

— Дозволь, я проведу тебе крізь гіпотетичний сценарій.

— Уважно слухаю, — відповів Джиммі. Насправді він дрімав: перебрав попкорну й пива, але сів і прибрав пильного виразу, досконало вивченого в школі. Гіпотетичні сценарії були улюбленою розвагою Деркача.

— Аксіома: хвороба не є продуктивною. Сама по собі не генерує жодних товарів, а отже, і грошей. Хоча вона є підставою для певної активності, усе, що насправді твориться у грошовому вимірі, — це перетікання майна від хворих до джерела одужання. Від хворих до лікарів, від клієнтів до торговців ліками. Це можна назвати грошовим осмосом.

— Згода, — сказав Джиммі.

— Тепер припустімо, що ти — підприємство, зване «ЗдороВайзер». Припустімо, що заробляєш на ліках і процедурах, які лікують хворих або, ще ліпше, запобігають хворобі, заздалегідь унеможливлюючи її.

— Так? — промовив Джиммі. Нічого гіпотетичного, саме цим «ЗдороВайзер» і займався.

— І чого ти потребуватимеш рано чи пізно?

— Більше ліків?

— Після того.

— Що означає після того?

— Після того, як вилікуєш усе.

Джиммі прибрав замисленої міни. Насправді не було потреби замислюватися: безперечно, Деркач із його нестандартним латеральним мисленням знайшов уже відповідь на своє запитання.

— Пам’ятаєш, у якій скруті опинилися стоматологи, коли було створено нову рідину для полоскання рота? Вона замістила бактерії, які творять зубний наліт, іншими, дружелюбними. Ці нові бактерії заповнювали ту ж екологічну нішу, тобто твого рота. Не стало потреби в пломбах, а багато стоматологів збанкрутіли.

— Отже?

— Отже, ти потребуватимеш ще хворих. Або ж — це може бути тим самим — ще хвороб. Нових і різних. Правильно?

— Це має сенс, — сказав Джиммі за мить. І справді мало. — Але хіба ж вони постійно не відкривають нових хвороб?

— Не відкривають, — відповів Деркач. — Вони їх творять.

— Хто? — запитав Джиммі. Диверсанти, терористи — це їх має на увазі Деркач? Добре відомо, що вони й справді це робили чи намагалися. Досі не досягли особливого успіху: їхні кволі маленькі недуги, як на мірки Комплексів, були простими, і їх легко стримували.

— «ЗдороВайзер», — сказав Деркач. — Вони вже роками це роблять. Цілий таємний відділ лише цим і займається. Тоді настає черга дистрибуції. Послухай, це блискуче. Додали ворожі біоформи до вітамінних засобів — свого безрецептурного бренду «просто від виробника»? Створили справді елегантну систему доставляння: підсадили вірус у бактерію-носія, сплайс кишкової палички, вона не перетравлюється, вибухає в шлунковому воротарі, — і бінго! Звісно, рандомне впровадження, і далі вже нічого робити не треба, а то їх піймали б за руку, навіть у плебурбах є люди, спроможні це допетрати. Але коли вже в плебпопуляції з’явиться ворожа біоформа, то люди починають її поширювати, і воно йде більш-менш самостійно. Авжеж, одночасно з багом розробляють і антидот, але його тримають у резерві, практикують економіку дефіциту, що гарантує високий прибуток.

— Ти все це вигадав? — запитав Джиммі.

— Найкращі хвороби з погляду бізнесу, — продовжував Деркач, — це ті, які мають затяжний характер. Ідеально — для максимізування прибутку — пацієнт повинен одужати чи померти безпосередньо перед тим, коли йому забракне коштів. Потрібен тонкий розрахунок.

— Якщо все дійсно так, то це дуже погано, — промовив Джиммі.

— Так думав мій батько, — сказав Деркач.

— Він знав? — Тепер Джиммі справді уважно прислухався.

— Довідався. Саме тому його й скинули з мосту.

— Хто скинув? — запитав Джиммі.

— У найбільший рух.

— Ти, бува, не параноїк?

— Анітрохи, — відповів Деркач. — Отака вона, гола правда. Я хакнув татову електронну пошту, перш ніж вони випатрали його комп’ютер. Там були всі зібрані ним докази. Тести, які він здійснив на вітамінних засобах. Усе.

Джиммі відчув, що його обдало морозом.

— Хто знає, що ти знаєш?

— Здогадайся, кому ще він сказав? — запитав Деркач. — Моїй матері й дядечкові Піту. Він збирався здійснити вкид на якомусь вебсайті без премодерації, з тих, що мають велику аудиторію, а це зруйнувало б усю торгівлю «ЗдороВайзера» вітамінними препаратами в плебурбах і взагалі спалило б усю випробувану схему. Це була б фінансова катастрофа. Подумай, скільки людей утратило б роботу. Він хотів спершу їх попередити. — Деркач трохи помовчав. — Думав, що дядечко Піт не знає.

— Овва, — промовив Джиммі. — Тобто хтось із них…

— Чи й обоє, — зауважив Деркач. — Дядечко Піт не хотів поставити під загрозу фінансові підсумки. Мати могла просто злякатися, відчуваючи, що, коли тато піде на дно, і її потягне за собою. Чи, може, це «КорпБеКорп». Може, він якось дивно поводився на роботі. Може, перевіряли його. Він усе шифрував, але якщо я зумів хакнути, то й вони теж могли.

— Як це дивно, — сказав Джиммі. — Тож вони вбили твого батька?

— Стратили, — відповів Деркач. — Так вони назвали б це. Сказали б, що він планує зруйнувати елегантну концепцію. Сказали б, що діють задля спільного добра.

Вони обидва сиділи мовчки. Деркач дивився в стелю, наче не міг нею намилуватися. Джиммі не знав, що ще сказати. Слова розради були зайвими.

Нарешті Деркач спитав:

— Чому твоя мати зробила те, що зробила?

— Не знаю, — відповів Джиммі. — З багатьох причин. Мені не хотілося б про це розмовляти.

— Поб’юся об заклад, що твій тато був причетний до чогось такого. Якоїсь афери, як та ЗдороВайзерська. Закладуся, що вона довідалась.

— О ні, я так не думаю, — сказав Джиммі. — Гадаю, її затягла до себе якась секта, на кшталт Божих Садівників. Якісь фанатики. Хай там як, мій тато ніколи…

— Закладуся, вона знала, що вони починають здогадуватися, що вона знає.

— Я справді втомився, — перебив його Джиммі, заплутавшись у цій фразі. Позіхнув, і раптом виявилося, що так воно й є. — Піду завалюся.

Вимарафон

Останнього вечора Деркач сказав:

— Хочеш зіграти у Вимарафон?

— Вимарафон? — перепитав Джиммі. Мусив трохи подумати, перш ніж згадав нудну мережеву інтерактивку з усіма цими вимерлими тваринами й рослинами. — Коли ще ми в нього грали? Не може бути, щоб він тривав досі.

— Він ніколи не припинявся, — відповів Деркач. Джиммі зрозумів приховане значення: Деркач ніколи не припиняв грати в цю гру. Ну, в нього свої заскоки, нічого нового.

— І який же твій сумарний результат? — запитав він для годиться.

— Здобувши три тисячі, — відповів Деркач, — стаєш Магістром.

Це означало, що Деркач став таким, інакше він про це не згадав би.

— Ну добре, — промовив Джиммі. — То ти отримав приз? Хвоста та два вуха?

— Дозволь, я щось тобі покажу, — сказав Деркач. Зайшов у Мережу, знайшов сайт, дав йому відкритися. З’явився звичний напис: «Вимарафон, моніторений ШаллАддамом. Адам називав живих істот, ШаллАддам називає вимерлих. Хочеш грати?»

Деркач клікнув «Так» і ввів свій логін: «Деркач Деркач». Над його іменем з’явився маленький символ целаканта, що означав Магістра. Тоді — щось нове, повідомлення, якого Джиммі досі не бачив. «Вітаю Магістра Деркача Деркача. Хочеш грати в загальну гру чи зіграти з іншим Магістром?»

Деркач клікнув друге. «Добре. Знайди свою ігрову кімнату. Там ви зустрінетеся з ШаллАддамом».

— ШаллАддам — це особа? — запитав Джиммі.

— Це група, — відповів Деркач. — Чи групи.

— Що ж вони роблять, ці ШаллАддами? — Джиммі почувався по-дурному. Це однаково що переглядати старі DVD зі шпигунськими фільмами. Джеймс Бонд абощо. — Тобто, крім того, що перелічують черепи та шкури.

— Подивися. — Деркач вийшов з Вимарафону, хакнув місцевий плеббанк, звідти перейшов на щось схоже на сайт виробника запчастин до сонцекарів. Підхопив зображення автодиска, відкрив його в теці з назвою «ГарячаМалеча Пінап». Файли були датовані, але не названі; він вибрав один, переніс його до пелюстка лілеї, використав для переходу до другого, затер сліди, відкрив файл, завантажив зображення.

Це було фото Орикс, семи- чи восьмилітньої, голої, якщо не брати до уваги стрічок і квітів. Те фото, на якому вона кинула йому прямий, зневажливий, усевідний погляд, що так ударив по ньому, коли йому було — скільки? Чотирнадцять? Він досі мав паперову роздруківку, складену, глибоко сховану. Це фото — його приватна річ. Інтимна, приватна, власна річ: власна провина, власний сором, власне прагнення. Чому Деркач її зберіг? Украв її.

Джиммі почувався так, наче потрапив у засідку. Йому хотілося закричати: «Що вона тут робить? Це моя! Віддай її!» Немов його поставили перед строєм; пальці вказують на нього, обличчя кривляться, а якийсь скажений клон Берніс підпалює його труси. Помста вже нависла над головою, але за що? Що він такого зробив? Він лише подивився.

Деркач перевів курсор на ліве око дівчинки, клікнув по райдужці. Це було шлюзом: ігрова кімната відкрилася.

«Салют, Магістре Деркач. Тепер уведи кодове число».

Деркач увів. З’явилося нове речення: «Адам називав живих істот, ШаллАддам видозмінює їх».

Тоді екраном поповзли рядки електронних бюлетенів з місцями й датами, судячи з вигляду, випуски «КорпБеКорпу», позначені «Лише Для Внутрішніх Адрес».

Маленькі паразитичні оси напали на кілька установок «ЦяцяКурчат». Вони переносили модифіковану форму вітряної віспи, специфічну для «ЦяцяКурчат» і фатальну для них. Установки довелося спалити, щоб епідемія не вийшла з-під контролю.

Нова форма звичайної хатньої миші з нахилом до перегризання ізоляції електродротів заполонила Клівленд, викликавши безпрецедентну кількість пожеж будинків. Контрольні пристрої проходять тестування.

Кавові плантації «Кавіжанки» вразив новий квасолевий довгоносик, стійкий до всіх відомих пестицидів.

На північному заході з’явилися мініатюрні гризуни, які мають елементи дикобраза й бобра водночас. Вони заповзають під капоти запаркованих автомобілів і нищать вентиляційні ремені та системи трансмісії.

Мікроби, що поїдають смолу в асфальті, перетворили кілька федеральних автострад на пісок. Усі федеральні дорожні служби напоготові, упроваджено карантин.

— Що відбувається? — запитав Джиммі. — Хто це все влаштовує?

Бюлетені зникли, з’явився новий напис: «ШаллАддамові потрібні нові ініціативи. У тебе є блискуча думка? Поділися нею з нами».

Деркач набрав: «Вибачте, перерва. Я мушу йти».

«Добре, Магістре Деркач Деркач. Порозмовляємо пізніше». Деркач завершив сеанс.

Джиммі пройняло холодом, це нагадало йому час, коли його мати залишила дім: таке ж відчуття забороненого, наче розчинилися двері, що мусять бути зачиненими, потік таємного життя, який пробігає під землею, у темряві, просто під його ногами.

— Навіщо це все? — запитав він. Може, це нічого не означає, сказав сам собі. Може, Деркач улаштував спектакль. Може, це якась хитромудра витівка, вигадана ним, спритний жарт, щоб його налякати.

— Я не знаю напевне, — відповів Деркач. — Спершу думав, що це просто чергова божевільна організація Борців За Права Тварин. Але за цим стоїть щось більше. Гадаю, їхня мішень — увесь механізм. Уся система влади, вони хочуть її вимкнути. Досі не йшлося про людські жертви, але очевидно, що це можливо.

— Тобі не варто встромляти туди пальці! — сказав Джиммі. — Чи ти хочеш, щоб тебе з ними пов’язали? Хтось може подумати, що ти належиш до них. Що, як тебе піймають? Закінчиш на Мозкошкварці!

Він дійсно злякався.

— Я не дам себе піймати, — відповів Деркач. — Я лише кручуся поблизу. Але зроби мені ласку й не згадуй про це у своїх електронних листах.

— Ясно, — промовив Джиммі. — Однак навіщо взагалі ризикувати?

— Мені цікаво, і це все, — сказав Деркач. — Вони впустили мене до почекальні, не далі. Вони, схоже, з Комплексів — працюють там або навчалися. Які витончені біоформи виводять! Не думаю, щоб якийсь плебургер зумів таке зробити.

Кинув Джиммі розкосий погляд зелених очей, погляд, думає тепер Сніголюд, що означав довіру. Деркач йому довіряв. Інакше не показав би прихованої ігрової кімнати.

— Це може бути влаштована КорпБеКорпом мухоловка, — зауважив Джиммі. КорпБеКошники часто використовували подібні схеми, щоб ловити підривні елементи. Він чув, що це називали «прополюванням горохових грядок». Казали, що в Комплексах прокопано багато таких потенційно смертоносних тунелів. — Мусиш зважати на кожен свій крок.

— Зрозуміло, — сказав Деркач.

Та насправді Джиммі хотів запитати щось інше. «Чому з усіх можливостей, з усіх шлюзів, що в тебе були, ти вибрав її?»

Але не міг цього запитати. Не міг видати себе.

Під час цих відвідин трапилося ще щось — щось важливе, хоча тоді Джиммі не усвідомлював цього.

Першої ночі, коли він спав на розкладному дивані Деркача, почув крик. Думав, що це долинає ззовні — у Марті Ґрем таке влаштовували студенти-жартівники, але насправді звуки виходили з кімнати Деркача. Від Деркача.

Більше, ніж крик, — вереск. Без слів. Так траплялося щоночі, коли він там був.

— Тобі щось снилося, — сказав Джиммі вранці після першого такого випадку.

— Мені ніколи нічого не сниться, — відповів Деркач. Сидів із повним ротом і дивився крізь вікно. Як на такого худорлявого, багато їв. Це все швидкість, високий темп метаболізму: Деркач спалював усе.

— Усі бачать сни, — заперечив Джиммі. — Пам’ятаєш, як ми вивчали фазу швидкого сну в ЗдороВайзерській школі?

— Коли ми мучили котів?

— Віртуальних котів, так. А коти, які не могли бачити снів, божеволіли.

— Я ніколи не пам’ятаю своїх снів, — сказав Деркач. — Візьми ще тост.

— Однаково мусиш їх бачити.

— Добре, пункт за тобою, поганий добір слів. Я не мав на увазі: «Я ніколи не бачу снів», я не божевільний, отже, мушу бачити сни. Гіпотеза, доказ, висновок, якщо А, то не В. Достатньо?

Деркач усміхнувся, налив собі кави.

Отож, Деркач ніколи не пам’ятав своїх снів. Зате Сніголюд їх пам’ятає. Гірше, ніж пам’ятає: він занурився в них, бреде крізь них, грузне в них. Кожна хвилина, прожита ним за останні кілька місяців, уперше постала в снах Деркача. Не дивно, що Деркач так кричав.

40 Аукціону. (Прим. ред.)

41 Натяк на Бостонське чаювання — протестну акцію американських колоністів, що ознаменувала початок війни за незалежність.

42 Місто й муніципалітет на півночі Іспанії. (Прим. ред.)

43 Згідно з біблійною історією, Юдиф — це єврейська шпигунка, народ якої був під владою ассирійців. Завдяки своїй неземній красі Юдиф звабила ассирійського полководця Олоферна, приспала його й відтяла йому голову. Образ Юдиф завжди асоціюється з непокорою, патріотичністю, хоробрістю. (Прим. ред.)

44 Кейт Ґрінвей (1846—1901) — англійська художниця і письменниця.

45 Мистецтво вічне, життя коротке (лат.).

46 Герой мультиплікаційного фільму.

47 Парафраза на рядок з поезії В. Блейка «Ягнятко».

⁴²

⁴³

⁴⁷

Місто й муніципалітет на півночі Іспанії. (Прим. ред.)

Згідно з біблійною історією, Юдиф — це єврейська шпигунка, народ якої був під владою ассирійців. Завдяки своїй неземній красі Юдиф звабила ассирійського полководця Олоферна, приспала його й відтяла йому голову. Образ Юдиф завжди асоціюється з непокорою, патріотичністю, хоробрістю. (Прим. ред.)

Кейт Ґрінвей (1846—1901) — англійська художниця і письменниця.

Мистецтво вічне, життя коротке (лат.).

Аукціону. (Прим. ред.)

Натяк на Бостонське чаювання — протестну акцію американських колоністів, що ознаменувала початок війни за незалежність.

Герой мультиплікаційного фільму.

Парафраза на рядок з поезії В. Блейка «Ягнятко».

⁴⁵

⁴⁰

⁴¹

⁴⁴

⁴⁶

9

Мандрівка

Після годинної ходи Сніголюд проминає колишній парк. Простує далі вглиб суходолу, уздовж знищених бульварів, авеню, доріг і вулиць плебурба. Повнісінько розбитих сонцекарів, одні збилися докупи після множинного зіткнення, інші спалено, ще інші стоять неторкані, наче їх тимчасово запарковано. Трапляються вантажівки й фургони, машини на паливних елементах, старі моделі на бензині чи дизпальному, позашляховики. Кілька велосипедів, кілька мотоциклів, — непоганий вибір, якщо взяти до уваги той хаотичний дорожній рух, що мусив тривати останніми днями. На двоколіснику можна проскочити повз більші автомобілі, доки хтось тебе не застрелить, не переїде чи не звалить на землю.

Колись це був напівжитловий сектор: на нижніх поверхах — крамниці, тепер випатрані, на горішніх — невеликі темні квартирки. Більшість дорожніх знаків досі на місці, хоча й продірявлені кулями. Попри заборону зберігати будь-яку вогнепальну зброю в плебурбах, їхні мешканці тримали запас свинцевих куль ще з дострумелетних часів. Сніголюд не може знайти жодної кулі, зрештою, не має давньої заіржавілої зброї, для якої такі кулі згодилися б.

Будинки, що не згоріли й не вибухнули, стоять і досі, хоча зелена природа втискається в кожну шпаринку. У належний час вона проламає асфальт, перехнябить стіни, скине дахи. Усюди росте якийсь різновид виткої лози, закриваючи парапети, пробираючись усередину крізь вибиті вікна, спинаючись по ґратах і балках. Невдовзі цей район перетвориться на густе рослинне сплетіння. Якби він ще позволікав із походом, дорога назад стала б непрохідною. Скоро зникнуть усі видимі сліди людського проживання.

Але припустімо — лише припустімо, думає Сніголюд, що він не останній зі свого роду. Припустімо, що є й інші. Зусиллям волі він змушує їх до існування, цих можливих уцілілих, які вижили в ізольованих анклавах, відрізані від решти світу після вимкнення мереж зв’язку. Монахи в пустельних схованках, далеко від зарази; вівчарі в горах, що ніколи не змішувалися з мешканцями долин; загублені племена в джунглях. Адепти виживання, які швидко пристосувалися, стріляли в усіх прибульців, замкнулись у своїх підземних бункерах. Гурти кочовиків, які йшли своїми давніми стежками.

«Як це сталося? — запитають їхні потомки, перечіпаючись об докази, об руїни. Об руйнівні докази. — Хто це зробив? Хто тут жив? Хто це зруйнував?» Тадж-Махал, Лувр, піраміди, Емпайр-Стейт-Білдінг — усе те, що він бачив у телевізорі, у старих книжках, на поштових картках, у Крові та Трояндах. Уяви, що ти знаходиш їх, тривимірні, у повному розмірі, без підготовки, — злякаєшся, утечеш, а потім потребуватимеш пояснення. Спершу вони розповідатимуть про гігантів чи богів, але рано чи пізно забажають дізнатися правду. Матимуть, як і ти, цікавий мавпячий мозок.

Можливо, вони скажуть: «Це все несправжнє. Це фантасмагорія. Це комусь наснилося, але тепер ніхто вже не бачить цього уві сні, тож воно розпадається».

— Припустімо, заради суперечки, — сказав одного вечора Деркач, — що цивілізацію, яку ми знаємо, знищено. Хочеш попкорну?

— Це справжнє масло? — запитав Джиммі.

— У Вотсоні-Кріку нічого, крім найкращого, — відповів Деркач. — Якби цивілізацію знівелювали, її неможливо було б відбудувати.

— Чому? А сіль є?

— Тому що всі доступні поверхневі поклади металів уже видобуто, — сказав Деркач. — А без них не буде залізного віку, бронзового віку, стального віку й усієї решти. Метали все ще є, але розвинуту технологію, потрібну для їхнього видобутку, було б утрачено.

— Її можна було б відтворити, — відповів Джиммі, пережовуючи. Йому давно вже так не смакував попкорн. — Інструкції матимуть і далі.

— Насправді ні, — заперечив Деркач. — Це ж не колесо, тепер усе надто складне. Припустімо, що інструкції вціліли, припустімо, що вижили люди, які зуміли б їх прочитати. Цих людей небагато, вони будуть розпорошеними, не матимуть знарядь. Пам’ятай, що електрики теж нема. Коли вони вимруть, настане кінець. Вони не мали б учнів, не мали б послідовників. Хочеш пива?

— Холодне?

— Усе, що потрібно, — вів своє Деркач, — це виключити одне покоління. Одне покоління будь-кого. Комах, дерев, мікробів, науковців, франкофонів, будь-кого. Достатньо перервати зв’язок між одним поколінням і наступним — і гру закінчено назавжди.

— Якщо зайшла мова про гру, — сказав Джиммі, — то хід за тобою.

Дорога, яку долав Сніголюд, перетворилася на маршрут із перепонами: у кількох місцях довелося збочити та йти в обхід. Зараз він вийшов на вузенький бічний провулок, захаращений лозою: вона перекидається з одного боку на інший, із даху на дах. Крізь щілини в зеленій стелі він бачить кількох грифів, що ліниво кружляють у небі. Вони теж його бачать, очі в них, як лупа з десятикратним збільшенням, можуть перелічити дріб’язок у тебе в кишені. Сніголюд дещо знає про грифів.

— Ще ні! — гукає він їм.

Але навіщо їх розчаровувати? Якби він спіткнувся й упав, порізався, знепритомнів, наткнувся на вовкопсів чи свинонів, кому було б до цього діло, крім нього самого? З Деркачатами все гаразд, він їм більше не потрібен. Якийсь час вони міркуватимуть, куди він подівся, але ж він уже забезпечив їх відповіддю: пішов із Деркачем. Він стане другорядним гравцем у їхній міфології, якою вона тепер є, — різновидом запасного деміурга. Перетвориться на псевдоспогад. Ніхто за ним не сумуватиме.

Сонце підіймається, пече дедалі сильніше. Йому паморочиться в голові. Відповзає товстий вуж, зблискуючи язиком, — Сніголюдова стопа опустилася біля цього створіння, відлякавши його. Він мусить бути уважнішим. Чи є серед цих змій отруйні? Чи той довгий хвіст, на якого він ледь не наступив, не має спереду маленького тіла, оброслого хутром? Він не розгледів як слід. Звісно, сподівається, що ні. Казали, що всіх зміюрів знищено, але достатньо однієї пари. Одна пара, Адам і Єва зміюрів, та якийсь ображений дивак, що накаже їм іти геть, плодитись і розмножуватися. А сам насолоджуватиметься думкою про ці створіння, що клубляться в канавах. Щури з довгими зеленими лускатими хвостами й іклами гримучої змії. Сніголюд вирішує не думати про них.

Натомість починає наспівувати, підбадьорюючи себе. Що це за пісня? «Зимова країна чудес»⁴⁸. Її зазвичай крутили в торговельних центрах кожного Різдва, значно пізніше за те, як востаннє падав сніг. Простенька мелодія про жарти зі сніговика, перш ніж він розтане.

Можливо, він зовсім не Снігова Людина. Можливо, він просто різновид сніговика, — усміхнений йолоп, зліплений задля жарту, розкиданий для забави, його усмішка з камінців і морквяний ніс — запрошення до глузувань і знущань. Можливо, це він справжній останній Гомо сапієнс, біла примара людини, сьогодні є, завтра зник, його так просто перекинути, зоставити на сонці, щоб танув, стаючи дедалі меншим, аж доки не розпливеться і не стече. Як зараз Сніголюд. Зупиняється, витирає піт з обличчя, випиває пів пляшки води. Він сподівається, що невдовзі зможе десь її наповнити.

Будинки перед ним рідшають і зникають. Він минає паркінги та склади, а ось і колючий дріт, напнутий між бетонними стовпами, хитромудрі ворота, зняті із завіс. Кінець урбівського обширу, межа плебейського міста, початок травників Комплексів. Остання станція закритого тунелю швидкісного поїзда, кольори дитячого майданчика. «Немає жодного ризику, — запевняють ці кольори. — Просто дитяча розвага».

Але це небезпечна частина. Досі він завжди міг на щось вилізти, видряпатися, у разі нападу збоку за щось сховатися, а тепер відкритий простір без схованок і лише з кількома вертикалями. Він натягає простирадло на бейсболку, щоб захиститися від сонячного блиску, замотується, як араб, і бреде, намагаючись рухатися якомога швидше. Знає, що, пробувши тут достатньо довго, обгорить навіть через простирадло: уся його надія на швидкість. Мусить знайти якийсь сховок до опівдня, коли асфальт стане надто гарячим, щоб по ньому йти.

Він уже дістався Комплексів. Проминає поворот до КріоДженія, одного з менших закритих містечок: хотів би він бути мухою на стіні тієї миті, коли світло згасло та дві тисячі заморожених мільйонерських голів, що очікували воскресіння, почали танути в темряві. Далі з’являються Ґені-Гноми, їхній талісман — ельф, що висуває з пробірки гостровуху голову та знову її ховає. Сніголюд зауважує, що неон світиться: сонячна батарея все ще працює, хоча недосконало. Ці знаки мали світитися лише вночі.

І, нарешті, «ВітМолода». Місце, де він наробив стільки помилок, стільки всього зрозумів хибно, зважився на останню відчайдушну гонитву. Містечко, більше за Ферми «ОрганІнк», більше за «ЗдороВайзер». Найбільше з усіх.

Проминає першу барикаду розбитих локаторів і знищених прожекторів, тоді пропускний пункт. Вартовий лежить на землі, наполовину всередині, наполовину ззовні. Сніголюд не надто вражений браком голови: під час кризи пристрасті розгоряються. Перевіряє, чи у вартового не зосталося струмелета, але не пощастило.

Далі незабудована смуга. Деркач називав її Безлюдною Землею. Дерев нема: викосили все, за чим можна було сховатися, за допомогою сенсорів тепла й руху поділили територію на квадрати. Моторошний ефект шахівниці вже зник; бур’яни, як щетина, проросли на всій рівній поверхні. Сніголюд кілька хвилин пильно оглядає поле, але, якщо не брати до уваги зграї темних птахів, що чубляться за якийсь об’єкт на землі, ніщо не рухається. Тож він іде далі.

Зараз він на правильному шляху. Уздовж дороги тягнеться низка предметів, які, видно, люди покидали, тікаючи, наче пошук скарбів навпаки. Валіза, рюкзак, із якого випали вбрання й усілякі дрібнички; відкрита дорожня сумка, поруч із нею жалюгідна рожева зубна щітка. Браслет, жіноча шпилька для волосся у формі метелика; записник, сторінки намокли, записи нерозбірливі.

Спершу втікачі мали якусь надію. Гадали, що зможуть пізніше використати ці речі. Відтак передумали й викинули їх.

«ВітМолода»

Він тяжко дихає й надміру пітніє, діставшись стіни Комплексу «ВітМолода»; ця стіна досі має дванадцять футів заввишки, але вже без електрики, а залізні шипи заіржавіли. Проходить крізь зовнішні ворота — їх, схоже, хтось висадив, — зупиняється в їхній тіні, з’їдає енергетичний шоколадний батончик і випиває решту води. Тоді йде далі, канавою, повз сторожові бокси, де колись стояли озброєні вартові з КорпБеКорпу, і засклені кабіни, звідки вони моніторили спостережне обладнання, минає укріплену сторожову вежу зі сталевими дверима, тепер назавжди відчиненими, де колись йому було наказано надати відбиток великого пальця та райдужної оболонки ока.

Далі краєвид, який він добре пам’ятає: двори, що розкинулися, як зелені передмістя, а на них великі вілли псевдогеоргіанського, псевдотюдоріанського та псевдопрованського стилів, звивисті вулички, які ведуть до гольфового поля для працівників, їхніх ресторанів, нічних клубів, медичних клінік, торговельних центрів, критих тенісних кортів та їхніх шпиталів. Праворуч містяться закриті яскраві жовтогарячі об’єкти для ізоляції агресивних біоформ і чорні кубічні фортеці з небиткого скла, де вершилися найвищі справи. Віддалік — його мета, центральний парк, он над деревами височіє зачарований купол Деркача: круглий, білий і блискучий, наче крижана бульбашка. Дивлячись на нього, Сніголюд здригається.

Але немає часу на марні нарікання. Він швидко крокує головною вулицею, минаючи груди шмаття та обгризені людські скелети. Від них мало що зосталося, крім костей, — стерв’ятники не гаяли часу. Коли він залишав це місце, воно було на вигляд як сцена масового бойовища і тхнуло, як бійня, проте тепер усе спокійно, сморід майже зник. На газонах поселилися свинони, усюди відбитки їхніх ратиць, на щастя, не надто свіжі.

Перша його мета — це їжа. Мало б сенс пройти до кінця дороги, туди, де містилися торговельні центри, — там більше шансів на поживну їжу, але він уже надто голодний. Крім того, мусить сховатися від сонця.

Тож збочує ліворуч, до однієї з житлових секцій. Бордюри рясно обросли бур’янами. Вулиця кільцева; на острівці посередині латка кущів, непідрізаних і занедбаних, обсипаних червоними й пурпуровими квітами. Якийсь екзотичний сплайс: за кілька років зникнуть. Або ж поширяться, завоюють територію, витіснивши тубільну рослинність. Хтозна, що буде? Тепер увесь світ — один гігантський неконтрольований експеримент, — як сказав би Деркач, так було завжди, — а доктрина незапланованих наслідків цвіте на всю красу.

Він вибирає дім середнього розміру в стилі королеви Анни. Передні двері зачинено, але вікно ромбічної форми вибито: якийсь приречений мародер уже побував тут, випередивши його. Сніголюд міркує, чого шукав той сердега: їжі, грошей, із яких жодного пожитку, чи просто нічлігу? Хай там як, це не принесло йому нічого доброго.

Випиває кілька пригорщ води з кам’яної купальні для птахів, оздобленої жабами з дурнуватим виглядом. Вона майже повна після вчорашньої зливи й не надто закаляна пташиним послідом. Які хвороби переносять птахи, і чи це їхнє лайно? Йому доведеться ризикнути. Хлюпнувши на обличчя та шию, наповнює пляшку. Тоді вивчає дім, шукаючи знаків, рухів. Не може позбутися відчуття, що хтось такий, як він, чекає за рогом, за напівпрочиненими дверима.

Він здіймає сонячні окуляри, зав’язує їх у ріжок простирадла. Тоді влазить у вибите вікно, одна нога, друга, а спершу закинути ціпок. Опиняється в темряві. Волоски на руках підіймаються: його вже пригнічують клаустрофобія та недобра енергетика. Повітря густе, наче тут застигла та ще не розвіялася сконденсована паніка. Тхне, як тисяча забитих стічних канав.

— Гей! — озивається він. — Є хтось удома?

Нічого не може вдіяти: кожен дім каже йому про потенційних мешканців. Йому хочеться повернутися: у горлянці збирається на нудоту. Але затуляє носа краєм смердючого простирадла — це принаймні його власний запах, — іде по напівзбутвілому килиму, минаючи неясні обриси округлих меблів-репродукцій. Писк, метушня: досі тут усюди панували щури. Він обережно переставляє ноги. Знає, як його бачать щури: як здохлятину на копитах. Але в усякому разі на звук це справжні щури, а не зміюри. Зміюри не пищать, вони сичать.

Пищали, сичали, виправляється він. Їх ліквідовано, вони щезли, мусить запевняти себе.

Усе по порядку. Знаходить у їдальні шафу з алкоголем і швидко її переглядає. Пів пляшки бурбону, більше нічого, лише порожні пляшки. Цигарок нема. Це, вочевидь, була господа, де ніхто не курив, чи, може, мародер, який його випередив, забрав усе. «Щоб ти здох», — каже він креденсу під морений дуб.

Тоді навшпиньках підіймається на другий поверх застеленими килимом сходами. Чому йде так тихо, наче справжній грабіжник? Нічого не може вдіяти. Тут, мабуть, є люди, вони сплять. Напевно, почують його та прокинуться. Але він знає, що це маячня.

У ванній кімнаті лежить чоловік, він простягся на плитках коричнюватої барви, має на собі, тобто на тому, що від нього залишилося, піжаму в синьо-малинові смужки. Дивно, думає Сніголюд, що в критичних ситуаціях багато хто кидається до ванної. Ванна в цих будинках — найближчий аналог домашньої святині, тут ти можеш побути сам, щоб помедитувати. А також поблювати, стекти кров’ю з очей, висрати власні нутрощі, відчайдушно шукати в шафці з ліками якоїсь пігулки, що мала б тебе порятувати.

Гарненька ванна. Джакузі, керамічні мексиканські русалки на стінах, голови, увінчані квітами, біляве волосся спадає хвилями, мальовані ясно-рожеві пипки грудей, малих, але округлих. Він охоче прийняв би душ — тут, напевно, є запасний самопливний збірник дощової води, але у ванні закам’яніла якась бридка мазь. Тож він удовольняється шматком мила — на потім — і даремно нишпорить у шафці, шукаючи чогось сонцезахисного. Знаходить напівзаповнений контейнер «РадісПлюс», тоді натикається на пляшечку з аспірином. Думає, чи не додати до здобичі ще й зубну щітку, але йому неприємно пхати до рота щіточку мертвого, тож забирає лише зубну пасту. «Для білосніжної усмішки», — читає він. Дуже добре, саме білосніжної усмішки він і потребує, хоча зараз і не може надумати навіщо.

Дзеркало на шафці розбито, останній акт даремного шалу, космічного протесту: «Чому це? Чому зі мною?» Він розуміє, сам учинив би так само. Розбив би щось, обернув останній зблиск себе самого на друзки. Більшість уламків скла в раковині, але він дуже обережний, дивиться, куди ставить ноги: як у коня, його життя залежить від них. Не зможе йти — стане кормом для щурів.

Він іде коридором. Господиня дому лежить у спальні, під величезною рожево-золотою ковдрою, одна рука та плече розкриті, кості й сухожилля в леопардовій нічній сорочці. Обличчя відвернене від нього, що й на краще, а волосся неушкоджене, наче це перука: темне коріння, сріблясті кінчики, стрижка під гарсона. Якщо жінці пасує, то це привабливо.

У певний період свого життя він за найменшої нагоди нишпорив у чужих шухлядах, але в цій кімнаті не хоче цього робити. Хай там як, завжди те саме. Білизна, сексуальні іграшки, біжутерія впереміш з огризками олівців, дрібними монетами, англійськими шпильками. І, якщо йому пощастить, — щоденник. У середній школі він любив читати дівчачі щоденники з великими літерами, численними знаками оклику підряд, екстремальними фразами — кохаю, кохаю, кохаю, ненавиджу, ненавиджу, ненавиджу, — і кольорові підкреслення, як у божевільних листах, які він отримував пізніше, коли вже працював. Чекав, коли дівчина піде в душ, і вчиняв блискавичні пошуки. Шукав, звісно, власного імені, хоча йому не завжди подобалося знайдене.

Якось він прочитав: «Джиммі, ти, влізлива паскудо, я знаю, що ти це читаєш, я це ненавиджу, як я тобі дала, не означає, що ти мені подобаєшся, МАРШ ЗВІДСИ!» Два червоних підкреслення під «ненавиджу», три — під «марш звідси». Вона звалася Брендою. Нічогенька була дівчина, постійно жувала гумку, сиділа перед ним на Життєвих Навиках. На її одежній шафі стояв робопесик на сонячній батареї, він гавкав, приносив пластикову кістку й піднімав лапу, випускаючи струмочок жовтої рідини. Його завжди дивувало, що найгрубіші, найстервозніші дівчата ховали у своїх спальнях найсентиментальніші, найбезглуздіші іграшки.

На туалетному столику стандартний набір кремів для ліфтингу, гормональних засобів, ампул та ін’єкцій, косметики, парфумів. У напівсвітлі, що просочується крізь жалюзі, ці речі тьмяно виблискують, мов покритий матовим лаком старий натюрморт. Він бризкає на себе з однієї з пляшечок, пахне мускусом, який, сподівається, переб’є всі інші тутешні запахи. На етикетці рельєфними золотими літерами написано «Крек Кокаїн». Він на мить замислюється, чи не випити це, але згадує, що в нього є бурбон.

Тоді схиляється, дивлячись на себе в овальне дзеркало. Ніколи не може опиратися дзеркалам, хай куди б удирався, за кожної нагоди кидає погляд на своє відображення. На нього дивиться незнайомець із каламутними очима, запалими щоками, покритий струпами від комашиних укусів. Має вигляд на двадцять літ старшого, ніж є насправді. Кліпає, сам собі всміхається, показує язика: ефект воістину макабричний. За ним у дзеркалі оболонка жінки в ліжку здається справжньою жінкою, наче щомиті може обернутися до нього, розкрити обійми, прошепотіти, щоб він прийшов і забрав її. Її та її волосся, стрижене під гарсона.

Таку перуку мала Орикс. Вона любила перевдягатися, змінювати вигляд, удавати різних жінок. Ось вона кружляє кімнатою, улаштовує маленький стриптиз, погойдується і позує. Вона говорила, що чоловіки люблять різноманітність.

— Хто це тобі сказав? — питав її Джиммі.

— Ох, хтось. — Тоді вона засміялася, а вже за мить він її підхопив, перука з неї впала… — Джи-им-мі-і!

Але зараз він не може дозволити собі думати про Орикс. Стає посеред кімнати, руки звисли, рот роззявлений.

— Я був нерозумним, — уголос каже він.

Наступні двері ведуть до дитячої кімнати: комп’ютер з веселого червоного пластику, поличка з ведмежатами, шпалери з жирафами, сховок із компакт-дисками, судячи із зображень, на них украй брутальні комп’ютерні ігри. Але немає ні дитини, ні дитячого тіла. Може, померла й була кремованою в перші дні, коли ще відбувалися кремації, а може, злякалася, коли батьки звалилися і почали булькати кров’ю, і кудись утекла. Може, це одна з тих груд одягу й костей, які він оминав на вулиці. Деякі були доволі малими.

Він знаходить у передпокої білизняну шафу, замінює своє брудне простирадло на інше, цього разу в кручених стебельцях і квіточках. Це вразить Дітей Деркача. «Гляньте! — скажуть вони. — Сніголюд обріс листям!» Хоча таке їх не здивує. У шафі цілий стос чистих простирадл, старанно поскладаних, але він бере лише одне. Не хоче обтяжувати себе речами, яких насправді не потребує. Як знадобляться, завжди може повернутися та взяти ще.

Чує голос матері, що наказує йому вкинути зняте простирадло в кошик для прання, — старі неврологічні зв’язки тяжко відмирають, — але він кидає простирадло на підлогу й повертається донизу, на кухню. Сподівається знайти там якісь консерви, соєву тушонку, квасолю, несправжні сардельки, що завгодно, тільки б воно містило білок, — навіть овочі згодяться, ерзац чи ні, — але, хай хто б висадив вікно, він також вичистив кухонну шафу. Жменя сухих пластівців у пластиковому контейнері з кришечкою, він їх з’їдає, та насправді це чистий картон зі сміттєвими генами, насилу їх прожовує і мусить запивати водою, щоб проковтнути. Знаходить три пакетики горіхів кеш’ю, перекус зі швидкісного поїзда, відразу ж поглинає один. Горішки не надто злежалі. Ще знайшлася бляшанка сардинок «СояМоя». Крім цього, лише напівпорожня пляшка кетчупу, він темно-коричневий і вже забродив.

Знає, що холодильник краще не відкривати. Частина кухонного смороду походить саме звідти.

В одній із шухляд під кухонним столом він знаходить справний ліхтарик. Забирає його, ще кілька свічних недогарків і сірники. Надибує пластиковий пакет для сміття, саме там, де він і має бути, складає все це туди, а ще сардинки, два пакетики кеш’ю, бурбон, мило й аспірин. Є кілька ножів, не надто гострих; він вибирає два та ще кухонну каструльку. Згодиться, якщо знайде, що зварити.

Далі коридором, між кухнею та комірчиною, є маленький домашній кабінет. Робочий стіл із мертвим комп’ютером, факс, принтер; коробка з пластиковими ручками, полиця з підручними книгами — словник, довідник, цитатник Бартлетта⁴⁹, Нортонівська антологія новітньої та сучасної поезії⁵⁰. Чоловік у смугастій піжамі нагорі мусив бути словесною людиною: рекламником «ВітМолоди», ідеологічним сантехніком, піарником і політтехнологом, найманим писакою. Бідолаха, думає Сніголюд.

Поряд із вазою із засохлими квітами й узятою в рамку фотографією батька із сином — отже, дитина була хлопчиком, років семи-восьми — є ще чи то записник, чи то телефонна книжка. На верхній сторінці написано: «СКОСИТИ ГАЗОН». Тоді дрібнішими літерами: «Зателефонувати в клініку»… Стержнева ручка лежить на папері, наче випавши з ослаблої руки, тут вони, видно, зненацька прийшли разом — хвороба та її усвідомлення. Сніголюд може уявити чоловіка, який саме це збагнув, дивлячись, як рухається його рука. Це, вочевидь, був ранній випадок, інакше він не переймався б газоном.

Його шию ззаду знову щось поколює. Чому йому здається, що він удерся до власного дому? До власного дому двадцятип’ятилітньої давності, наче та зникла дитина — він сам.

Торнадо

У напівсвітлі, що просочується крізь віконні завіси, Сніголюд дістається передньої вітальні будинку, плануючи подальший маршрут. Доведеться шукати дім, багатший на консерви, чи навіть торговельний центр. Там він зможе переночувати на одному з горішніх стелажів, тоді без поспіху забрати тільки найкраще. Хтозна? Може, зосталося кілька плиток шоколаду. Потім, уже закривши питання харчування, він зможе вирушити до купола й вичистити арсенал. Знову маючи в руках справний струмелет, почувався б значно безпечніше.

Викидає палицю крізь розбите вікно, тоді вибирається сам, стежачи, щоб не порвати нового квітчастого простирадла, не порізатися самому, не розірвати пластикового пакета об уламки скла. Просто перед ним, на здичавілому травнику, розпаношився квінтет свинонів, відрізаючи йому доступ до вулиці. Риються в копичці якогось шмаття, він сподівається, що це лише одіж. Кабан, дві свині, двійко поросят. Почувши його, кидають поживу й підіймають голови: побачили його, усе гаразд. Він підіймає ціпок, замахується на них. Зазвичай, коли так робить, вони кидаються навтьоки, — свинони мають довгу пам’ять, а палиці скидаються на електробичі, — але цього разу не відступають. Нюшать у його напрямку, наче здивовано, можливо, почули парфуми, якими він побризкався. Вони могли містити аналоги статевих феромонів ссавців, оце було б для нього щастя. Затоптаний на смерть хтивими свинонами. Який кретинський фінал.

Що він може зробити, якщо вони рушать у наступ? Є лише одна опція: мерщій назад у вікно. Устигне? Попри короткі ноги, що несуть їхню непомірну вагу, ті кляті звірі можуть бігти напрочуд швидко. Кухонні ножі в його пакеті на сміття; вони однаково надто короткі й ламкі, щоб завдати суттєвої шкоди дорослому свинонові. Наче спроба розрізати кишеньковим ножиком шину вантажівки.

Кабан опускає голову, вигинає масивну шию та плечі, неспокійно погойдується вперед-назад, приймаючи рішення. Але інші вже йдуть геть, тож кабан, ще трохи подумавши, рушає за ними. Виражає свою зневагу й виклик, на ходу викидаючи із себе купу лайна. Сніголюд стоїть непорушно, доки тварини не зникають із поля зору, тоді обережно просувається, часто озираючись. Довкола забагато свинонячих слідів. Ці бестії мають достатньо сприту, щоб удати відступ, а потім причаїтися за наступним рогом. Звалили б його на землю, затоптали б, а тоді розпороли б живіт, зжерши насамперед внутрішні органи. Він знає їхні смаки. Ці свинони — розумні й усеїдні тварини. Деякі з них можуть мати у своїх хитрих і злостивих головах людську мозкову кору.

Так, ось вони, попереду. Виходять із-за куща, усі п’ятеро, ні, усі семеро. Дивляться в його бік. Обертатися чи тікати було б помилкою. Він підіймає палицю, збочує, іде туди, звідки прийшов. Якщо буде така потреба, зможе сховатися в сторожці пропускного пункту й залишатися там, доки вони не заберуться. Відтак доведеться шукати окружну дорогу до купола, тримаючись бічних вулиць, де можна ухилитися від зіткнення з ними.

Але, доки він ковзкими кроками, наче в якомусь гротескному танці, долає цю дистанцію, а свинони не зводять із нього очей, із південного боку напливає кипуче громаддя темних хмар, закриваючи сонце. Це не звичайна пообідня буря: ще надто рано, а небо набуло зловісного зеленкувато-жовтого відтінку. Це торнадо; сильне. Свинони вже зникли, пішли шукати схованки.

Він стоїть перед кабіною пропускного пункту та стежить, як буря, обертаючись, просувається вперед. Чудове видовище. Він бачив колись, як документаліста-аматора, який записував торнадо на камеру, затягло всередину. Міркує, що трапиться з Дітьми Деркача на узбережжі. Ото зле було б для Деркача, якби живі результати всіх його теорій вихор здійняв угору або велика хвиля змила в море. Але цього не буде: від високої води їх захистять хвилерізи, утворені горами сміття, каміння та уламків. Щодо торнадо, то вони вже одне таке перебули. Сховаються в центральній печері лабіринту з бетонних блоків, яку називають «домом грому», і перечекають там.

Спереду вдаряє порив вітру, здіймає вгору сміття на відкритому просторі. Блискавки зшивають між собою хмари. Він бачить тонкий темний конус, що зигзагом падає донизу, тоді опускається темрява. На щастя, пропускний пункт прибудовано до споруди служби безпеки, а там стіни, як у бункера, товсті й потужні. Він заходить досередини, коли починається дощ.

Виття вітру, гуркіт грому, вібрування звуку, коли все, досі прибите до свого місця, гуде, наче механізм величезного мотора. Щось велике б’ється об зовнішню стіну. Він переходить досередини крізь одні двері, тоді крізь інші, нишпорить у пакеті, шукаючи ліхтарика. Дістає його, морочиться, умикаючи, аж тут черговий оглушливий гуркіт, верхнє світло починає мерехтіти. Вочевидь, удар блискавки оживив давно вже розряджені сонячні батареї.

Він майже шкодує, що світло загорілося: у кутку лежать кілька біокостів, а те, що в них зосталося, у поганому технічному стані. Шафи з документами відчинено, усюди валяється папір. Схоже, що охоронців подолали. Можливо, вони намагалися стримати людей, не дозволити їм вийти за ворота; він пригадує, як хтось пробував впровадити карантин. Однак антисуспільні елементи, до яких тоді належали майже всі, удерлися сюди та знищили таємні файли. Якими ж оптимістами вони були, уважаючи, що документи на папері чи дисках ще можуть комусь на щось придатися.

Він змушує себе підійти до одного з біокостів, штовхає його палицею, перевертає. Не так і зле, як він думав; не надто смердить, і лише кілька жуків; усі м’які тканини переважно зникли. Але не може знайти ніякої зброї. Антисуспільні елементи прибрали зброю до рук, як зробив би й він. Як він і зробив.

Він залишає внутрішню кімнату й повертається до приймальні, частини з перегородкою та письмовим столом. Його відразу ж опановує страшенна втома. Сідає в ергономічне крісло. Минуло багато часу, відколи він сидів у кріслі, відчуття здається йому дивним. Вирішує розкласти сірники та свічку на випадок, якщо світло знову згасне; заодно п’є воду з пташиної купальні та з’їдає другий пакетик кеш’ю. Ззовні долинає завивання вітру, звук не з цього світу, наче велика тварина, що зірвалася з ланцюга й тепер шаленіє. Пориви вітру вриваються й сюди, крізь зачинені двері, здіймають куряву, усе довкола деренчить. У нього тремтять руки. Буря його приголомшує більше, ніж він дозволяє собі зізнатися.

Що, коли тут є щури? Тут мусять бути щури. Що, коли приміщення заллє вода? Лізтимуть йому по ногах! Він підіймає ноги, перекидає їх через один з ергономічних поручнів, загортає у квітчасте простирадло. Нема надії почути характеристичний писк, буря надто гучна.

«Велика людина повинна постати, щоб протистояти викликам життя, — каже голос. Хто цього разу? Мотиваційний лектор «ВітМолодаТВ», якийсь дурний трутень при костюмі. Найманий базіка. — Це, безперечно, урок, який дає нам історія. Що більша перешкода, то вищий стрибок. Переборюючи кризу, розвиваєшся як особистість».

— Я не розвинувся як особистість, ти, кретине! — вигукує Сніголюд. — Глянь на мене! Я зсохся! Мій мозок не більший за виноградину!

Але він не знає, який той мозок, більший чи менший, бо немає нікого, з чиїми мізками міг би його порівняти. Він загубився в імлі. Немає жодних орієнтирів.

Світло гасне. Тепер він сам, у темряві.

— То й що? — каже він до себе. — Ти вже був сам у темряві. Різниця невелика.

Але різниця є.

Проте він приготувався. Опанував себе. Кладе ліхтарик на стіл, при його слабкому світлі запалює сірник, намагається засвітити свічку. Язичок полум’я тремтить на протязі, відкидаючи на стіл маленьке м’яко-жовте коло, перетворивши кімнату довкруж нього на стародавню печеру, темну, але захисну.

Він копирсається в пластиковій торбині, знаходить третій пакетик кеш’ю, розриває, з’їдає вміст. Витягає пляшку бурбону, трохи думає, тоді відкручує кришку та п’є. «Буль, буль, буль. — У його голові з’являється напис із мультфільму. — Вогняна вода».

«Ох, солоденький, — каже жіночий голос із кутка кімнати. — Ти справді добре справляєшся».

— Аж ніяк, — промовляє він.

Порив вітру — пуф-ф-ф! — б’є йому у вуха, гасить свічку. Сніголюдові не хочеться клопотатися та світити її наново, бурбон уже переймає над ним владу. Ліпше він побуде в темряві. Відчуває, як Орикс летить до нього на м’яких пір’їстих крилах. Ще мить — і буде з ним. Він сидить у кріслі, скоцюрбившись, голова на столі, очі заплющені, у стані нужди та спокою.

48 Популярна американська різдвяна пісня, написана 1934 року.

49 «Збірник популярних цитат» Дж. Бартлетта (Bartlett’s Familiar Quotations).

50 The Norton Anthology of Modern and Contemporary Poetry.

⁴⁹

«Збірник популярних цитат» Дж. Бартлетта (Bartlett’s Familiar Quotations).

Популярна американська різдвяна пісня, написана 1934 року.

The Norton Anthology of Modern and Contemporary Poetry.

⁴⁸

⁵⁰

10

«ГрифоГраф»

За чотири шалапутних роки Джиммі закінчив Марту Ґрем й отримав свій сміховинний диплом із Проблематики. Не сподівався відразу знайти роботу, і сподівання його не зрадили. Тижнями втискав свої скупі вірчі грамоти в резюме, розсилав їх, а тоді аж надто швидко отримував назад, інколи поплямовані жиром і відбитками пальців якогось пішака найнижчого розряду, що переглядав їх під час ланчу. Відтак заміняв брудні сторінки й розсилав резюме знову.

На літо йому вдалося вхопити роботу в бібліотеці Марти Ґрем: мав переглядати старі книжки, ставлячи на них знак знищення і водночас вирішуючи, які мають зостатися на землі в цифровій подобі. Однак утратив цю роботу посеред умовленого строку, бо не міг приректи на викидання жодну з них. Потім замешкав зі своєю тодішньою дівчиною, концептуальною художницею та довговолосою брюнеткою на ім’я Аманда Пейн. Це ім’я було її власним винаходом, як і багато чого іншого в ній: насправді її звали Барб Джонс. Казала Джиммі, що мусила створити себе наново, бо первісну Барб настільки пригнітила її токсична рідня — білий непотріб, передоз цукру, — що від неї лишився брак, непридатний навіть для розпродажу вживаних речей: вітряний дзвінок із погнутих вилок, стілець із відламаною ніжкою.

Цим вона й приваблювала Джиммі, для якого «розпродаж уживаних речей» був сам по собі екзотичною концепцією: йому хотілося її відремонтувати, полагодити, відсвіжити фарбу. Щоб була як нова. «У тебе добре серце», — сказала вона йому, уперше впустивши за свої оборонні лінії. Поправка: за свій комбінезон.

Аманда мала занедбане приміщення в кондомініумі одного з Модулів, спільне з двома іншими художниками, обидва були чоловіками. Усі троє походили з плебурба, здобули стипендію в Марті Ґрем і вважали себе значно кращими за привілейованих слабосилих і дегенерованих паростків Закритих Комплексів на кшталт Джиммі. Вони мусили бути витривалими, не гнутися під ударами долі, торувати собі шлях. Запевняли, що мають ясне бачення, яким зобов’язані виключно відточуванню на шліфувальному камені дійсності. Один із тих чоловіків намагався накласти на себе руки, — як він натякав, це давало йому своєрідну вищість. Другий коловся героїном і торгував ним, перш ніж перейшов на мистецтво, а може, й на додачу до мистецтва. Після кількох перших тижнів, упродовж яких Джиммі вважав їх харизматичними, він вирішив, що ця парочка — гівняні ремісники, а ще й надуті сноби.

Ті двоє, які не були Амандою, терпіли Джиммі, проте заледве. Щоб привернути їх до себе, він час від часу заміняв їх на кухні, бо всі троє художників зневажали мікрохвильовку й самі готували собі спагеті, але кухар із нього був кепськуватий. Одного вечора він припустився помилки, принісши додому відерце «ЦяцяКурчат О’Грудок», — відділення відкрилося за рогом, а ці курчата були непоганими, якщо забути все, що знаєш про їхнє походження, — і після цього ті двоє, та навіть і сама Аманда, майже перестали з ним розмовляти.

Але це не змусило їх припинити розмови між собою. Могли чимало всього сказати про різноманітний мотлох, на якому начебто розумілися, провокаційно просторікували, виголошуючи промови й алегоричні казання, що насправді, як і підозрював Джиммі, були призначеними насамперед для нього. На їхню думку, гра закінчилася, коли було винайдено хліборобство, шість чи сім тисячоліть тому. Після цього людський експеримент був приречений, спершу на гігантизм через максимізування харчового запасу, тоді на вигасання, коли всі доступні поживні речовини вичерпаються.

— А ви маєте відповідь? — запитав Джиммі. Він відчував певне задоволення, штрикаючи їх, бо хто вони такі, щоб судити? Художники, нечутливі до іронії, відповіли, що коректний аналіз — одне, коректна відповідь — інше, а коли немає другого, це не знецінює першого.

Хай там як, можливо, не існувало жодного розв’язку. Людське суспільство, стверджували вони, різновид монстра, головні його побічні продукти — трупи й румовища. Воно нічого не вчиться, раз по раз повторює ті самі кретинські помилки, купуючи короткотривалу вигоду за довготривалий біль. Наче гігантський слимак, що немилосердно прокладає собі шлях, пожираючи всі інші біоформи на планеті, перемелюючи життя на землі й висираючи його у формі виробленого пластикового сміття, яке старіє, тільки-но з’явившись.

— Як ваші комп’ютери? — пробурмотів Джиммі. — На яких ви творите своє мистецтво.

Скоро, вели своє митці, пропускаючи його слова повз вуха, зостанеться лише низка довгих підземних труб, що покриватимуть усю планету. Повітря та світло там будуть штучними, бо озоновий і кисневий шари Землі вже буде вщент знищено. Люди повзтимуть крізь цей трубопровід поодинці, цілковито голі, бачитимуть лише дупу того, що повзе перед ними, їхня сеча й екскременти стікатимуть крізь отвори в підлозі, і кожен так лізтиме, аж доки його навмання не вибере цифровий механізм. Такого обранця буде засмоктано в бічну трубу, перемелено та згодовано іншим через ряд соскоподібних відростків ізсередини труби. Система була б самодостатньою та вічною і добре всім служила б.

— Так, гадаю, ми позбулися б воєн, — коментував Джиммі, — і всі мали б напрочуд міцні колінні чашки. А як же секс? Це нелегко, якби нас запакували в таку трубу.

Аманда кинула йому лихий погляд. Лихий, але й співчутливий: їй, вочевидь, спало на думку те саме запитання.

Сама Аманда не була надто балакучою. Казала, що вона людина не словесна, а образна: стверджувала, що мислить зображеннями. З погляду Джиммі, це було добре, бо крихта синестезії ніколи не завадить.

— То що ти бачиш, коли я це роблю? — запитав він її за їхніх перших найпалкіших днів.

— Квітки, — відповіла вона. — Дві чи три. Рожеві.

— А так? Що ти бачиш зараз?

— Червоні квітки. Червоні й пурпурові. П’ять чи шість.

— А так? Серденьку, як я тебе люблю!

— Неон! — Тоді зітхнула й сказала: — Це був цілий букет.

Джиммі розчулювали ці невидимі квіти: вони, зрештою, були даниною його талантам. Ще вона мала дуже гарний задок, справжні цицьки, але, і він рано це помітив, трохи силікону довкола очей.

Аманда походила з Техасу, того, справжнього, запевняла, що пам’ятає цю місцевість, перш ніж вона висохла й розвіялась із вітром, але тоді, як подумав Джиммі, мала бути на десять років старшою, ніж казала. Вона вже певний час працювала над проєктом, який називала «ГрифоГрафом». Суть полягала в тому, щоб вивести вантажівку з великими шматками мертвих тварин на пустир чи паркінг закинутої фабрики й викласти їх у формі слів, почекати, доки надлетять грифи, щоб розірвати поживу, а тоді зафільмувати всю сцену з гелікоптера. Спершу Амандин проєкт наробив великого галасу, вона отримала кілька мішків листів із вираженнями ненависті й побажаннями смерті — від Божих Садівників і якихось психів-самітників. Один із листів написала Берніс, давня сусідка Джиммі, що значно розширила обсяг своєї риторики.

Потім якийсь покровитель, помпатичний і непутящий старигань, який заробив статок на фермах, де вирощували запчастини до серця, пожертвував їй значний грант. Сердега не сумнівався, що витвори Аманди — авангард, передній край мистецтва. Це добре, казала Аманда, бо без цієї грошви вона мусила б залишити свою мистецьку працю. Гелікоптери були дорогими, а ще й дозволи служби безпеки. КорпБеКорп — справжній анал у всьому, що стосується повітряного простору, кожного підозрюють, наче він хоче скинути згори ядерну бомбу, і ледь не залізуть тобі в труси, перш ніж дозволять летіти кудись в орендованому гелікоптері. Хіба що ти якийсь корумпований принц із Комплексів, щедрий на хабарі.

Слова, які вона грифувала — це був її термін, — складалися з чотирьох літер. Вимагали від неї тривалого обдумування: кожна літера алфавіту мала свою атмосферу, позитивний чи негативний заряд, тож слова треба добирати ретельно. За її концепцією, грифування оживляло ці слова, а потім убивало їх. Це був могутній процес — «наче стежиш за мисленням Бога», казала вона на мережевому форумі. Досі вона зробила БІЛЬ — каламбур із її прізвищем⁵¹, — пояснювала вона в чаті, тоді КУДИ й ПУЗО. У їхнє спільне з Джиммі літо Аманда переживала творчу кризу: ніяк не могла вигадати наступного слова.

Наприкінці, коли Джиммі думав, що більше не витримає варених спагеті, а видовище Аманди, яка споглядала космос, жуючи пасмо волосся, уже не викликало в нього нападів пристрасті й захоплення, він знайшов роботу. Це було містечко «НооваТи», дрібний Комплекс, розміщений настільки близько від одного з найбільш зруйнованих плебурбів, що з таким самим успіхом міг би бути його частиною. Мало хто хотів би там працювати, маючи якісь інші можливості, вирішив він того дня, коли пішов на співбесіду; це могло пояснювати дещо принижену манеру його співрозмовників. Міг побитися об заклад, що перед ним уже десяток-другий претендентів відмовилися від пропозиції. «Добре, — посилав він їм телепатичні сигнали, — я, може, і не той, кого ви шукали, зате недорогий».

Що їх вразило, казали співрозмовники, жінка й чоловік, то це його дипломна робота про порадники ХХ століття. Розповіли йому, що один із їхніх найважливіших продуктів — усілякі посібники із саморозвитку, не книжки, звісно, DVD та CD-диски, вебсайти тощо. Розум і тіло ступають поруч, а завданням Джиммі буде праця, яка стосується розуму. Іншими словами, рекламні акції.

— Люди прагнуть досконалості, — сказав чоловік. — У собі самих.

— Але потребують указівок, як її досягнути, — пояснила жінка.

— Простих указівок, — уточнив чоловік.

— І заохочень, — додала жінка. — І позитивних настанов.

— Люблять слухати про те, як було та як стало, — промовив чоловік. — Це мистецтво можливого. Але, звісно, без гарантій.

— Ви продемонстрували чудовий погляд на процес, — сказала жінка. — У своїй дипломній роботі. Ми зауважили її зрілість.

— Знаючи одне століття, знаєш і решту, — запевнив чоловік.

— Але ж прикметники змінюються, — зауважив Джиммі. — Немає нічого гіршого за торішні прикметники.

— Саме так! — підтвердив чоловік, наче Джиммі щойно одним блискучим осяянням розв’язав загадку Всесвіту. Чоловік обмінявся з ним рукостисканням, ледь не потрощивши йому пальці, жінка натомість подарувала теплу, хоча дещо болісну усмішку, що змусила Джиммі замислитися, чи вона заміжня. Платня в «НооваТи» була невеликою, але, можливо, знайшлися б інші переваги.

Того ж вечора він сказав Аманді Пейн про свою удачу. Останнім часом вона клопоталася через гроші — або не клопоталася, лише переривала характерне для неї затяжне зосереджене мовчання кількома зауваженнями щодо розподілу тягаря, який досі несла вона сама, — тож він подумав, що буде задоволена. З недавніх пір їм і в ліжку йшло не найкраще, відколи він приніс тих злощасних «ЦяцяКурчат». Можливо, зараз вони дістануться сердечного, щирого, насиченого подіями фіналу. Він уже подумки промовляв прощальні слова: «Я не той, хто тобі потрібен, ти заслуговуєш кращого. Я руйную твоє життя» і таке інше. Але над цим ще треба було попрацювати, тож він тим часом докладно описував свою нову роботу.

— Тепер і я зароблятиму на хліб, — підсумував він, сподіваючись, що це буде спокусливий і водночас відповідальний тон. Та його слова не вразили Аманду.

— Де ти працюватимеш? — прокоментувала вона, як виявилося, підкресливши цим, що «НооваТи» — збиранина мешканців вигрібних ям, вони тільки й роблять, що полюють на фобії та спорожняють банківські рахунки стривожених і довірливих. З’ясувалося, що Аманда донедавна мала подругу, яка підписалася на п’ятимісячний план «НооваТи», що, згідно з рекламою, спроможний зцілити від депресії, зморщок і безсоння водночас. Натомість штовхнув її за край, якщо точніше, за підвіконня її квартири на десятому поверсі, після того, як вона випила настоянку кори якогось південноамериканського дерева.

— Я можу будь-коли відмовитися, — сказав Джиммі, після того як вона виклала йому цю історію. — Я міг би стати до лав хронічно безробітних. Або ж, овва, можу бути чоловіком-утриманцем, як тепер. Жартую! Жартую! Не вбивай мене!

Кілька наступних днів Аманда була ще мовчазнішою, ніж досі. Тоді сказала йому, що переборола творчу кризу: до неї прийшло чергове ключове слово для «ГрифоГрафа».

— І що це за слово? — запитав Джиммі, намагаючись удавати зацікавленість.

Аманда замислено глянула на нього.

— Жага, — сказала вона.

«НооваТи»

Джиммі перебрався до квартирки Комплексу «НооваТи», призначеної для молодшого персоналу: спальня в ніші, тісна кухонька, меблі — копія 1950-х. Теперішнє його житло недалеко пішло від кімнати в гуртожитку Марти Ґрем, та принаймні комашине життя було не таким активним. Невдовзі довідався, що, висловлюючись мовою корпорації, він — робоча худобина й ілот⁵². Мав дубасити мозком і по десять годин денно мандрувати лабіринтами тезауруса, викручуючи багатослів’я. Потім зверхники оцінювали його пропозицію, повертали її на перегляд, повертали знову. «Нам хотілося б більш… менш… це не зовсім те». Але з часом він удосконалився, хай що б це означало.

Косметичні засоби, тренувальні пристрої, «Стрибатончики», щоб перетворити вашу мускулатуру на скульптурне гранітне диво, від якого перехоплює подих. Пігулки, завдяки яким гладшаєш, худнеш, дістаєш густішу чуприну, лисієш, білієш, коричневієш, чорнієш, жовтієш, стаєш сексуальнішим і щасливішим. Його завданням було описувати й вихваляти, представляти візію того, що — ох, як же легко! — могло стати дійсністю. Надія та страх, жадання й огида — ось що було його устаткуванням, ось на чому він балансував. Час від часу вигадував слова — напружуваність, волокнистість, феромоніальність, — але жодного разу не піймався. Його власникам подобалися такі слова, написані дрібним шрифтом на пакованні, бо вони звучали по-науковому й переконливо.

Він мав би тішитися з успіху своїх кованих слів, та натомість був пригніченим. Меморандуми, що надходили згори, нічого для нього не означали, бо їх складали недоуки; доводили тільки те, що ніхто в «НооваТи» не був спроможним належно оцінити його сприт. Він зрозумів, чому серійні вбивці самі підкидали поліції допоміжні вказівки.

Його товариське життя, уперше за багато років, було нульовим: у такій сексуальній пустелі він не гибів, відколи йому виповнилося вісім. Аманда Пейн зблискувала в минулому, як утрачена лагуна, приховані в цій лагуні крокодили на мить забулися. Чому він так знічев’я її кинув? Бо не міг дочекатися наступної в черзі. Але жінка з «НооваТи», яка проводила з ним співбесіду й на яку він мав таку надію, кудись зникла, і він ніколи її не бачив. Інші жінки, з якими він зустрічався в офісі та барах «НооваТи», були або підступними цілеспрямованими акулами, або настільки емоційно зголоднілими, що навіть Джиммі уникав їх, наче це була трясовина. Мусив опуститися до флірту з офіціантками, але навіть вони не розкрили йому обіймів. Уже бачили таких швидкомовних молодиків, знали, що він не має жодного статусу.

У кафе компанії він був новачком, знову самотнім, знову все спочатку. З’їдав «СояМоя-бургери» в торговельному центрі Комплексу або забирав жирне паковання «ЦяцяКурчат О’Грудок» і жував їх під час понадурочних годин за своїм комп’ютерним терміналом. Щотижня Комплекс улаштовував товариське барбекю, усезагальний щурятник, учасниками якого мали бути всі працівники. Ці збіговиська були для Джиммі тяжким випробуванням. Йому бракувало енергії для дій у натовпі, покінчив уже з тим, щоб верзти безневинну нісенітницю; тинявся подалі від центру дій, гризучи спаленого сойдога й безмовно розриваючи на шматки всіх у полі зору. «Обвислі цицьки, — значилося в коміксобульці, що виростала йому з голови. — Булкове обличчя, замість мозку — тофу. Плакатний хлопчик із пальцем у роті. Холодильниця. Продасть рідну бабцю. Солом’яний бичок. Голова, як сечовий міхур».

При нагоді отримував електронні листи від батька, картку-привітання на кілька днів пізніше за справжній день народження, щось там із танцівливими свинонами, наче йому досі одинадцять. «Із Днем народження, Джиммі, нехай усі твої мрії збуваються». Рамона писала йому цвіркотливі сумлінні повідомлення: вони ще не мають для нього маленького братика, сповіщала вона, але «працюють над цим». Він не хотів навіть подумки бачити подробиці такої праці, стимульованої гормонами, підсиленої мікстурами, змазаної гелем. Якщо найближчим часом не станеться нічого «природного», вони спробують «щось інше» в одному з агентств — «Інфантаді», «Плідності», «Чудо-Дитині» чи ще якомусь. Багато змінилося, відколи Джиммі з’явився на світ! (З’явився на світ, наче він не народився, а забіг у гості.) Вона зайнялася власними «дослідженнями», бо, звісно ж, вони хотіли найкращого за свої гроші.

Чудово, подумав Джиммі. Матимуть кілька пробних забігів, а якщо здобуті таким методом діти не пасуватимуть на міру, то розберуть їх на складники, доки, урешті, не отримають того, що цілковито відповідатиме специфікації, — досконалості з будь-якого погляду, не лише диво-математика, а й прекрасного, як ранкова зоря. Потім надиматимуть це гіпотетичне диво-дитя своїми роздутими сподіваннями, доки бідолаха не лусне. Джиммі йому не заздрив.

(Він йому заздрив.)

Рамона запрошувала Джиммі на свята, але йому не хотілося їхати, тож він виправдовувався надміром роботи. У якомусь сенсі це було правдою, бо його робота стала вже як виклик: до якого зухвальства він може дійти зі своїми дурнуватими неологізмами, далі дістаючи похвали?

За якийсь час його підвищили. Зміг купити собі нові іграшки. Придбав кращий DVD-плеєр, гімнастичний костюм із самоочищенням (цю функцію виконували бактерії, що з’їдали піт), сорочку, яка висвітлювала електронну пошту на рукаві, легенько штовхаючи власника щоразу, коли надходив лист, черевики, що змінювали барву під колір одягу, тостер, який умів розмовляти. Добре, хоч якесь товариство. «Джиммі, твій тост готовий». Він переселився до кращої квартири.

Тепер, підіймаючись службовою драбиною, він знайшов жінку, тоді ще одну й ще одну. Не думав уже про цих жінок як про своїх подруг: вони були коханками. Усі заміжні або майже заміжні, усі шукали нагоди обманути своїх чоловіків чи партнерів, аби довести, що вони ще молоді, або ж зрівняти рахунок, віддати хліб. Або їм завдано болю — і вони прагнули розради, або просто відчували, що їх ігнорують.

Жодна причина не забороняла йому заводити кількох таких одночасно, якщо тільки він сумлінно планував свій денний розклад. Спершу його тішили такі квапливо-імпровізовані візити, таємниця, звук поспіхом розстебнутих липучок, повільне зсування на підлогу. Але невдовзі зорієнтувався, що для цих коханок він лише доповнення до повсякдення: вони сприймали його не насправжки, а як дитячий подарунок, випорпаний із коробки пластівців, барвистий і цікавий, але ні на що не придатний: джокер між двійками та трійками, що траплялися їм у реальному житті. Був для них лише розвагою, як і вони для нього, хоча їхня ставка в цій грі була більшою: розлучення, спалах небуденної агресії, а принаймні словесна веремія, якщо їх піймають.

Одне добре: вони ніколи не казали, що він мусить подорослішати. Підозрював, що його дитинність їм подобається.

Жодна з них не хотіла кинути свого чоловіка й замешкати з ним чи втекти до плебурба, хоча це вже було неможливо. Казали, що плебурби стали місцем, дуже небезпечним для тих, хто не знав тамтешніх звичаїв, а охорона з КорпБеКорпу біля воріт Комплексу стала суворішою, ніж будь-коли досі.

Гараж

Отже, такою мала бути решта його життя. Здавалася вечіркою, куди Джиммі запросили, та тільки він не міг знайти, де вона відбувається. Хтось мусив добре на ній веселитися, на вечірці його життя, проте цієї миті то був не він.

Його тіло завжди було просто підтримувати, але тепер доводилося над цим працювати. Якщо він хоча б день не тренувався, з’являлися жирові складки, чого раніше не було. Рівень енергії знижувався, і Джиммі мусив стежити, скільки «Стрибатончиків» їсть: надлишок стероїдів погано впливав на його пеніс, і хоча на пакованні було написано, що цю проблему розв’язано завдяки додаванню якогось невимовного запантенованого компонента, але він сам понавигадував достатньо таких етикетних текстів, щоб їм не довіряти. Його волосся на скронях дедалі рідшало, попри шеститижневий курс «НооваТи» для відновлення фолікул, який він пройшов. Мав би здогадатися, що це шахрайство, урешті-решт, рекламу писав власноруч, але вона так добре вдалася, що переконала навіть його самого. Ловив себе на міркуваннях, яка тепер форма лінії волосся у Деркача.

Деркач рано отримав диплом, закінчив післядипломний курс, тоді вже сам складав план майбутнього життя. Тепер він працював у «ВітМолоді» — одному з найпотужніших Комплексів — і швидко йшов угору. Спершу вони з Джиммі підтримували контакт через електронну пошту. Деркач неясно розповідав про особливий проєкт, яким займався, про щось виняткове. Казав, що йому дали карт-бланш, верхівка Комплексу поводиться з ним так, наче йому із сідниць сонце світить. Джиммі має колись приїхати до нього в гості, а він усе йому покаже. А чим тепер займається Джиммі?

У відповідь Джиммі підкинув думку зіграти в шахи.

Наступною звісткою від Деркача було те, що дядечко Піт помер наглою смертю. Якийсь вірус. Хай що б це було, протекло крізь нього, як лайно крізь гуску. Однаково що стежити за рожевим сорбетом на грилі — відразу ж розтопився. Підозрювали диверсію, але жодних доказів не було.

«Ти був там?» — запитав Джиммі.

«У певному сенсі», — відповів Деркач.

Джиммі розмірковував над цим, тоді запитав, чи ще хтось заразився цим вірусом. Деркач відповів, що ні.

З часом перерви між листами дедалі більшали, нитка, що їх поєднувала, розтягувалася й тоншала. Що вони могли сказати один одному? Кріпацька праця Джиммі зі словами була тим, що Деркач, хоч і чемно, зневажав, а заняття Деркача могли бути такими, що Джиммі вже був неспроможний їх збагнути. Він усвідомив, що думає про Деркача як про когось, кого знав у давнину.

Джиммі ставав дедалі неспокійнішим. Навіть секс уже не був таким, як раніше, хоча він досі від нього залежав. Відчував, що крутиться довкола власного пеніса, наче решта була тільки незначущою випуклістю, випадково прикріпленою до одного з кінців статевого органа. Може, той був би щасливішим, якби йому дозволили діяти на власний розсуд.

Вечорами, коли жодній коханці не вдалося обманути свого чоловіка чи його еквівалент настільки, щоб провести час із Джиммі, він міг піти в кіно в торговельному центрі, аби впевнитися, що й далі є часткою групи інших людей. Або ж дивився новини: ще більше катастроф, голоду, повеней, нашестя комах, мікробів, дрібних ссавців, ще більше посух, дурнуватих воєн із солдатами-підлітками в далеких країнах. Чому це все так схоже між собою?

У плебурбах коїлися звичні політичні вбивства, звичні дивні випадки. Або сексуальні скандали: сексуальні скандали завжди приваблювали новинарів. Якийсь час це були спортивні тренери й малі хлопчики; потім пішла хвиля дівчаток-підлітків, знайдених у зачинених гаражах. Ці дівчатка, як запевняли ті, хто тримав їх під замком, працювали покоївками, їх привезли зі злиденних рідних країн задля їхнього ж добра. У гаражах їх зачиняли задля їхньої ж безпеки. Так запевняли чоловіки, респектабельні чоловіки — книговоди, юристи, торговці садовими меблями, захищаючись, коли поставали перед судом. Часто їхні дружини їх підтримували. Казали, що ці дівчатка практично адаптувалися, а ставилися до них майже як до членів сім’ї. Джиммі обожнював ці два слова: практично, майже.

Самі дівчатка розповідали інші історії, не всі вони здавалися вірогідними. Їх одурманювали наркотиками, казали деякі. Змушували чинити обсценні й неприродні речі в незвичайних місцях, наприклад, у зоомагазинах. Їх перевозили через Тихий океан на гумових плотах, контрабандою на контейнеровозах, ховали між стосами соєпродуктів. Їх силували чинити всілякі блюзнірства за участю рептилій. З іншого боку, деякі дівчатка, схоже, були задоволені своїм становищем. Казали, що гаражі були милими, кращими ніж те, що вони мали вдома. Їжа — регулярною. Праця — не надто важкою. Щоправда, їм не платили, і вони не могли нікуди піти, але й у цьому не було нічого дивного або відмінного від їхнього давнішого життя.

Одна з цих дівчаток, яку знайшли в домі успішного фармацевта, сказала, що знімалась у фільмах, але була задоволена, коли її продали Містерові, який побачив її в Мережі, пожалів, особисто приїхав по неї та заплатив великі гроші, аби порятувати. Потім перелетів із нею літаком через океан та обіцяв послати до школи, коли її англійська стане достатньо доброю. Не хотіла говорити нічого поганого про цього чоловіка, здавалася простою, правдивою та щирою. На запитання, чому гараж було зачинено, відповіла: це щоб ніхто не міг зайти досередини. На запитання, що вона там робила, відповіла: вивчала англійську й дивилася телевізор. На запитання, що відчуває до свого поневолювача, відповіла: завжди буде йому вдячною. Звинувачення не змусило її змінити свідчення, і чолов’яга вийшов на волю, хоча йому було наказано негайно послати її до школи. Вона сказала, що хоче вивчати дитячу психологію.

Її показали зблизька — прекрасне котяче обличчя, делікатна усмішка. Джиммі подумав, що впізнає її. Зупинив кадр, тоді знайшов свою стару роздруківку з часів, коли йому було чотирнадцять літ. Він тримав її при собі, хоч куди перебирався, майже як сімейне фото, не в полі зору, але ніколи не губив, ховав серед документів з Академії Марти Ґрем. Порівнював обличчя, та відтоді минуло забагато часу. Восьмилітня дівчинка на роздруківці мала б тепер сімнадцять, вісімнадцять чи дев’ятнадцять років, а ця, з новин, здавалася значно молодшою. Але вигляд такий самий: та сама суміш невинності, погорди й розуміння. Він почувався приголомшеним, наче балансував на краю скелі, над кам’яною западиною, і небезпечно було глянути вниз.

Без опори

КорпБеКорп ніколи не втрачав Джиммі з горизонту. Під час навчання в Марті Ґрем його регулярно, чотири рази на рік, тягали на так звані малі розмови. Ставили ті самі запитання, які ставили вже кільканадцять разів, тільки щоб перевірити, чи отримають такі самі відповіді. Найбезпечніше, що міг надумати відповідати Джиммі, це: «Я не знаю». І переважно так воно й було.

Згодом почали показувати йому фото — кадри зі шпигунських прихованих камер або чорно-білі, на вигляд наче з відеокамер безпеки біля банкоматів плебурбівських банків, або різні матеріали з новинних каналів: демонстрації, заворушення, страти. Гра полягала в тому, щоб перевірити, чи пізнає він якесь обличчя. Його під’єднували до апаратури; навіть якби вдавав незнання, піймали б нейроелектричні імпульси, які він був неспроможний контролювати. Тож він постійно чекав, коли з’явиться кадр, якого боявся, із протестів проти «Кавіжанки» в Меріленді, той, із матір’ю, — але такого не було.

Він давно вже не отримував жодних поштових карток з-за кордону.

Відколи Джиммі почав працювати в «НооваТи», здавалося, КорпБеКошники про нього забули. Але, виявляється, вони просто послабили прив’язь, щоб перевірити, чи він або друга сторона, тобто його матір, не скористається його новою позицією, його додатковою свободою, щоб спробувати відновити контакт. Приблизно за рік пролунав знайомий стукіт у двері. Він завжди знав, що це вони, бо й раніше ніколи не користувалися домофоном, мусили мати якусь перепустку, не кажучи вже про дверний код. «Привіт. Джиммі, як життя? Ми просто хочемо поставити тобі кілька запитань. Глянемо, чи ти не можеш трохи нам допомогти.

— Звісно, з радістю.

— Добрий хлопець».

І пішло-поїхало.

На — який? — п’ятий рік у «НооваТи» вони нарешті поцілили. Він уже кілька годин переглядав їхні фотографії. Кадри жорстокої війни в якійсь далекій посушливій гірській країні за океаном, показані зблизька мертві найманці, чоловіки й жінки; група працівників гуманітарної місії, яких розривають на шматки мешканці ураженої голодом закуреної країни; низка голів на палях — КорпБеКошники казали, що це колишня Аргентина, хоча не пояснили, чиї це голови і як вони втрапили на палі. Кілька жінок проминають касу в супермаркеті, усі в сонцезахисних окулярах. Кільканадцять тіл лежить на підлозі після нападу на криївку Божих Садівників — тепер цю організацію визнано поза законом, — а одне з них дуже скидалося на його давню сусідку, запальну Берніс. Він це сказав, його назвали добрим хлопцем і поплескали по плечі, але вони, вочевидь, уже це знали, бо не виявили зацікавлення. Він погано почувався через Берніс, вона була навіженою та прикрою, але не заслуговувала такої смерті.

Низка фотопик із в’язниці Сакраменто. Фотографія водійського посвідчення терориста-самогубця (але як вони здобули водійські права, якщо машина вибухнула?). Три безтурботні голі офіціанточки з бару «не-торкайся» у плебурбі — їх підкинули задля жарту, це фото показало збурення на нейромоніторі. Було б неприродно, якби не викликало і це збурення, і, заодно, сміх та хихотіння довкола. Сцена заворушень, у якій Джиммі розпізнав кадри з кінофільму — рімейку «Франкенштайна». Вони завжди влаштовували такі трюки, щоб він не втрачав пильності.

Знову фотопики. «Ні, — казав Джиммі. — Ні, ні, нічого».

Відтак настала черга чогось схожого на рутинну страту. Ні клоунади, ні спроб утечі, ні показування язика: за цим Джиммі зрозумів, що страчуватимуть жінку, ще до того, як її завели. Потім з’явилася постать у широкому сірому тюремному одязі, волосся зібрано в пучок на потилиці, наручники на зап’ястях, жіноча охорона обабіч, пов’язка на очах. Це мав бути розстріл зі струмелета. У розстрільній команді не було потреби, це зробив би й один струмелет, але зберігся давній звичай: ряд із п’ятьох, щоб ніхто з них не втрачав потім сну, мордуючись думками, чия віртуальна куля влучила першою.

Розстрілу підлягали тільки зрадники. Решті — газ, повішання чи «Мозкошкварка».

Чоловічий голос, слова долинають із-за кадру: КорпБеКошник приглушив звук, вони хотіли, щоб Джиммі сконцентрувався на картинці, але це мусив бути наказ, бо охоронці зняли пов’язку з очей. Великим планом: жінка дивилася на нього просто з кадру, погляд синіх очей, прямий, із викликом, змучений, болісний. Але без сліз. Зненацька з’явився звук. «Бувай, Джиммі. Пам’ятай Убивцю. Я люблю тебе. Не підведи мене».

Жодного сумніву — це була його мати. Джиммі вразило, як вона постаріла: шкіра помережана зморшками, губи зів’ялі. Чи це тяжке життя втікачки, чи з нею погано поводилися? Скільки часу вона провела у в’язниці, у їхніх лапах? Що вони з нею робили?

«Почекай!» — хотів скрикнути він, але це вже все, камера від’їхала, очі знову зав’язали, клац, клац, клац. Погана робота, червоні смуги, їй майже зняли голову. Довгий прогін, як вона валиться на підлогу.

— Ну що, Джиммі?

— Нічого. Даруйте. Нічого. — Як вона могла здогадатися, що він це побачить?

Вони, вочевидь, помітили на своїй апаратурі серцебиття, викид енергії.

— Хочеш кави? Хочеш відлити? — запитав один із них. — То хто такий цей убивця?

— Вбивця, — відповів Джиммі. Засміявся. — Вбивця — це скунс.

От він це й зробив. Чергова зрада. Не міг нічого вдіяти.

— Не надто приємний хлопець, так? Якийсь байкер?

— Ні, — сказав Джиммі, регочучи ще сильніше. — Ви не зрозуміли. Скунс. Єнунс. Тварина.

Підпер голову кулаками, хлипаючи зі сміху. Навіщо вона втягла в це Вбивцю? Щоб він знав, що це справді вона, ось навіщо. Щоб він їй повірив. Але що вона мала на увазі, кажучи: «Не підведи мене»?

— Мені прикро через це, синку, — сказав старший із двох КорпБеКошників. — Ми просто мусили переконатися.

Джиммі не спало на думку запитати, коли відбулася страта. Пізніше він усвідомив, що це могло бути кілька років тому. Що, коли все це було підробкою? Може, навіть цифровою, принаймні постріли, потік крові, падіння. Може, його мати ще жива, може, навіть на свободі. Якщо так, то що він видав?

Наступні кілька тижнів були найгіршими, які він пам’ятав. Забагато всього до нього повернулося, забагато того, що він утратив або — це сумніше — ніколи не мав. Увесь цей час згаяно, а він навіть не знав, хто його згаяв.

Переважно був сердитим. Спершу шукав спілкування зі своїми численними коханками, але був із ними похмурим, не міг їх розважити і, що найгірше, став байдужим до сексу. Не відповідав на їхні електронні листи («Щось не так, я щось зробила, чи можу я допомогти?»), не відповідав на телефонні виклики: не варто пояснювати. Раніше він перетворив би смерть матері на психодраму, пожав певне співчуття, але тепер цього не хотів.

А чого хотів?

Ходив до барів Комплексу для самотніх, але й там не знаходив радості, знав більшість тамтешніх жінок, не потребував їхньої нужденності. Повернувся до інтернет-порнографії та виявив, що вона вже перецвіла: повторювалася, була механічною, утратила давній чар. Шукав сайт «ГарячоїМалечі», сподіваючись, що знайомі ролики допоможуть йому почуватися не таким самотнім, але сайт не діяв.

Тепер він пив уночі — поганий знак. Не варто було цього робити, це лише його пригнічувало, але він мусив приглушити біль. Біль чого? Біль обдертих до живого місць, оболонок, пошкоджених там, де він зіткнувся з Великою Байдужістю Всесвіту. Весь цей Усесвіт — одна акуляча паща. Ряд за рядом гострих, неначе бритва, зубів.

Знав, що хитається, намагаючись утриматися на ногах. Усе в його житті було тимчасовим, незакоріненим. Сама мова втратила свою масивність: стала тонкою, випадковою, слизькою, липкою плівкою, якою він ковзав, як очне яблуко на тарілці. Але це очне яблуко досі бачило. У цьому й проблема.

Він пригадував, яким був раніше, замолоду, — безтурботним. Безтурботним, товстошкірим, літав над землею, насвистував у темряві⁵³, міг усе подолати. Вмить ока. А тепер виявив, що від усього кривиться. Найменша прикрість перетворювалася на велику невдачу — загублена шкарпетка, зламана електрична зубна щіточка. Навіть схід сонця його сліпив. Наче всього протерли наждачним папером. «Опануй себе, — казав він собі. — Перебори це. Переступи через це. Рухайся вперед. Створи себе заново».

Такі позитивні гасла. Таке солоденьке натхненне рекламне блювотиння. Чого він насправді прагнув, то це помсти. Але кому мав помститись і за що? Навіть якби мав достатньо енергії для цього, навіть якби міг зосередитись і прицілитися, помста однаково була б менше ніж даремною.

У найгірші ночі він кликав папугу Алекса, насправді той давно вже здох, але в Мережі досі ходив і розмовляв. Дивився, як папуга крок за кроком опановує свою науку. Дресирувальник: «Якого кольору круглий м’ячик, Алексе? Круглий м’ячик?» Алекс хилить голову набік, думає: «Синій». Дресирувальник: «Молодець!» Алекс: «Корковий горіх, корковий горіх!» Дресирувальник: «Ось тобі!» Тоді Алекс діставав качанчик кукурудзи, якої не просив, він просив мигдалю. Коли Джиммі на це дивився, у нього на очах з’являлися сльози.

Допізна не лягав спати, а коли нарешті ліг, удивлявся в стелю, промовляв свої списки застарілих слів, щоб знайти в них розраду. Ямкокопач. Афазія. Ручний плуг. Енігма. Пістоль. Якби папуга Алекс належав йому, вони були б друзями, братами. Він навчив би його інших слів. Подзвін. Гарнітура. Леле.

Але в цих словах не було вже жодної розради. У них не було нічого. Джиммі не тішився більше тим, що володіє цією маленькою колекцією літер, забутих іншими людьми. Це наче зберігати в коробочці власні молочні зуби.

На краю сну, за його очима з’являється процесія, виходить із тіні ліворуч, перетинає його поле зору. Юні стрункі дівчатка з маленькими долоньками, стьожками у волоссі, несуть гірлянди барвистих квітів. Поле було зеленим, але це не пасторальна сцена: дівчатка в небезпеці, потребують допомоги. За деревами крилося щось грізне, страшна присутність.

Чи, може, небезпека крилася в ньому. Можливо, це він був небезпекою, зубастим звіром, що виглядав із темної печери всередині його черепа.

А може, самі ці дівчатка були небезпекою. Це завжди було можливим. Могли бути принадою, пасткою. Він знав, що вони значно старші, ніж здаються, а тепер ще й значно могутніші. На відміну від нього, мали безжалісну мудрість.

Дівчатка були спокійними, поважними й урочистими. Ось-ось поглянуть на нього, поглянуть на нього, упізнають і приймуть його, приймуть його темряву. Тоді всміхнуться.

«О, любий, я тебе знаю. Я тебе бачу. Я знаю, чого ти хочеш».

51 Англійською мовою прізвище героїні Payne звучить майже як слово «біль» — pain.

52 Ілоти — у стародавній Спарті землероби, які перебували на проміжному положенні між кріпаками й рабами. (Прим. ред.)

53 «Насвистуючи в темряві» — назва кількох фільмів і музичних альбомів.

⁵³

«Насвистуючи в темряві» — назва кількох фільмів і музичних альбомів.

Англійською мовою прізвище героїні Payne звучить майже як слово «біль» — pain.

Ілоти — у стародавній Спарті землероби, які перебували на проміжному положенні між кріпаками й рабами. (Прим. ред.)

⁵¹

⁵²

11

Свинони

Джиммі на кухні дому, де вони мешкали, коли йому було п’ять років. Він сидить за столом. Час ланчу. Перед ним на тарілці кругла скибка хліба: пласка голова з арахісового масла, блискуча желейна усмішка, зуби-родзинки. Ця річ дуже його лякає. Мама от-от зайде до кімнати. Але ні, не зайшла: її крісло порожнє. Вочевидь, вона приготувала ланч і залишила йому. Та куди вона поділася, де вона?

Чути шкряботіння; воно долинає з-за стіни. Там, по той бік, хтось є, риє нору, щоб увірватися. Він дивиться на цю частину стіни, під годинником, із різними птахами, що позначають години. «Пугу, пугу, пугу», — кричить дрізд. Це він так зробив, переставив годинник — сова кричить «кар, кар», а ворона «чир-чирик». Але, коли він мав п’ять років, цього годинника не було, його придбали пізніше. Щось не так, не той час, він не може сказати, що це, його паралізує страх. Штукатурка починає кришитися, і він прокидається.

Ненавидить такі сни. Теперішнє достатньо погане без домішки минулого. Живи хвилиною. Якось він помістив цю фразу в безплатному календарі — додатку до реклами якогось шахрайського продукту, що начебто мав поліпшувати жіночу сексуальність. Навіщо прив’язувати своє тіло до годинника, ти можеш розбити кайдани часу й таке інше. На зображенні була крилата жінка, яка злітала вгору з купи старого подертого ганчір’я чи, можливо, власної шкіри.

І ось вона, та мить, у якій він повинен жити. Його голова на твердій поверхні, тіло втиснуте в крісло, усе воно — великий спазм. Він потягається, скрикує від болю.

Йому потрібно не менше хвилини, щоб зрозуміти, де він. О так — торнадо, сторожка. Зараз усе затихло, жодного пуфкання вітру, жодного завивання. Що це — той самий день, вечір чи наступний ранок? У кімнаті ясно. Денне світло проникає крізь вікно над перегородкою, куленепробивне скло з інтеркомом, туди колись, давним-давно, треба було пояснити, у якій справі ти приїхав. Місце для мікрокодових документів, цілодобова відеокамера, коробочка з намальованою усмішкою вела розмову, проводячи тебе крізь запитання та відповіді, — весь механізм дослівно розтрощений до біса. Можливо, гранати. Розкидано багато уламків.

Шкряботіння триває: це щось у кутку кімнати. Спершу він не може зрозуміти, що воно таке: скидається на череп. Тоді бачить земляного краба: заокруглена з країв біло-жовта шкаралупа зі зсохлу голову завбільшки, величезні клешні. Розриває діру в уламках.

— Якого дідька ти тут робиш? — питає він краба. — Тобі треба бути надворі й нищити сади.

Кидає в нього порожньою пляшкою з-під бурбону, хибить, пляшка розбивається. Дурницю вчинив, тепер на підлозі повно битого скла. Земляний краб обертається йому назустріч, підіймає великі клешні, тоді відступає до своєї напіввиритої нори, сідає там і стежить за ним. Видно, приповз сюди, ховаючись від торнадо, як і він, а тепер не може знайти виходу.

Він зсувається з крісла, спершу заглянувши, чи немає змій, щурів чи ще чогось, на що йому не хотілося б наступити. Тоді закидає недогарок свічки й сірники до свого пластикового пакета, обережно підходить до дверей, що ведуть у передпокій приймальні. Зачиняє за собою двері: не хоче, щоб краб напав на нього ззаду.

Біля зовнішніх дверей зупиняється для розвідки. Жодної живої душі, крім трьох ворон, які сидять на захисній стіні. Обмінюються кількома карканнями, схоже, що він і є предметом їхньої розмови. Небо забарвлене перлисто-сірою рожевістю раннього ранку, майже безхмарне. Пейзаж відучора змінився: більше шматків відірваних металевих листів, більше вирваних із корінням дерев. Листя та зламані гілки встеляють заболочену землю.

Якщо він вирушить негайно, матиме непогані шанси до опівдня дістатися головного торговельного центру. Хоч як бурчить у нього в животі, мусить почекати, доки добереться до місця сніданку. Шкодує, що не зосталося кеш’ю, лише сардинки «СояМоя», але це — запас на крайній випадок.

Повітря холодне і свіже, після вологого та гнильного запаху в сторожці аромат зім’ятого листя здається розкішним. Він із насолодою вдихає його й рушає в бік торговельного центру. Пройшовши три квартали, зупиняється: з порожнечі матеріалізувалося семеро свинонів. Дивляться на нього, вуха сторч. Це ті, учорашні? Доки він придивляється, вони рушають у його бік.

Вони щось задумали, гаразд. Він обертається, відступає в напрямку сторожки, збільшує швидкість. Вони достатньо далеко, щоб він зумів утекти, якщо доведеться. Дивиться через плече: перейшли на галоп. Він пришвидшується, біжить. Тоді помічає ще одну групу за воротами перед ним, трюхають до нього через Безлюдну Землю. Вони вже майже біля головних воріт, відрізають йому відступ у цьому напрямку. Так, наче ці дві групи домовилися між собою, наче вони вже певний час знали, що він у сторожці, і чекали, доки він вийде, відійде достатньо, щоб вони зуміли його оточити.

Він дістається сторожки, забігає у двері, зачиняє їх. Вони не зачиняються. Електронний замок, звісно, не працює.

— Авжеж! — вигукує він. Зможуть відчинити двері, підваживши їх рилами чи зубами. Свинони завжди були майстрами втечі й гонитви, якби мали пальці, правили б світом. Біжить до наступних дверей, до приймальні, зачиняє їх за собою. Замкові, звичайно ж, теж капут. Він підсуває під двері стіл, за яким щойно спав, виглядає крізь куленепробивне вікно: вони заходять. Відчинили двері, й уже в першій кімнаті, два чи три десятки кнурів і льох, але переважно кнури. Протискаються, нетерпляче рохкають, нюшать сліди. Ось один із них помітив його крізь вікно. Ще більше рохкання: зараз усі дивляться на нього. Те, що вони бачать, — це його голова, прикріплена до того, що вони вважають чудовим м’ясним пирогом, який тільки й чекає, щоб його розрізали. Двоє найбільших кнурів із — так — гострими іклами пліч-о-пліч ідуть до дверей, майже стикаючись боками. Свинони — командні гравці. Плюс гора м’язів.

Якщо не зможуть пробитися крізь двері, почекають його. Улаштують чергування: одні пасуться надворі, інші стережуть. Так може тривати вічно, моритимуть його голодом. Чують його запах, запах його тіла.

Раптом він згадує про земляного краба, але того нема. Сховався в нору, не інакше. Саме цього потребує й він, власної нори. Нори, шкаралупи, пари клешень.

— Ну і? — уголос каже він. — Що тепер?

«Солоденький, тобі гаплик».

Радіо

Після паузи, упродовж якої нічого не відбувалося, Сніголюд підводиться з крісла. Не пам’ятає, що сідав у нього, але мусив це зробити. Йому звело кишки, він, вочевидь, боїться, хоча не відчуває цього; він цілковито спокійний. Тим часом двері подаються під поштовхами й ударами з того боку; свинони невдовзі сюди дістануться. Виймає ліхтарика з пластикового пакета, умикає його й відступає до внутрішньої кімнати, де лежать на підлозі оті двоє чолов’яг у біокостах. Світить довкола. Там троє зачинених дверей, він мав бачити їх учора ввечері, але вчора ввечері не намагався звідси вибратися.

Двоє дверей не піддаються, коли він пробує їх відкрити; або якось зачинені, або заблоковані з того боку. Треті легко відкриваються. І от — зненацька з’являється надія: там сходи. Стрімкі сходи. Йому відразу ж спадає на думку, що у свинонів короткі ноги й товсті животи. А в нього навпаки.

Він збігає сходами так швидко, що перечіпається об квітчасте простирадло. Ззаду до нього долинають схвильоване рохкання й пискіт, а тоді грюкіт, з яким перевертається стіл.

Він забігає в ясне видовжене приміщення. Що там? Сторожова вежа. Звісно. Йому варто це знати. Дві сторожові вежі обабіч головних воріт, інші розміщено вздовж оборонної стіни. Усередині веж — прожектори, монітори відеокамер, гучномовці, контрольні панелі воріт, сопла для викидання сльозогінного газу, струмелети далекої дії. Так, ось екрани, ось пристрій керування: знайди мету, наведи на неї приціл, натисни кнопку. Нема потреби бачити справжні результати, спалахи й розприскування, звісно, не тілесні. Під час хаосу вартові, імовірно, стріляли звідси в натовп, доки ще могли й доки він був.

Вочевидь, жоден із цих високотехнологічних пристроїв не діє. Він шукає резервне ручне керування — добре було б перестріляти свинонів зверху, але даремно, нічого такого немає.

За стіною мертвих моніторів є віконце, крізь нього з висоти пташиного польоту видно свинонів, їхню групу, що чатує за дверима до передпокою пропускного пункту. Здаються розслабленими. Були б людьми, курили б і правили б баляндраси. Хоча вони пильні й насторожені. Відступає, не хоче, щоб вони його побачили, довідалися, що він тут.

Хоча вони й так це знають. Мусили вже зміркувати, що він піднявся сходами. Але чи знають і те, що загнали його в пастку? Бо, наскільки він бачить, виходу звідси немає.

Безпосередня небезпека йому не загрожує: вони не можуть піднятися сходами, інакше вже зробили б це. Є час розвідати й перегрупуватися. Перегрупуватися, що за ідея? Він сам-один.

Вартові, схоже, кімарили тут удень по черзі: у бічній кімнаті два стандартних польових ліжка. На них нікого, тіл немає. Може, вартові намагалися вибратися з «ВітМолоди», як усі інші. Може, і вони сподівалися випередити заразу.

Одне з ліжок заслане, інше ні. Цифровий будильник, керований голосом, досі мерехтить біля незастеленого ліжка. «Котра година?» — питає він, але не дістає відповіді. Доведеться перепрограмувати будильник, налаштувати на свій голос.

Ці хлопці добре спорядилися: два розважальних центри з екранами, плеєрами й під’єднаними навушниками. На гачках висить вбрання, стандартний тропічний набір для неробочого часу; на підлозі використаний рушник, а ще шкарпетка. На нічній тумбочці десяток роздруківок, завантажених із Мережі зображень. Худорлява дівчина, на якій немає нічого, крім босоніжок на високих підборах, стоїть на голові, білявка звисає з гака на стелі, її оперізує щось на кшталт пояса для панчіх із чорної шкіри й із численними дірками, на очах пов’язка, зате заслинений рот відкритий і хіба що не верзе «відлупцюй мене знову»; огрядна жінка з величезними грудними імплантатами, губи вкриті волого-червоною помадою, схилилася, висолопивши язика з пірсингом. Звичне старе видовище.

Хлопці мусили тікати звідси поквапом. Може, це вони внизу, у біокостах. Це мало б сенс. Але схоже, що після цих двох тут нікого не було або ж, якщо й були, не знайшлося нічого, що вони хотіли б забрати.

В одній із шухляд тумбочки паковання цигарок, бракує лише кількох. Сніголюд виймає одну з них — волога, але його тепер задовольнила б навіть потерть із кишені! Він озирається, як її запалити. Сірники в пакеті для сміття, але де ж це пакет? Не інакше кинув його на сходах, коли поспішав сюди. Повертається на сходову клітку, заглядає вниз. От і пакет, із ним усе гаразд, лежить на четвертій сходинці, якщо рахувати знизу. Починає обережно спускатися. Коли простягає руку, щось кидається на нього. Він відстрибує назад, у безпечну зону, бачить, як свинон зсовується вниз, а тоді кидається знову. Очі свинона виблискують у напівтемряві, Сніголюдові здається, що це посмішка.

Вони чекали його, використавши сміттєвий пакет як принаду. Мусили зміркувати, що там щось, чого він хоче й по що прийде. Хитрі, такі хитрі. Він дістається гори, ноги в нього підгинаються.

Поруч із кімнатою для перепочинку невеличка ванна зі справжнім туалетом. Саме враз: від страху йому звурдилися кишки. Він випорожнюється — є папір, маленька втіха, нема потреби в листі — і вже збирається сполоснути, коли здогадується, що бачок повен води, а вода може йому знадобитися. Підіймає кришку — так і є, мініоаза. Вода рудуватого кольору, але не смердить, тож він схиляє голову й п’є, наче собака. Після викиду адреналіну відчуває спрагу.

Тепер почувається ліпше. Не треба панікувати, ще не треба панікувати. У кухонній ніші знаходить сірники й запалює цигарку. Від кількох затяжок голова йому йде обертом, але все й досі чудово.

— Якби тобі було дев’яносто й ти мав шанси на останній трах, але знав, що це тебе вб’є, ти однаково це зробив би? — запитав його якось Деркач.

— Заб’ємося, — відповів Джиммі.

— Ти наркоман, — сказав Деркач.

Сніголюд помічає, що він наспівує, переглядаючи кухонні шафки. Плитки шоколаду, справжнього шоколаду. Баночка розчинної кави, така ж — забілювача до кави, така ж — цукру. Креветкова паста для намазування на крекери, ерзац, але їстівна. Тюбик сирного продукту, такий же — майонезу. Макаронний суп з овочами, зі смаком курчати. Крекери в закритому пластиковому пакеті. Схованка зі «Стрибатончиками». Золота жила.

Він збирається на силі, тоді відкриває холодильник. Сподівається, що ті хлопці не тримали там надто багато справжньої їжі, тож сморід не буде надто огидним. Найгірше — це зіпсоване м’ясо в розмороженому холодильнику: він часто з таким стикався, коли в перші дні обнишпорював плебурби.

Нічого особливо пахучого; тільки зморщене яблуко й покритий сірою цвіллю апельсин. Дві пляшки пива, невідкриті, — справжнє пиво! Пляшки коричневі, з тонкими ретрошийками.

Він відкриває пиво, випиває пів пляшки. Тепле, але кого це обходить? Тоді сідає за стіл, їсть креветкову пасту, крекери, сирний продукт і майонез, закінчує ложечкою кавового порошку із забілювачем та цукром. Залишає макаронний суп, шоколад і «Стрибатончики» про запас.

В одній із шафок знаходить заводне радіо. Він пам’ятає, як їх почали роздавати на випадок торнадо, повеней чи ще чогось, що могло б перешкоджати електроніці. Його батьки мали таке, коли ще були його батьками; він потайки з ним грався. Воно мало ручку, за яку треба було крутити, щоб зарядити акумулятор, діяло півгодини.

Це здається неушкодженим, тож він накручує його. Ні на що не сподівається, але сподівання і бажання — різні речі.

Білий шум, більше білого шуму, ще більше білого шуму. Він пробігається середніми хвилями, тоді FM-діапазоном. Нічого. Тільки цей звук, схожий на звук зоряного випромінювання, що продирається крізь космічний простір: к-к-к-к-к-к. Відтак пробує короткі хвилі. Можливо, існують якісь країни — далекі країни, де люди могли врятуватися: Нова Зеландія, Мадагаскар, Патагонія — отакі місця.

Але не могли б урятуватися. Чи більшість із них. Коли це почалося, цю штуку рознесла авіація. Бажання та страх універсальні, вони обоє — копачі могил.

К-к-к-к. К-к-к-к. К-к-к-к.

— Ох, заговори до мене, — молиться він. — Скажи щось. Скажи що-небудь.

Зненацька з’являється відповідь. Це голос, людський голос. На нещастя, говорить мовою, що звучить схоже на російську.

Сніголюд не вірить власним вухам. Тож він не сам — ще хтось вижив, хтось із його виду. Хтось, хто може працювати з короткохвильовим передавачем. Якщо є один, то, імовірно, є й інші. Але з цього Сніголюдові мало користі, він надто далеко.

Телепень! Забув про Сі-Бі радіо⁵⁴. До нього вдавалися в невідкладних випадках. Якщо хтось є поблизу, то працюватиме на Сі-Бі.

Він переміщується шкалою. Прийом, от що варто спробувати.

К-к-к-к-к.

Тоді, із затуханням, чоловічий голос:

— Хтось мене чує? Хтось там є? Ти мене розумієш? Прийом.

Сніголюд морочиться з кнопками. Як надсилати? Забув. Де ця клята кнопка?

— Я тут! Я тут! — вигукує він.

Повернення до прийом. Нічого.

Але він уже вагається. Чи не надто поспіхом діє? Звідки йому знати, хто там, по той бік? Цілком можливо, не той, із ким хотілося б з’їсти ланч. Попри те, почувається бадьорим, настрій майже піднесений. Тепер у нього більше можливостей.

Захисна стіна

Сніголюд такий утішений — піднесенням, їжею, радіоголосами, що й забув про поріз на стопі. Тепер згадує: відчуває там біль, наче від колючки. Сідає за кухонний стіл і підіймає ногу якомога вище, щоб її оглянути. Схоже, там застряг уламок від пляшки бурбону. Виймає, витискає, шкодує, що не має пінцета чи бодай довших нігтів. Нарешті підчіплює маленьку скалку, тягне. Болить, але крові небагато.

Витягши шматок скла, промиває поріз пивом, тоді шкутильгає до ванни й нишпорить в аптечці. Нічого корисного, крім тюбика сонцезахисного крему, — для порізів не годиться, — трохи простроченої мазі з антибіотиками, яку він намазує на рану, і пляшка із залишками лосьйону для гоління, що пахне штучними лимонами. Це теж виливає на ногу, там має бути спирт. Може, йому варто пошукати якийсь засіб для чищення труб чи щось схоже, але він боїться зайти задалеко, спаливши собі підошву. Доведеться схрестити пальці й покластися на удачу: інфікована стопа вповільнить його рух. Не треба було так довго нехтувати порізом, підлога внизу, без сумніву, просякла мікробами.

Увечері він крізь вузьку шпарину вікна вежі спостерігає за тим, як сідає сонце. Як чудово мало тут бути, коли всі десять екранів відеокамер було ввімкнено, можна було здобути повний панорамний огляд, збільшити яскравість кольорів, підсилити червоні тони. Курни собі та зручно сядь, пливи на сьомій хмарі. Та, раз екрани звернули в його бік свої сліпі очі, він мусить задовольнятися дійсністю, насправді ж її зрізом, барва мандарина, тоді фламінго, тоді розлита кров, тоді полуничне морозиво, з того боку, де мало бути сонце.

У згасанні рожевого світла свинони, що чатують на нього, здаються мініатюрними пластиковими фігурками, буколічними іграшками з дитячої коробки. Мають рожевий відтінок невинності, як багато речей здалеку. Складно уявити, що вони бажають йому зла.

Западає ніч. Він укладається на одному з ліжок у спальній кімнаті, на тому, що заслане. «Тут, де я зараз лежу, спав зазвичай чоловік, що тепер мертвий», — думає він. Той чоловік не бачив, як це наближалося. Не мав жодної вказівки. На відміну від Джиммі, який вказівки мав, мусив побачити, але не зумів. «Якби я вбив Деркача раніше, — думає Сніголюд, — чи це щось змінило б?»

Тут надто гаряче й душно, хоча йому вдалося дістатися аварійного вентиляційного отвору й відкрити його. Не може заснути, тож запалює одну зі свічок — у бляшаному контейнері з кришкою, це страховий запас, на такому можна в разі потреби зварити суп — і викурює чергову цигарку. Цього разу голова не паморочиться. Кожна звичка, яка будь-коли ховалася в його тілі, спочиває там досі, приспана, мов квіти в пустелі. За належних умов усі давні схильності прокидаються та квітнуть пишним цвітом.

Він перегортає великим пальцем роздруківки із секс-сайтів. Жінки не його типу — надто крикливі, надто неприродні, надто банальні. Забагато розкосих поглядів і гриму, забагато висолоплених коров’ячих язиків. Те, що він відчуває, — збентеженість, а не хіть.

Поправка: збентежена хіть.

— Як ти міг, — бурмоче він сам собі, уже не вперше, копулюючи подумки з платною дівкою в купальнику з червоного китайського шовку, на шестидюймових підборах, із витатуюваним на сідниці драконом.

«Ох, солоденький».

У маленькій гарячій кімнаті він бачить сон; це знову сон про матір. Ні, уві сні він ніколи не бачить її саму, лише її відсутність. Він на кухні. Фу-у-ух! — гуде йому у вухах, двері зачиняються. На гачку висить її домашній халат, маджентової барви, порожній, страшний.

Він прокидається з калатанням серця. Тепер пригадує, що після зникнення матері надягав її халат. Той пахнув жасминовими парфумами, якими вона користувалася. Дивився на себе в дзеркало, хлоп’яча голова з холодним завченим риб’ячим поглядом, під нею стирчить шия, загорнута в тканину жіночого кольору. Як він ненавидів її цієї миті. Задихався, душився від ненависті, сльози ненависті стікали йому по щоках. І все-таки стояв, обхопивши себе руками.

Її руками.

Він поставив сигнал керованого голосом цифрового будильника на годину перед світанком, здогадуючись, коли це має бути.

— Уставай і сяй, — промовляє годинник спокусливим жіночим голосом. — Уставай і сяй. Уставай і сяй.

— Припини, — каже він, і той припиняє.

— Хочеш музики?

— Ні, — відповідає він, бо відчуває спокусу залягти в ліжку та спілкуватися з жінкою із будильника — це майже як розмова, — а мусить сьогодні рушати. Скільки він перебуває далеко від узбережжя, від Деркачат? Лічить на пальцях: день перший, мандрівка до «ВітМолоди», торнадо; день другий, у пастці у свинонів. Це третій день.

За вікном з’являється мишачо-сіре світло. Він мочиться в кухонну раковину, споліскує обличчя водою з туалетного бачка. Не варто було йому вчора пити її, не прокип’ятивши. Зараз він кип’ятить воду в каструльці — ще є газ для пропанового пальника — та обмиває стопу, довкола порізу невелике почервоніння, але нічого суттєвого. Готує собі філіжанку розчинної кави, додає багато цукру й забілювача. Зжовує «Три-Фруктовий Стрибатончик», насолоджуючись знайомим смаком бананової олії та солодкої глазурі, відчуває хвилю енергії.

У всій цій учорашній біганині він десь загубив пляшку з водою, ну та й дарма, якщо зважити на те, що там було. Пташиний послід, личинки комарів, нематоди. Він наповнює кип’яченою водою пляшку з-під пива, тоді забирає зі спальні стандартну мікрофіброву торбину для брудної білизни, кладе туди воду, весь цукор, який знайшов, пів дюжини «Стрибатончиків». Натирається сонцезахисним кремом, закидає тюбик у торбину, надягає легку сорочку кольору хакі. От іще сонцезахисні окуляри, тож він викидає свої, одноокі. Міркує, чи не надягти й шорти, але вони на нього заширокі й не захищають йому литок ззаду, тож він зостається при своєму квітчастому простирадлі, склавши його вдвоє і пов’язавши як саронг. Ще трохи подумавши, знімає його й ховає в торбину для білизни: коли вилазитиме, воно може за щось зачепитися, надягне його пізніше. Знаходить заміну втраченому аспірину та свічкам, укидає шість коробок сірників, ніж для чищення овочів і свою бейсболку, автентичну репліку «Ред Сокс». Він не хотів би її загубити в розпал утечі.

Ну от. Не надто важко. Тепер вибратися звідси.

Він намагається розбити кухонне вікно — міг би спуститися на оборонну стіну Комплексу, порвавши простирадло та скрутивши з нього мотузку, але даремно: скло небитке. Вузьке вікно, з якого видно ворота, до уваги не бере, навіть якби він зумів крізь нього пробратися, звалився б просто в гурт заслинених свинонів. Високо у ванній є віконце, але воно теж виходить на бік свинонів.

Після трьох годин тяжкої праці, спершу за допомогою кухонної драбинки, штопора й столового ножа та, врешті, молотка й викрутки на батарейці, знайдених у шафці з інструментами, йому вдається демонтувати аварійну вентиляційну трубу, усунувши звідти механізм. Вентиляційна труба йде як димар, а потім повертає вбік. Він думає, що достатньо схуд, щоб пролізти, — напівголодне існування має свої переваги, хоча, якщо застряне, помре в муках, а це геть по-дурному. Зваритися у вентиляційній трубі — страх як весело. Прив’язує один кінець своєї імпровізованої мотузки до ніжки кухонного стола — того, на щастя, пригвинчено до підлоги, другий обкручує довкола талії. Прив’язує торбину із запасами до кінця іншої мотузки. Стримує дихання, пролазить досередини, звивається, повзе. Щастя, що він не жінка, широкі стегна застрягли б тільки так. Украй тісно, бракує місця, але вже вивільняє голову, а тоді, крутнувшись, рамена. До стіни вісім футів униз. Доведеться стрибати сторч головою, сподіваючись, що імпровізована мотузка витримає.

Останній поштовх, коротке сіпання — і ось він уже висить, криво. Хапається за мотузку, вирівнюється, розв’язує обмотаний довкола талії кінець, спускається на руках. Тоді витягує торбину із запасами. Усе гаразд.

Гівно, прокляття. Він забув радіо. Що ж, не повертатиметься.

Стіна має шість футів завширшки, з обох боків парапет. Що десять футів пара щілин-бійниць, не одна навпроти одної, а зі зсувом, призначена для спостереження, але придатна й для розміщення зброї останнього шансу. Стіна з двадцять футів заввишки, а з парапетом двадцять сім. Оточує весь Комплекс, уздовж неї з рівними проміжками розміщено сторожові вежі, як та, звідки він саме вибрався.

Комплекс має форму витягнутого прямокутника, є ще п’ять воріт. Він знає план, докладно його вивчив, сидячи в «Парайдайсі», куди й прямує. Бачить купол, що здіймається між деревами, виблискує, наче півмісяць. Він сподівається забрати звідти все потрібне, тоді обійти Комплекс по стіні або, якщо вдасться, спуститися, зрізати дорогу по землі й вибратися звідси крізь бічні ворота.

Сонце вже високо. Йому краще поспішати, бо засмажиться. Він хотів би показатися свинонам, поглузувати з них, але опирається цьому пориванню: вони можуть іти слідом за ним уздовж стіни, не дадуть спуститися. Щоразу, дістаючись спостережної шпарини, він пригинається, щоб вони його не помітили.

Біля третьої сторожової вежі зупиняється. Над стіною бачить щось біле — сірувато-біле, схоже на хмару, але надто низько як для хмари. І не такої форми. Тонке, мов хвилястий стовп. Поблизу узбережжя, за кілька миль на північ від табору Деркачат. Спершу він думає, що це туман, проте туман не здіймається таким довгим стеблом і не клубочиться. Жодного сумніву, це дим.

Деркачата часто розводять багаття, але невеликі, вони такого диму не наробили б. Може, це наслідок учорашньої бурі, удару блискавки, дощ його пригасив, але потім знову почало тліти. Чи, можливо, Деркачата не послухалися наказу, пішли його шукати й запалили сигнальний вогонь, щоб Сніголюд потрапив додому. Не схоже на них — вони мислять інакше, але якщо й так, то дуже збочили.

Він з’їдає половину «Стрибатончика», випиває трохи води, далі йде стіною. Тепер накульгує, відчуває свою стопу, але не може зупинитися й оглянути її, мусить іти якомога швидше. Йому потрібен струмелет, і не лише через вовкопсів та свинонів. Час від часу озирається через плече. Дим і далі там, здіймається одним стовпом. Не поширюється. Здіймається вгору.

54 Сі-Бі — скорочення від Citizen’s Band, цивільний діапазон, — безліцензійний загальнодоступний радіозв’язок на коротких хвилях.

⁵⁴

Сі-Бі — скорочення від Citizen’s Band, цивільний діапазон, — безліцензійний загальнодоступний радіозв’язок на коротких хвилях.

12

Плебвилазка

Сніголюд шкутильгає вздовж стіни, до скляної білої бульбашки купола, що відступає від нього, наче міраж. Через стопу загаявся, а близько одинадцятої бетон стає надто гарячим, щоб по ньому йти. Простирадло в нього на голові, він якомога щільніше обгорнув його довкола бейсболки та тропічної сорочки, а все ж може обгоріти, попри сонцезахисний крем і два шари тканини. Вдячний за свої нові окуляри з двома шкельцями.

Кулиться в тіні чергової сторожової вежі, щоб перечекати там полудень, висмоктує воду з пляшки. Коли спадуть найгірші блиск і спека, коли пролетить щоденна буря, йому залишаться приблизно три години. Якщо все буде гаразд, дістанеться туди до ночі.

Спека ллється вниз, відбивається від бетону. Він розслаблюється в ній, вдихає її, відчуває, що піт спливає по ньому, наче це повзають стоноги. Очі кліпають, заплющуються, у голові крутяться старі фільми. «На якого дідька я йому здався? — каже він. — Чому він не дав мені спокою?»

Нема сенсу про це говорити, не за такої спеки, коли його мозок перетворюється на плавлений сир. Не плавлений сир: краще не думати про їжу. На мастику, на клей, на гель для волосся, кремовий, у тюбику. Колись він таким користувався. Досі міг точно уявити, де він лежав на поличці, поруч із бритвою, любив, щоб на поличці все було на своєму місці. Раптом виразно бачить себе самого, щойно з душу, долонею розмазує гель по вогкому волоссю. У «Парайдайсі», чекає на Орикс.

Він мав добрі наміри, принаймні не мав лихих. Ніколи не хотів нікого скривдити, не всерйоз, не насправді. Фантазії до уваги не брати.

Це була субота, Джиммі лежав у ліжку. За тих днів йому тяжко було вставати, останнього тижня він кілька разів запізнився на роботу, і попереднього тижня, і два тижні тому, невдовзі в нього будуть клопоти. Не те щоб він десь бурхливо розважався у веселій компанії, навпаки. Уникав контакту з людьми. Верхівка «НооваТи» ще його не розкусила, вони, імовірно, знали про його матір і про її смерть як зрадниці. Так, звісно, знали, хоча це був різновид глибокої, темної, проте загальновідомої таємниці, про яку ніколи не згадували в Комплексах, — невдача, лихе око, можна самому це підхопити, краще вдавати незнання і таке інше. Мабуть, дали йому змогу трохи поледарювати.

Хай там як, одне в цьому добре: може, тепер, викресливши його матір зі списку, КорпБеКошники дадуть йому спокій.

— Уставай, уставай, уставай, — сказав його голосовий годинник. Був рожевим, фалічної форми: годинник із зозулькою, який задля жарту подарувала йому одна з його коханок. Тоді він здався смішним, але сьогодні вранці — образливим. Це й усе, чим він був для неї, для інших, — механічною забавкою. «Ніхто не хоче бути асексуальним, але ніхто не хоче й бути лише задля сексу», — сказав колись Деркач. «О так, сір», — подумав Джиммі. Чергова людська загадка.

— Котра година? — запитав він годинника. Той схилив голову, тоді знову випростався.

— Полудень. Полудень. По…

— Стули пельку, — сказав Джиммі. Годинник поникнув. Був запрограмований так, щоб реагувати на різкий тон.

Джиммі міркував, чи встати з ліжка, піти на кухоньку, випити пива. Цілком добра ідея. Він пізно заснув. Одна з його коханок, саме та, яка подарувала йому годинника, прорвалася крізь стіну його мовчання. З’явилася близько десятої з їжею навинос — «О’Грудки» та картоплею фрі — знала, що йому смакує, і пляшкою скотчу.

— Я непокоїлася через тебе, — промовила вона. Та насправді їй був потрібен швидкий перепих, тож він зробив усе, що міг, і вона була задоволена, але серця до цього не доклав, і це мало бути помітним. Тоді вони мусили пройти крізь неодмінне: «Що з тобою, я тобі набридла? Ти справді мені потрібен», і таке інше, ля-ля-ля.

— Кинь свого чоловіка, — сказав Джиммі, щоб скоротити цю промову. — Тікаймо до плебурба й живімо в трейлерному парку.

— Ох, я не думаю… Ти ж не насправжки.

— Що, коли насправжки?

— Знаєш, що ти мені потрібен. Але він мені потрібен теж, і…

— Від пояса вниз.

— Прошу? — Яка вихована жінка, ніколи не скаже «що», лише «прошу».

— Я сказав «від пояса вниз». Тільки ця моя частка тобі й потрібна. Хочеш, щоб я сказав це побуквено?

— Не знаю, яка муха тебе вкусила, останнім часом ти такий лихий.

— І геть не потішний.

— І справді ні.

— То йди під три чорти.

Потім вони сварилися, вона плакала, а це, на подив, поліпшило Джиммі настрій. Тоді прикінчили скотч. Далі знову зайнялися сексом, цього разу Джиммі добре розважався, але його коханка ні, бо він був надто грубим, швидким і не сказав їй жодного компліменту, як зазвичай. «Гарнісінька дупця» абощо.

Він не мав бути таким дратівливим. Вона гарна жінка зі справжніми цицьками та власними проблемами. Міркував, чи ще колись її побачить. Схоже, що так, бо виходила вона з виразом очей: «Я можу тебе зцілити».

Тоді Джиммі відлив і саме виймав із холодильника пиво, як загудів його домофон. От і вона, як за викликом. Одразу ж розгнівався знову.

— Забирайся, — сказав він.

— Це Деркач. Я внизу.

— Я в це не вірю, — відповів Джиммі. Набрав код відеокамери у вестибюлі, це справді Деркач, усе гаразд, показує йому палець та щириться.

— Впусти мене, — сказав Деркач, а Джиммі так і зробив, бо цієї миті Деркач був єдиним, кого він хотів бачити.

Деркач майже не змінився. Мав такий самий темний одяг. Навіть не полисів.

— Що ти, бляха, тут робиш? — запитав Джиммі. Після початкової хвилі радості почувався засоромленим, бо й досі був неодягнений, а його квартира — по коліна в клубках пилу, цигаркових недопалках, порожніх пакованнях з-під «ЦяцяКурчат», але Деркач, схоже, цього не помітив.

— Приємно чути, що мене радо вітають, — сказав Деркач.

— Вибач. Останнім часом усе складалося не найліпше, — промовив Джиммі.

— Так. Я бачив. Твоя мати. Я вислав електронного листа, але ти не відповів.

— Я не відкривав пошти, — сказав Джиммі.

— Зрозуміло. Це було на «Мозкошкварці»: підбурювання до насилля, членство в забороненій організації, утруднення розповсюдження комерційних продуктів, злочин зради суспільства. Це останнє, гадаю, демонстрація, у якій вона брала участь. Кидала цеглою чи ще щось. Так шкода, вона була милою леді.

З погляду Джиммі, матері не пасувало ні мила, ні леді, але він не збирався про це дискутувати, та ще й такої ранньої пори.

— Пива хочеш? — запитав він.

— Ні, дякую, — відповів Деркач. — Я просто прийшов тебе побачити. Переконатися, що все гаразд.

— Зі мною все гаразд, — відказав Джиммі. Деркач глянув на нього.

— Їдьмо до плебурба, — сказав він. — Повештаємося по барах.

— Це такий жарт? — запитав Джиммі.

— Ні, справді. Я маю перепустки. Мою постійну й одну для тебе.

З цього Джиммі зрозумів, що Деркач дійсно неабихто. Це його вразило. Але ще більше його зворушило те, що Деркач турбувався про нього, здолав усю цю дорогу, щоб з ним побачитися. Попри те, що останнім часом вони не підтримували близьких взаємин, звісно, із вини Джиммі, Деркач залишався його другом.

За п’ять годин вони вже прогулювалися плебурбом на північ від Нового Нью-Йорка. Дорога туди забрала години зо дві: швидкісний поїзд до найближчого Комплексу, тоді службовий КорпБеКорпівський автомобіль з озброєним водієм, наданий їм тим, хто запросив Деркача. Автомобіль відвіз їх у самісіньке серце того, що Деркач називав «центром дій», і там залишив. Але їх прикриватимуть, сказав Деркач. Вони будуть під захистом. Тож ніхто не заподіє їм жодної шкоди.

Перш ніж вони висіли, Деркач увіткнув у передпліччя Джиммі голку — універсальну створену ним самим вакцину короткого строку дії. За його словами, плебурб — гігантська чашка Петрі: там розпорошена сила-силенна слизу й заразної плазми. Якщо ти серед цього виріс, то маєш певний імунітет, окрім як від нових біоформ; але, якщо ти з Комплексу та ступив до плебурба, ти для всієї цієї зарази — справжній бенкет, наче носиш на чолі великий знак, який означає: «З’їж мене».

Ще Деркач мав для них носові фільтри-маски, останню модель. Вони не лише фільтрували мікробів, а й затримували мікрочастинки куряви. Він казав, що повітря в плебурбах гірше. Вітер розносить більше викидів, до того ж там менше очисних веж.

Джиммі ніколи досі не бував у плебурбі, лише дивився з-за стіни. Те, що нарешті там опинився, його хвилювало, хоча він не був готовий до того, що навколо нього стільки людей, які гуляють, розмовляють, кудись поспішають. От плювки на тротуар — це те, чого він волів би уникати. Багаті плебургери на розкішних авто, бідні на сонцебайках, шльондри у флуоресцентному еластані чи шортах або — більш спортивно, показуючи свої міцні стегна, — на скутерах, снували туди-сюди, то вливаючись у загальний рух, то відділяючись від нього. Усі кольори шкіри, усі розміри. Але, як сказав Деркач, не всі ціни: це був низький рівень. Тож Джиммі може оглядати вітрину, але не купувати. Має відкласти це на потім.

Мешканці плебурбів не здавалися ментально обділеними, якими їх виставляли в Комплексах. Чи принаймні більшість із них такими не були. За якийсь час Джиммі почав розслаблюватися, тішитися новим досвідом. Стільки тут можна було побачити — стільки всього виставлено, стільки пропонувалося. Усюди неонові написи, білборди, реклама. Були і справжні волоцюги, справжні жебрачки, як у старих DVD-мюзиклах. Джиммі очікував, що вони от-от затупотять стоптаним взуттям і заведуть пісню. Справжні музиканти на рогах вулиць, справжні зграї вуличних хлопчисьок. Асиметричні, деформовані: обличчя далекі від правильності рис у Комплексах. Були навіть із поганими зубами. Він витріщався на все це.

— Стеж за гаманцем, — сказав Деркач. — Хоча ти не потребуєш готівки.

— Чому ні?

— Я ставлю.

— Я не можу тобі цього дозволити.

— Наступного разу твоя черга.

— Ну гаразд.

— От ми й прийшли. Це те, що називають Вулицею Мрій.

Крамниці тут були від середнього до вищого класу, з химерними вивісками. «День Блакитних Генів? — читав Джиммі. — Спробуй ЧудоКлас! Усунення Спадкових Недуг. Навіщо Бути Коротуном? Будь Голіафом! Дитина Мрії. Вилікуй Свою Спіраль. Колясочка ЛТД. Цюцю-цюрка? Довгодрюк Твій Друг!»

— Отут наші здобутки перетворюються на золото, — сказав Деркач.

— Наші здобутки?

— Те, що ми робимо у «ВітМолоді». Ми й інші Комплекси, що займаються тілом.

— І що, усе це справді працює? — Джиммі вразили не так обіцянки, як заклики: їх виразно створили люди його способу мислення. Похмурий ранковий настрій розвіявся, він почувався доволі веселим. Усе побачене, уся ця інформація затопила йому голову, не зоставивши там вільного місця.

— Зовсім не мало, — відповів Деркач. — Авжеж, ніщо не ідеальне. Але конкуренція затята, особливо те, що роблять росіяни, японці та, звісно, німці. І шведи. Хоча ми тримаємося, наші продукти мають репутацію надійних. Сюди до нас приїздять люди з усього світу — на закупівлю. Стать, сексуальна орієнтація, зріст, колір шкіри й очей — усе на замовлення, усе можна зробити чи переробити. Гадки не маєш, скільки грошей переходять із рук до рук лише на цій вулиці.

— Випиймо, — сказав Джиммі. Думав про свого гіпотетичного брата, який ще не народився. Чи не сюди батько з Рамоною вирушили на закупівлю?

Випили дрінк, тоді підживилися — «Справжні устриці», — казав Деркач, — справжня японська яловичина, рідкісна, мов діаманти. Це все мало б коштувати цілий маєток. Потім пішли до ще кількох місць і нарешті опинилися в барі з оральним сексом на трапеціях, Джиммі випив там якийсь жовтогарячий напій, що світився в темряві, тоді ще кілька таких самих. Опісля розповідав Деркачеві історію свого життя — ні, історію життя своєї матері, — одним довгим плутаним реченням, як пасмо жувальної гумки, що тяглася й тяглася йому з рота. Потім вони опинилися деінде, на нескінченному ложі із зеленого атласу, над ними працювали дві дівчини, усе тіло яких було обклеєно блискітками, що мерехтіли, наче лусочки віртуальної риби. Джиммі ніколи не бачив дівчини, що могла б так звиватися і вигинатися.

Тут чи в якомусь із попередніх барів з’явилася тема роботи? Наступного ранку він не міг згадати. Деркач сказав: «Робота, ти, “ВітМолода”», Джиммі запитав: «Що мені там, туалети чистити?», а Деркач засміявся і відповів: «Щось ліпше». Джиммі не міг згадати, чи він погодився, але, вочевидь, мусив це зробити. Погодився б на будь-яку роботу, хай що б це було. Хотів рухатися, рухатися вперед. Був готовим до цілковито нового розділу.

«РадісПлюс»

Понеділкового ранку після свого вікенду з Деркачем Джиммі з’явився в «НооваТи» на черговий день словоторгівлі. Почувався доволі обкумареним, але сподівався, що по ньому цього не видно. Хоча «НооваТи» заохочувала свою платоспроможну клієнтуру до всіляких експериментів із хімічними речовинами, подібну поведінку персоналу сприймали несхвально. Джиммі подумав, що так і треба: за давніх часів бутлегери рідко самі були пияками. Таке принаймні він читав.

Перш ніж засісти за робочий стіл, побував у чоловічому туалеті, перевірив себе в дзеркалі. Мав вигляд виблюваної піци. До всього ще й спізнився, але цього разу ніхто не помітив. Зненацька з’явилися його шеф і кілька функціонерів такого високого рівня, що Джиммі ніколи досі їх не бачив. Його трусили за руку, плескали по плечі, у долоню йому втиснули щось шампаноподібне. «Ох, добре! Лікуй подібне подібним! Голь-голь-голь», — такий напис з’явився в коміксобульці над головою Джиммі, та він старався лише трохи відпити.

Потім йому сказали, як приємно було мати його в «НооваТи», яким цінним працівником він виявився, скільки теплих побажань супроводжує його туди, куди він вирушає, і за такої нагоди наші найкращі, найкращі привітання! Розрахункову платню негайно депонують на його рахунок у Корпбанку. І це щедра платня, щедріша, ніж передбачала тривалість його служби, бо, будьмо щирими, його друзі з «НооваТи» хотіли б, аби Джиммі зберіг про них добрі спогади у своєму чудовому новому статусі.

Хай яким би він був, думав Джиммі, сидячи у швидкісному поїзді. Поїзд спеціально послали по нього, так само, як команду з переселень, усе спакували, професіонали, і не сумнівайтеся. Йому насилу вистачило часу, щоб сконтактувати з усіма коханками, а коли він це зробив, то довідався, що всіх їх делікатно поінформував сам Деркач. У нього, виявляється, були довгі мацаки. Як він про них дізнався? Міг хакнути пошту Джиммі, для нього це за іграшку. Але навіщо морочити собі цим голову?

«Я сумуватиму за тобою, Джиммі», — сповіщав один електронний лист.

«Ох, Джиммі, ти був таким потішним», — запевнялося в іншому.

Від цього «був» йому стало недобре. Наче він помер.

Першу свою ніч у «ВітМолоді» Джиммі провів у готелі для VIP-гостей. Налив собі дрінку з мінібару, чистого скотчу, настільки справжнього, наскільки це можливо, а тоді якийсь час дивився на краєвид за вікном, хоча небагато бачив, крім світла. Бачив купол «Парайдайсу», величезну далеку півкулю, підсвітлену знизу, але тоді не знав іще, що це. Думав, що це ковзанка.

Наступного ранку Деркач забрав його на вступну екскурсію Комплексом «ВітМолода» у своєму просунутому поліпшеному електрокарі. Джиммі визнав, що видовище вражало з кожного погляду. Усе виблискувало чистотою, ландшафт упорядкований, екологічно бездоганний і дуже дорогий. У повітрі ні куряви, ні мікрочасток, що й не дивно з огляду на численні очисні вежі на сонячній енергії, розкидані так, щоб не впадали в очі, і замасковані під модернове мистецтво. Скелелятори дбали про мікроклімат, метелики з тарілку завбільшки літали над барвистими кущами. Проти всього цього всі Комплекси, які досі бачив Джиммі, із Вотсоном-Кріком включно, здавалися занедбаними й ретро.

— Хто за все це платить? — запитав він Деркача, коли вони минали «Люксі-Люкс», розкішний торговельний центр у найсучаснішому стилі, — усюди мармур, колонади, кафе, папороть, кіоски з їжею навинос, доріжка для катання на роликах, соко-бари, тренувальний зал, що сам себе забезпечував енергією, — біг доріжками живив електролампочки, фонтани на римський лад із німфами й морськими божествами.

— Страх перед лицем неуникної смерті, — відповів Деркач. — Прагнення зупинити час. Людська природа.

Джиммі сказав, що це не надто інформативно.

— Побачиш, — промовив Деркач.

Вони з’їли ланч в одному з п’ятизіркових ресторанів «ВітМолоди» на кліматизованому псевдобалконі з видом на головну оранжерею органік-ботаніки в Комплексі. Деркач їв кенгу-ягнятину, новий австралійський сплайс, що поєднував лагідну вдачу й високий уміст протеїнів, притаманні вівцям, зі стійкістю кенгуру до різних недуг і з низьким метаболізмом: не виділяючи метану, тварини не нищили озоновий шар. Джиммі замовив фаршированого родзинками каплуна — справжнього каплуна з вільного вигулу й із сушеними на сонці родзинками, як запевнив його Деркач. Джиммі настільки призвичаївся до «ЦяцяКурчат», із їхньою консистенцією, м’якою, як тофу, і ненабридливим смаком, що каплун здався йому доволі диким.

— Мій підрозділ зветься «Парайдайсом», — сказав Деркач над сой-банановим фламбе. — Ми працюємо над безсмертям.

— Як і всі інші, — промовив Джиммі. — Зробили зі щурами щось схоже.

— Схоже має ключове значення, — зауважив Деркач.

— А як же компанія кріогеників? — запитав Джиммі. — Заморожують голову й реконструюють тіло, коли навчаться це робити? Справи в них ідуть жваво, акції високі.

— Звісно, і за кілька років викинуть тебе з чорного входу, а родичам скажуть, що сталася аварія електроживлення. Хай там як, ми відкидаємо глибоке заморожування.

— Про що ти?

— З нами, — відповів Деркач, — не треба спершу помирати.

— І ви справді це зробили?

— Ще ні, — зізнався Деркач. — Але подумай про бюджет на науково-дослідні роботи.

— Мільйони?

— Мегамільйони, — сказав Деркач.

— Можна мені ще дрінк? — попросив Джиммі. Йому це не вкладалося в голові.

— Ні. Мені треба, щоб ти слухав.

— Я можу і слухати, і пити.

— Не дуже добре.

— Випробуй мене, — сказав Джиммі.

Деркач розповідав, що всередині «Парайдайсу», який вони мали відвідати після ланчу, розробляли два великих проєкти. Перший — таблетки «РадісПлюс» — був за природою профілактичним, за ним крилася проста логіка: виключи зовнішні причини смерті, і ти вже на півдорозі.

— Зовнішні причини? — запитав Джиммі.

— Війна, тобто неналежно спрямована сексуальна енергія, яку ми вважаємо важливішим фактором, ніж економічні, расові й релігійні причини, про які часто згадують. Заразні хвороби, особливо ті, що передаються статевим шляхом. Перенаселення, що веде, як ми це бачимо наочно, до деградування довкілля та поганого харчування.

Джиммі сказав, що це проблема високого рівня: стільки всього випробувано в цих обширах, стільки всього не вдалося. Деркач усміхнувся.

— Якщо спочатку нічого не вдається, прочитай інструкцію.

— Тобто?

— Правильним вивченням людства є людина⁵⁵.

— Тобто?

— Мусиш працювати з тим, що є на столі.

Таблетку «РадісПлюс» запроєктовано, щоб узяти набір даностей, а саме природу людської природи, і скерувати їх у сприятливішому напрямку, ніж досі. Проєкт опирався на дослідження карликових шимпанзе бонобо, нині, на жаль, вимерлих близьких родичів Гомо сапієнс сапієнс. На відміну від цього останнього виду, бонобо не були частково моногамними з полігамними й поліандричними тенденціями. Натомість були безрозбірливо проміскуїтичними, не утворювали стійких пар, а більшість вільного часу як не їли, то копулювали. Їхній внутрішньовидовий фактор агресії був дуже малим.

Це й призвело до концепції «РадісПлюс». Метою було створення одної таблетки, яка б одночасно:

а) захищала користувача від усіх відомих хвороб, що передаються статевим шляхом, смертельних, обтяжливих чи просто неестетичних;

б) гарантувала б йому необмежене лібідо й сексуальне завзяття, поєднані із загальною енергійністю та добрим самопочуттям, зменшуючи таким чином стурбованість і блокуючи тестостерон, надлишок якого призводить до ревнощів і насилля, і вимикаючи низьку самооцінку;

в) продовжувала молодість.

За словами Деркача, ці три можливості були привабливими рисами, але існувала й четверта, яку не рекламували. Таблетка «РадісПлюс» діяла заразом як цілковито надійний контрацептив раз і назавжди, однаково, для чоловіків чи для жінок, автоматично знижуючи численність популяції. Цей ефект можна було усунути, хоча не для окремих осіб, відповідно змінюючи склад таблетки, якщо це потрібно, тобто якщо чисельність популяції на певній території надто зменшиться.

— То, загалом, ви збираєтеся стерилізувати людей без їх відома під претекстом забезпечення супероргій?

— Це примітивний спосіб висвітлення справи, — відповів Деркач.

Така таблетка, правив він далі, принесла б значну користь не лише індивідуальним користувачам, хоча мусила апелювати до них, інакше провалилася б на ринку, але й усьому суспільству, і не лише суспільству, а й планеті. Інвестори дуже цим зацікавилися, це мав бути глобальний проєкт. Самі переваги. Жодних вад. Його, Деркача, це дуже тішить.

— Я й не знав, що ти такий альтруїст, — сказав Джиммі. Відколи це Деркач став уболівальником людської раси?

— Це не зовсім альтруїзм, — заперечив Деркач. — Це радше йди на дно або випливи. Я бачив останні конфіденційні демографічні звіти КорпБеКорпу. Ми як вид маємо великі проблеми, більші, ніж про це будь-хто каже. Бояться опублікувати статистику, бо люди можуть просто опустити руки, але повір — я знаю, що кажу, — наш час і простір добігають кінця. Упродовж десятиліть на маргінальних геополітичних обширах потреба в ресурсах перевищує запаси, звідси голод і посухи, але вже невдовзі попит перевищить запаси для всіх. Завдяки таблетці «РадісПлюс» людський рід матиме більші шанси випливти.

— Як ви це вирахували? — Можливо, Джиммі не варто було пити той останній дрінк. Він був дещо спантеличеним.

— Що менше людей, то більше припадає на кожного.

— А якщо ці люди, яких менше, будуть дуже жадібними й марнотратними? — зауважив Джиммі. — Це не виключено.

— Не будуть, — запевнив Деркач.

— У тебе вже є ця річ? — запитав Джиммі. Він починав убачати можливості. Нескінченний високоякісний секс без жодних наслідків. Подумав, що його власне лібідо варто б дещо підсилити. — А волосся відновиться?

Ледь не бовкнув: «Де можна трохи дістати?» — але вчасно стримався.

Це елегантна концепція, сказав Деркач, хоча все ще вимагає дрібних поправок. Їм ще не вдалося домогтися бездоганної дії, не в усіх аспектах: таблетка все ще на етапі клінічних досліджень. Кілька піддослідних буквально затрахалися на смерть, кілька напастували старих дам і домашніх тварин, а ще було кілька нещасливих випадків із пріапізмом⁵⁶ та розривом пеніса. Механізм захисту від хвороб, що передаються статевим шляхом, спершу теж підвів, і то дуже видовищним чином. Одній із піддослідних поверх усього епідермісу виросла одна велика генітальна бородавка, страх і дивитися, але з цим упоралися за допомогою лазерів і пілінгу, принаймні тимчасово. Якщо коротко, то було чимало помилок, їм траплялося йти в хибному напрямку, але вони дуже наблизилися до розв’язку.

Нема потреби додавати, вів далі Деркач, що ця річ стане могутнім чинником грошового обороту. Це була б обов’язкова таблетка, у кожній країні, у кожному суспільстві світу. Звісно, релігійним фанатикам вона не сподобається хоча б тому, що причина їхнього існування, raison d’être, — це людська недоля, нескінченне відкладання задоволення та сексуальна занепокоєність, але й вони довго не витримають. Їх затопить приплив людського прагнення, прагнення до більшого й кращого. Таке прагнення перейме контроль і керуватиме подіями, як це ставалося під час кожної великої історичної зміни.

Джиммі сказав, що звучить дуже цікаво. За умови, що вади буде усунено. А ще це добра назва — «РадісПлюс». Шепітливий спокусливий звук. Вона йому сподобалася. Але вже не хотів сам це випробовувати: мав достатньо проблем і без розриву пеніса.

— А звідки ви берете піддослідних? — запитав він. — Для клінічних випробувань.

Деркач вищирився.

— З бідніших країн. Заплати їм кілька доларів, вони навіть не знатимуть, що приймають. Очевидно, сексуальні клініки, — ті охоче допомагають. Борделі. В’язниці. І доведені до розпачу, як зазвичай.

— І де тут місце для мене?

— Ти зробиш рекламну кампанію, — відповів Деркач.

ШаллАддам

Після ланчу вони поїхали до «Парайдайсу».

Дільниця купола містилася на околиці Комплексу «ВітМолода», праворуч. Довкола нього розкинувся власний парк, густа плантація змішаних тропічних сплайсів із кліматичним контролем, сам купол здіймався над нею, наче сліпе очне яблуко. Деркач сказав, що тут є власна система безпеки, досередини не впускали навіть КорпБеКошників. «Парайдайс» був його ідеєю, і він, погоджуючись на її реалізування, поставив таку умову: не хотів, щоб безрукі неуки пхалися до речей, які їм годі зрозуміти.

Звісно, перепустка Деркача поширювалася на них обох. Вони вкотились у перші ворота, а далі їхали дорогою між деревами. Тоді з’явився черговий пропускний пункт з охоронцями, як пояснив Деркач, в одностроях не КорпБеКорпу, а самого «Парайдайсу», — вони начебто матеріалізувалися з чагарнику. Потім ще більше дерев. Далі заокруглена стіна бульбашки купола. Вона може здаватися ламкою, сказав Деркач, але її зроблено з нового матеріалу, який містить клей мідій, силікон і мінеральний дендрит, усе разом напрочуд стійке. Потрібні дуже передові знаряддя, щоб пробити цю стіну, бо після натиску вона відновлює форму й автоматично лагодить усі ушкодження. Ба більше, спроможна фільтрувати й дихати, як яєчна шкаралупа, хоча потребує для цього електроструму, який забезпечують сонячні генератори.

Вони повернули до одного з вартових, залишили йому електрокар і, набравши код, пройшли крізь зовнішні двері, що з пихканням зачинилися за ними.

— Що це за звук? — знервовано запитав Джиммі.

— Повітряний шлюз, — відповів Деркач. — Як у космічних кораблях.

— Навіщо?

— На випадок, якби довелося запечатати купол, — сказав Деркач. — Ворожі біоформи, хімічні атаки, фанатики. Те, що й зазвичай.

Увесь цей час Джиммі було дещо моторошно. Деркач так насправді й не розповів йому, що тут відбувається, жодних подробиць. «Почекай — і побачиш» — ото й усе.

Проминувши внутрішні двері, вони опинились у приміщенні, що здавалося доволі звичайним. Коридори, двері, персонал із планшетами, інші схилені перед екранами — усе як на Фермах «ОрганІнк», як у «ЗдороВайзері», як у Вотсоні-Кріку, тільки новіше. Але, як завважив Деркач, фізичне обладнання — це лише шкаралупа: насправді ж у дослідному центрі істотна якість мізків.

— Ось наші найкращі, — сказав він, киваючи головою праворуч і ліворуч. У відповідь дістав багато шанобливих усмішок і невдаваного благоговіння. Джиммі ніколи не мав цілковитої ясності щодо посади Деркача, але, хай яким був його номінальний титул, а сам він цього не уточнював, той, без сумніву, був найбільшою мурашкою в цьому мурашнику.

Кожен із працівників мав бейджик із написом друкованими літерами — одне чи два слова. ЧОРНИЙ НОСОРІГ. БІЛА ОСОКА. БІЛОДЗЬОБИЙ ДЯТЕЛ. ПОЛЯРНИЙ ВЕДМІДЬ. БЕНГАЛЬСЬКИЙ ТИГР. СИНЯВЕЦЬ ІДАС. АМЕРИКАНСЬКА ЛИСИЦЯ.

— Ну й імена, — сказав він Деркачеві. — Ти рейдернув Вимарафон!

— Це більше ніж імена, — відповів Деркач. — Це і є Вимарафон. Усі вони Магістри. Те, що ти бачиш, — це ШаллАддам, найкращі з найкращих.

— Ти жартуєш! Як вони тут опинилися? — запитав Джиммі.

— Це все генії сплайсингу, — відказав Деркач. — Це вони втнули всі ці штуки: мікробів — пожирачів асфальту, вибух неонобарвного герпесу на західному узбережжі, ос, що атакували «ЦяцяКурчат», тощо.

— Неоновий герпес? Я про це не чув, — сказав Джиммі. Кумедно. — А як ти їх вистежив?

— Я був не єдиним, хто їх шукав. У певних місцевостях вони стали дуже непопулярними. Я просто дістався до них перед КорпБеКошниками, тільки й того. Принаймні до більшості з них.

Джиммі намірився запитати: «Що сталося з іншими?» — але передумав.

— То ти їх викрав, чи як? — Це не було б для Джиммі несподіванкою. Викрадання мізків стало звичною практикою, хоча переважно міждержавною, а не внутрішньою.

— Я лише переконав їх, що тут вони будуть значно щасливішими й у більшій безпеці, ніж назовні.

— У більшій безпеці? На території КорпБеКорпу?

— Я зробив їм залізні папери. Більшість погодилася, особливо коли я запропонував знищити їхні так звані справжні особистості й усі записи про їхнє попереднє існування.

— Я думав, що вся ця компанія проти Комплексів, — зауважив Джиммі. — Те, що робив ШаллАддам, було доволі недружнім, судячи з того, що ти мені показав.

— Вони були противниками Комплексів. Імовірно, такими й зосталися. Але після Другої світової війни у ХХ столітті союзники запропонували багатьом німецьким науковцям-ракетникам приїхати та працювати з ними, а я не пригадую, щоб хтось відмовився. Коли головна гра завершиться, завжди можна перенести шахову дошку деінде.

— А якщо вони спробують саботаж чи…

— Утечу? Так, — погодився Деркач. — Спочатку було двійко таких. Не командні гравці. Думали, що зможуть забрати те, що зробили тут, і рвонути в офшор. До підпілля чи ще десь.

— І що ж ти зробив?

— Вони впали з естакади плебурба.

— Це такий жарт?

— У певному сенсі. Ти потребуватимеш іншого імені, — сказав Деркач, — ШаллАддамівського імені, щоб припасуватися сюди. Гадаю, що раз я тут Деркач, ти міг би повернутися до Лежня, як тоді, коли нам було… скільки нам було?

— Чотирнадцять.

— Визначні були часи, — проказав Деркач.

Джиммі хотів затриматися, але Деркач уже його підганяв. Він прагнув порозмовляти з кимось із цих людей, почути їхні історії, — може, наприклад, хтось із них знав його матір? — але, можливо, йому вдасться зробити це пізніше. З іншого боку, може, і не вдасться: його бачили з Деркачем, альфа-вовком, срібноплечим самцем горили⁵⁷, ватажком левиного прайду. Ніхто не захоче надто з ним зблизитися. Убачатимуть у ньому шакала.

«Парайдайс»

Вони заглянули до Деркачевого кабінету, щоб Джиммі дещо зорієнтувався, так пояснив Деркач. Це було просторе приміщення з численними ґаджетами, як Джиммі й сподівався. На стіні малюнок: баклажан на жовтогарячій тарілці. Наскільки Джиммі пам’ятав, досі він жодного іншого малюнка у Деркача не бачив. Думав було запитати, чи це не дівчина Деркача намалювала, але вирішив відкласти на потім. Зате націлився на мінібар.

— Щось там маєш?

— Пізніше, — відповів Деркач.

Деркач досі мав колекцію магнітиків на холодильнику, але цього разу інших. Жодного наукового дотепу.

Де є Бог, там немає Людини.

Є два місяці, один ти можеш бачити, інший ні.

Du musz dein Leben andern⁵⁸.

Ми розуміємо більше, ніж знаємо.

Я мислю, отже.

Залишатися людиною — означає ламати обмеження.

Мрії крадуться до здобичі зі свого лігва⁵⁹.

— То що ти робиш у дійсності? — запитав Джиммі. Деркач вищирився.

— Що таке дійсність?

— Фальшак, — відповів Джиммі. Але це вивело його з рівноваги.

А тепер, сказав Деркач, настав час поговорити серйозно. Він покаже Джиммі другий проєкт, над яким вони працювали, — найважливіший проєкт тут, у «Парайдайсі». Те, що Джиммі мав побачити, було… що ж, це годі описати. Це просто праця Деркачевого життя.

Джиммі набув належної поважної міни. Що далі? Без сумніву, якісь макабричні харчові субстанції. Ліверне дерево, ковбасна лоза. Або різновид цукіні, оброслий вовною. Він приготувався.

Деркач вів Джиммі то в одному напрямку, то в іншому; нарешті вони зупинилися перед великим панорамним вікном. Ні, то було одностороннє дзеркало. Джиммі заглянув туди. Усередині був великий простір із деревами й рослинами, під блакитним небом. (Не справжнім блакитним небом, а заокругленим склепінням купола, із хитрим проєктивним пристроєм, що імітував світанок, сонячний день, вечір, ніч. Пізніше він виявив, що там був фальшивий місяць, який проходив крізь усі свої фази. І фальшивий дощ.)

Отак він уперше побачив Деркачат. Були нагими, але не скидалися на «Голі Новини»: у них не було жодного розуміння голизни. Спершу він не міг у них повірити, такі гарні вони були. Чорний, жовтий, білий, коричневий — усі можливі кольори шкіри. Кожен індивід винятковий.

— Це рóботи чи що? — запитав він.

— Знаєш, що в меблевих магазинах бувають виставкові моделі?

— Так?

— Це виставкові моделі.

Це було наслідком логічного ланцюга прогресу, сказав Деркач того вечора за дрінком у «Парайдайс-Ланж» (фальшиві пальми, фонова музика, справжнє кампарі, справжня содова). Коли протеом цілковито проаналізовано й розроблялися міжвидове перенесення та частковий сплайсинг генів, проєкт «Парайдайс» чи щось на нього схоже був тільки питанням часу. Те, що побачив Джиммі, — наслідок семи років інтенсивних досліджень методом спроб і помилок.

— Спершу, — сказав Деркач, — ми мусили змінити звичайні людські зародки, які здобули… неістотно, звідки здобули. Але ці люди є sui generis⁶⁰. Тепер вони розмножуються самі.

— Здаються старшими за семилітніх, — зауважив Джиммі.

Деркач пояснив про чинник швидкого росту, який він убудував.

— Крім того, — сказав, — їх запрограмовано так, щоб у тридцятилітньому віці вони падали мертвими — раптово, без хвороб. Ні старості, ні пов’язаних із нею клопотів. Просто віддають кінці. Вони про це не знають; ніхто з них іще не помирав.

— Я гадав, що ти працюєш над безсмертям.

— Безсмертя, — сказав Деркач, — це концепція. Якщо розглядати «смертність» як буття, не як смерть, а як попереднє знання про неї та страх перед нею, тоді «безсмертя» означає брак такого страху. Вимкни страх, і ти…

— Звучить як Прикладна Риторика, 101⁶¹.

— Що?

— Не зважай. Це така фішка з Марти Ґрем.

— Ох. Гаразд.

За словами Деркача, інші Комплекси в інших країнах керуються подібними міркуваннями, вони розробляють власні прототипи, тож популяція в бульбашці купола — це велика таємниця. Обітниця мовчання, внутрішня електронна пошта, вислати листа назовні можна лише за спеціальним дозволом, житлові приміщення в зоні безпеки, але за повітряним шлюзом. Це зменшує ризик інфекції в разі хвороби когось із персоналу; «Парайдайс»-моделі мали посилену імунну систему, тож імовірність передавання заразних хвороб від одного з них до іншого була невисокою.

З «Парайдайсу» нікого не випускали. Чи майже нікого. Деркач, звісно, мав право виходити. Він був сполучною ланкою між «Парайдайсом» і верхівкою «ВітМолоди», хоча не впускав ще їх досередини, змушуючи чекати. Це був жадібний гурт, нервували через інвестиції, могли забігти наперед, розпочати маркетингову кампанію зарано. А ще забагато говорили, це могло насторожити конкурентів. Усі вони хвальки, ці хлопці.

— Тож тепер, коли я тут, не зможу звідси вийти? — запитав Джиммі. — Ти мені цього не казав.

— Ти будеш винятком, — запевнив Деркач. — Заради вмісту твоєї голови ніхто тебе не викраде. Ти просто робиш рекламу, пам’ятаєш?

Але решта команди, сказав він, — контингент ШаллАддамів — мусили певний час зоставатися в’язнями бази.

— Певний час?

— Доки ми не вийдемо на біржу, — пояснив Деркач.

«ВітМолода» мала надію вже невдовзі викинути на ринок різні свої продукти. Вони зможуть створювати дітей у цілковитій відповідності до побажань, із будь-якою фізичною, ментальною чи духовною рисою, яку тільки вибере покупець. Як запевняв Деркач, дотеперішня методика працювала дуже неточно, щоправда, можна було виключити певні спадкові хвороби, та, поза цим, багато браку, багато відходів. Клієнти не мали певності, що дістануть саме те, за що заплатили, крім того, було чимало непередбачених наслідків.

Але завдяки методі «Парайдайсу» точність становила б дев’яносто дев’ять відсотків. Можна створювати цілі популяції з наперед визначеними рисами. Очевидно, краса; її дуже високо цінують. І слухняність: кілька світових лідерів висловили свою зацікавленість цим. «Парайдайс» уже розробив шкіру, невразливу до ультрафіолетового випромінювання, вбудований репелент для відлякування комах, безпрецедентну здатність перетравлювати необроблений рослинний матеріал. Що ж до антимікробного імунітету, то те, що досі було заслугою ліків, невдовзі стане вродженим.

Проти проєкту «Парайдайс» навіть таблетка «РадісПлюс» була примітивним знаряддям, хоча й прибутковим тимчасовим розв’язком. А все-таки в дальшій перспективі комбінація цих двох витворів дасть майбутньому людству величезну вигоду. Вони нерозривно між собою пов’язані — Таблетка та Проєкт. Таблетка покладе край випадковому розмноженню. Проєкт замінить його кращою методикою. Можна сказати, що це дві стадії одного плану.

Дивовижно, казав Деркач, яких речей, що досі їх годі було навіть уявити, вдалося досягти тутешній команді. Змінено не більше й не менше, як сам древній мозок приматів. Зникли його деструктивні риси, що призвели до теперішніх недуг світу. Наприклад, расизм, або, як це окреслюють у «Парайдайсі», псевдовидоутворення, було виключено в модельній групі через вимкнення пов’язаного з ним механізму: люди «Парайдайсу» просто не помічали кольору шкіри. У їхньому середовищі не могла виникнути ієрархія, бо не було нейронних комплексів, що її спричиняли. Оскільки вони не були ні мисливцями, ні спраглими землі хліборобами, не було територіальності: закладеного на рівні заліза принципу верховного вождя, короля замку, що завдав людству стільки бід, у них не було. Не їли нічого, крім листя, трави, коріння та одної-двох ягід, тому їхніх харчів завжди вдосталь і вони завжди доступні. Сексуальність не була для них ні постійною мукою, ні хмарою збурених гормонів: вони входили в гін із регулярними інтервалами, як це властиво всім ссавцям, крім людини.

Насправді, позаяк ці люди ніколи нічого не успадковують, не було б генеалогічних дерев, подружжя, розлучення. Вони чудово пристосовані до свого природного середовища, тож їм не доведеться споруджувати домів, створювати знаряддя, зброю чи, якщо на те пішло, одяг. Їм не доведеться вигадувати жодних згубних символів, як-от королівства, ікони, боги чи гроші. А найліпше з усього — вони переробляють власні екскременти. За допомогою блискучого сплайсингу, що містить генетичний матеріал від…

— Вибач, — сказав Джиммі, — але багато цих рис — не те, що усереднені батьки хотіли б бачити у своєму маляті. Ти не надто захопився?

— Я ж тобі кажу, — терпляче промовив Деркач. — Це виставкові моделі. Вони представляють мистецтво можливого. Ми можемо скласти список індивідуальних рис для потенційних споживачів, а тоді здійснювати відбір згідно з побажаннями. Не всім потрібні всі штучки-дрючки, ми це знаємо. Хоча ти здивуєшся, скільки людей хотіли б мати дуже гарне розумне маля, яке живиться лише травою. Вельми зацікавилися вегани. Ми провели маркетингові дослідження.

«Як чудово, — подумав Джиммі. — Дитина замінить тобі газонокосарку».

— Говорити вони можуть? — запитав він.

— Звісно, що можуть, — відповів Деркач. — Якщо мають що сказати.

— А жартувати?

— Жарти їм недоступні як такі, — сказав Деркач. — Для жартів потрібна певна гострість, крихта злосливості. Це потребувало багатьох спроб і помилок, ми далі ведемо випробування, але гадаю, що нам удалося позбутися жартів.

Він підняв склянку, посміхнувся Джиммі.

— Я радий, що ти тут, корковий горіху. Мені потрібен був хтось, із ким я міг би поговорити.

Джиммі отримав власні апартаменти всередині купола «Парайдайс». Його речі вже було доставлено й усе акуратно розкладено саме там, де треба, — білизна в шухляді для білизни, сорочки в рівненькій стопці, зубну електрощітку під’єднано й заряджено, але цих речей стало більше, ніж він пам’ятав. Більше сорочок, більше білизни, більше електрощіток. Кондиціонер наставлено на температуру, яку він любив, на обідньому столі в їдальні розставлено смачний перекус (диня, прошуто, французький брі з етикеткою, схоже, справжній). Обідній стіл! Ніколи досі він не мав обіднього стола.

Закоханий Деркач

Шваркає блискавка, гуркоче грім, ллє дощ, такий рясний, що повітря довкола побіліло, густий туман, наче рухоме скло. Сніголюд — буфон, фанфарон, машкарон — присів-припав до стіни, руки над головою, немов захищається від зливи глузувань. Він гуманоїд, він гомінід, він аберація⁶², він страхітливий, він був би легендою, якби зостався хтось, що розповідає легенди.

Якби він мав слухача, крім себе самого, яку пряжу міг би сплітати, якими стогонами стогнати. Скарги закоханого на його любку чи щось схоже. Вибирай — не хочу!

Зараз він дістався вирішальної миті, того місця в трагічній п’єсі, де можна сказати: «Заходить Орикс». Фатальна мить. Але яка з фатальних миттєвостей? «Заходить Орикс, дівчинка з дитячого порносайту, квіти у волоссі, збиті вершки на підборідді». Чи «Заходить Орикс-підліток із новин, визволена з гаража збоченця». Чи «Заходить Орикс, цілковито нага й педагогічна у внутрішньому святилищі Деркачат». Чи «Заходить Орикс, із рушником на волоссі, щойно з душу». Чи «Заходить Орикс, у брючному костюмі з олов’яно-сірого шовку, на скромних напівшпильках, із портфелем, утілення образу працівниці Комплексу, професіоналки світової торгівлі». Якою з них вона буде та як можна бути певним, що існує зв’язок між першою й останньою? Була лише одна Орикс чи був їх легіон?

«Та кожна з них годиться, — думає Сніголюд, а дощ спливає йому по обличчі. — Вони постійно присутні, бо всі вони тепер у мені».

«Ох, Джиммі, це так позитивно. Я радію, коли ти це розумієш. Парайдайс утрачено, але ти осягнеш інший Парайдайс у собі, змістовніший, ніж цей»⁶³. Тоді срібний сміх, просто йому у вухо.

Джиммі не відразу помітив Орикс, хоча мусив бачити її того, першого пополудня, коли дивився крізь одностороннє дзеркало. Як і Деркачата, не мала жодного вбрання, як і Деркачата, була прекрасною, тож здалеку не вирізнялася. Мала довге темне розпущене волосся без оздоб, була повернутою спиною до них, оточеною гуртом інших людей; просто частина сцени.

Кількома днями пізніше, коли Деркач показав йому, як працювати з екранами моніторів, що висвітлювали образи з прихованих між деревами мінікамер, Джиммі побачив її обличчя. Вона повернулася до камери — і от знову той погляд, погляд, що колись пройняв його наскрізь і побачив його таким, яким він був насправді. Єдина відмінність — її очі, такі ж блискучо-зелені, як очі Деркачат.

Дивлячись у ті очі, Джиммі пережив мить чистого блаженства, бо тепер вона більше не була зображенням — була не тільки зображенням, що перебуває в темряві й таємниці на пласкій роздруківці, схованій між матрацом і третьою поперечкою ліжка його нової квартири. Зненацька вона стала справжньою, тривимірною. Здавалося, вона йому сниться. Як можна зробити когось своїм бранцем отак, поглядом, порухом брови, вигином руки? Але він став бранцем.

— Хто це? — запитав він Деркача. Вона тримала на руках дитинча єнунса, простягала тваринку тим, хто її обступив, вони легенько торкалися. — Вона не одна з них. Що вона там робить?

— Вона їхня вчителька, — відповів Деркач. — Ми потребували посередника, когось, хто міг би спілкуватися з ними на їхньому рівні. Прості поняття, без метафізики.

— І чого вона їх навчає? — Джиммі сказав це байдужим тоном: у присутності Деркача не варто виявляти надмірного зацікавлення будь-якою жінкою, це тягло б за собою завуальоване кепкування.

— Ботаніки й зоології, — сказав Деркач, усміхнувшись. — Іншими словами, що можна їсти, а що може вжалити. І кого не можна кривдити, — додав він.

— А чому вона гола?

— Вони ніколи не бачили вбрання. Воно лише спантеличило б їх.

Уроки Орикс були дуже короткими: за словами Деркача, за один раз найліпше розповідати про одну річ. «Парайдайс»-моделі не були дурними, але починали майже з нуля, тож любили повторення. Хтось інший із персоналу, якийсь спеціаліст у цій галузі, обговорював з Орикс тему дня: листок, комаху, ссавця чи рептилію — те, що вона мала пояснювати. Потім вона бризкалася хімічними сполуками з цитрусовим запахом, щоб приховати людські феромони, бо інакше мала б клопіт: чоловіки занюхали б їх і вирішили б, що час на парування. Коли була готова, прослизала крізь схожий на двері вхід, схований за густим листям. Так вона могла з’являтися в домівці Деркачат і зникати звідти, не викликаючи в них незручних запитань.

— Вони їй довіряють, — сказав Деркач. — У неї чудовий підхід.

Серце Джиммі тьохнуло. Деркач закоханий, уперше в житті. Про це свідчила не лише похвала, доволі рідкісна для нього. Це відчувалося в тоні голосу.

— Де ти її знайшов? — запитав він.

— Я вже давно її знаю. З післядипломного курсу у Вотсоні-Кріку.

— Вона там навчалася? — «Якщо так, то що вивчала?» — подумав Джиммі.

— Не зовсім так, — відповів Деркач. — Я зустрівся з нею через Студентську Службу.

— Ти був студентом, а вона службою? — поцікавився Джиммі, намагаючись усе з’ясувати.

— Саме так. Я розповів їм, чого шукаю, — там можна бути дуже конкретним, показати їм фото чи симульоване відео, а вони зроблять усе, що зможуть, аби тебе задовольнити. Я хотів когось, хто скидався б… пам’ятаєш те вебшоу?

— Яке вебшоу?

— Я давав тобі роздруківку. З «ГарячоїМалечі», ти знаєш.

— Це ні про що мені не говорить.

— Програма, яку ми дивилися разом. Згадав?

— Як у тумані, — відповів Джиммі. — Але наче згадав.

— Я використовував дівчинку для входу у Вимарафон. Саме цю.

— А, справді, — сказав Джиммі. — На колір і смак. Ти хотів когось схожого на секс-дитину?

— Та, яку мені прислали, не була малолітньою.

— Звісно, що ні.

— Потім я зустрічався з нею приватно. Це не рекомендовано, але всі ми трохи порушуємо правила.

— Правила існують для того, щоб їх порушувати, — погодився Джиммі. Йому ставало дедалі гірше.

— Тоді, прибувши сюди, щоб очолити цей підрозділ, я зміг запропонувати їй більш офіційне становище. Вона радо його прийняла. Платня тут утричі вища, ніж вона мала досі, плюс значний приробіток, але ще вона запевнила, що її цікавить ця робота. Мушу сказати, що вона ревна працівниця. — Деркач самовдоволено всміхнувся легенькою альфа-усмішкою, а Джиммі захотілося потрощити його на друзки.

— Чудово, — сказав він. Його прошивали численні ножі. Знайшов пізніше, ніж знову втратив. Деркач був його найліпшим другом. Поправка: його єдиним другом. Він не сміє торкнутися її й пальцем. У жодному разі.

Вони чекали, доки Орикс вийде з душу, де вона змивала із себе захисний спрей і, як додав Деркач, знімала блискучо-зелені гелеві контактні лінзи: Деркачат могли б відлякати її карі очі. Нарешті з’явилася, волосся вже заплетене та ще вологе. Коли її було представлено, маленькою долонькою потисла руку Джиммі. («Я її торкнувся, — подумав Джиммі, наче йому було десять літ. — Я справді її торкнувся!»)

Тепер вона була одягнена, мала на собі стандартний лабораторний комплект, піджак і штани. На ній це здавалося пляжною піжамою. До кишеньки було пришпилено бейджик: ОРИКС БЕЙЗА. Вона сама вибрала цю тварину зі списку, запропонованого Деркачем. Їй подобалася думка стати лагідною травоїдною твариною зі Східної Африки, пристосованою до посухи. Менше тішилася, довідавшись, що вибрана нею тварина вимерла. Деркач був змушений пояснити їй, що такі правила в «Парайдайсі».

Вони втрьох випили каву в кав’ярні для персоналу «Парайдайсу». Розмовляли про Деркачат — так називала їх Орикс, — що в них нового, як вони поводяться. Щодня те саме, відповіла Орикс. Вони завжди спокійні й задоволені. Уже знали, як розпалити вогонь. Їм дуже сподобався єнунс. Вона вважала, що час, проведений із ними, дуже заспокоює.

— Хтось із них питав, звідки вони взялися? — поцікавився Джиммі. — Що вони тут роблять?

Тієї миті це було останнім, що його цікавило, але він хотів долучитися до розмови, щоб мати змогу дивитися на Орикс, не привертаючи до себе уваги.

— Ти не зрозумів, — промовив Деркач, а в його голосі прозвучало: «Ти кретин». — У них усе таке усунуто.

— Ну, насправді питали, — відповіла Орикс. — Сьогодні запитали, хто їх створив.

— І?

— І я сказала їм правду. Сказала, що це був Деркач. — Захоплено всміхнулася Деркачеві: Джиммі міг без цього обійтися. — Я сказала їм, що ти дуже мудрий і добрий.

— Запитали вони, ким був цей Деркач? — поцікавився Деркач. — Хотіли його побачити?

— Здається, це їх не зацікавило.

Ночі та дні Джиммі перетворилися на муку. Прагнув торкнутися Орикс, поклонятися їй, розкрити її, як чудово загорнутий пакунок, хоча й підозрював, що там приховується, — отруйна змія, саморобна бомба, смертоносний порошок. Не в ній, звісно. У цій ситуації. Вона для нього недосяжна, повторював він знову й знову.

Поводився так шляхетно, як тільки міг: не виявляв зацікавленості нею чи намагався не виявляти. Відвідував плебурби, платив за дівчат у барах. Дівчат з оборками, дівчат із блискітками, дівчат із мереживом і яких там ще пропонували. Уприскував собі швидкодійну вакцину Деркача, а ще мав власного охоронця — КорпБеКошника, тож це було цілком безпечно. Перші кілька разів відчував збудження; пізніше це стало способом забутися, ще пізніше — звичкою. Від Орикс не було протиотрути.

Зайнявся роботою, хоча вона не вимагала особливих зусиль: не було там виклику. Таблетка «РадісПлюс» продавалася б і сама, без його допомоги. А все ж офіційна прем’єра наблизилася впритул, тож він наказав своїм працівникам готувати візуальну рекламу й тексти, які впадали б в очі й западали б у думки. Геть Презервативи! «РадісПлюс» — Радість Твого Тіла! Не Живи Сумирно, Живи на Повну! Відео чоловіка й жінки, які зривають із себе одяг і щиряться, наче маніяки. Тоді чоловік із чоловіком. Тоді жінка з жінкою, хоча тут вони викинули рядок із презервативами. Тоді втрьох. Таке лайно він і уві сні склепав би.

Якби йому вдалося заснути. Уночі він лежав без сну, лаючи себе, оплакуючи свою долю. Лаючи, оплакуючи, — корисні слова. Нудьга. Пасія. Милоданка. Безталанний. Химерний.

А тоді Орикс його спокусила. Як інакше це назвати? Навмисне прийшла до його помешкання, вступила і за дві хвилини витягла його з мушлі. Він почувався як дванадцятилітній. Вона виразно мала значний досвід і при цій першій нагоді була такою розкутою, що йому аж перехопило подих.

— Я не хотіла бачити тебе таким нещасним, Джиммі, — пояснила вона. — Не через мене.

— Звідки ти знаєш, що я нещасний?

— О, я завжди знаю.

— А як же Деркач? — запитав він після того, як вона вперше його підсікла й витягла на берег, щоб він там задихався.

— Ти друг Деркача. Він не хотів би, щоб ти був нещасним.

Джиммі не був цього певний, але сказав:

— Мені це нелегко.

— Про що ти, Джиммі?

— Ти не… він не… — Який же він дурень!

— Деркач живе у вищому світі, — сказала вона. — Він живе у світі ідей. Робить важливі речі. Не має часу на розваги. Хай там як, Деркач — мій бос. А ти — задля втіхи.

— Так, але…

— Деркач не знатиме.

І це здавалося правдою, Деркач не знав. Може, був надто загіпнотизований, щоби щось помітити, а може, — думав Джиммі, — кохання справді сліпе. Або засліплює. А Деркач кохав Орикс, у цьому не було сумнівів; ледь не принижувався перед нею. Навіть торкався її прилюдно. Деркач ніколи нікого не торкався, завжди тримався на відстані, але тепер йому подобалося торкатися Орикс: її плеча, руки, тонкого стану, досконалих сідниць. «Моя, моя», — казав цей дотик.

Крім того, він, здавалося, їй довіряв, можливо, більше, ніж Джиммі. Казав, що вона обізнана ділова жінка, справжній експерт у своїй справі. Давав їй пробники «РадісПлюс»: вона мала корисні контакти в плебурбах завдяки давнім знайомим, які працювали з нею в Студентській Службі. Через це мусила постійно подорожувати світом. «Секс-клініки», — казав Деркач. «Борделі», — казала Орикс: хто краще проведе тестування?

— Тільки не роби жодних тестів на собі, — просив Джиммі.

— О ні, Джиммі. Деркач заборонив.

— Ти завжди робиш те, що каже Деркач.

— Він мій бос.

— Він казав тобі робити це?

Великі очі.

— Що це, Джиммі?

— Те, що ти робиш зараз.

— О Джиммі. Ти завжди жартуєш.

Джиммі тяжко витримував ті періоди, коли вона виїжджала. Непокоївся через неї, сумував за нею, ображався на неї за те, що її не було. Повертаючись із чергової подорожі, вона матеріалізувалася в його кімнаті посеред ночі: їй це вдавалося, хай що там стояло в розпорядку Деркача. Спершу доповідала Деркачеві, звітувала про свої дії та їхній успіх — скільки таблеток «РадісПлюс», де вона їх розмістила, дотеперішні наслідки: докладний звіт, бо він був таким вимогливим. Потім займалася тим, що називала особистою сферою.

Як запевняла Орикс, сексуальні потреби Деркача були простими й безпосередніми; нічого, що інтригувало б, не те що секс із Джиммі. Не втіха, просто робота, — хай там як, вона поважала Деркача, справді поважала, бо він був блискучим генієм. Але, якщо Деркач якоїсь ночі хотів, щоб Орикс зосталася надовше, можливо, щоб зробити це знову, вона завжди знаходила виправдання: незручність через зміну часового поясу, головний біль, ще щось правдоподібне. Усі її вигадки були бездоганними, вона була найкращою брехухою на світі з обличчям незворушним, як у гравця в покер, тож прощалася з дурним Деркачем — поцілунок, па-па, зачинені двері, а вже наступної хвилини була тут, із Джиммі.

Яке могутнє це слово. Із.

Вона ніколи не здавалася йому звичною, була щоразу іншою, справжня скринька таємниць. Щомиті відкривала йому себе, відсувала завісу сокровенного, таємну сутність чи її життя, чи його життя, — те, що він прагнув знати. Те, чого він хотів завжди. Що це було?

— Що взагалі відбувалося в тому гаражі? — запитав Джиммі. Не міг заплющити очей на її давніше життя, мав потребу довідатися. За тих часів жодна подробиця не була для нього занадто дрібною, жоден болісний уламок її минулого не видавався замалим. Можливо, шукав її гніву, але так його й не знайшов. Або він був надто глибоко похований, або ж його не було взагалі. Та він не міг у це повірити. Вона не була мазохісткою, не була святою.

Вони лежали разом на ліжку в спальні Джиммі, дивилися цифровий телевізор, під’єднаний до його комп’ютера, якийсь зоофільський вебсайт, кілька добре видресируваних німецьких вівчарок і перекручений двічі цілковито виголений альбінос, геть увесь обтатуйований ящірками. Звук вимкнуто, лише зображення: еротичні шпалери.

Вони їли «ЦяцяКурчат», узятих навинос у найближчому торговельному центрі, із сояфрі й салатом. Частина листочків салату — шпинат з оранжерей «ВітМолоди»: без пестицидів, так принаймні запевняли. Інший складник — сплайс капусти, гігантське капустяне дерево, постійно плодоносить, дуже врожайне. Капуста дещо попахувала каналізацією, але спеціальний соус це маскував.

— У якому гаражі, Джиммі? — перепитала Орикс. Вона не надто прислухалася до нього. Їла пальцями, терпіти не могла столового приладдя. Навіщо запихати до рота великий шматок гострого металу? Казала, що через це їжа мала смак бляшанки.

— Знаєш, у якому гаражі, — сказав він. — У Сан-Франциско. Ця паскуда. Цей маніяк, що купив тебе, привіз сюди літаком і звелів своїй дружині казати, що ти покоївка.

— Джиммі, навіщо ти вигадуєш такі речі? Я не була в жодному гаражі. — Вона облизала пальці, розірвала «ЦяцяКурча» на шматки, кожен саме на укус, подала один Джиммі. Тоді дозволила йому облизати свої пальці. Він провів язиком по маленьких овальних нігтиках. Так вона могла найближче до нього дістатися, не ставши їжею: була в ньому або ж її частка була в ньому. А в сексі — навпаки: тоді він був у ній. «Зроблю так, що будеш моєю», — казали коханці в старих книгах. Ніколи не казали: «Зроблю тебе мною».

— Я знаю, що це була ти, — мовив Джиммі. — Я бачив фото.

— Які фото?

— Із так званого скандалу покоївок. У Сан-Франциско. Цей огидний старигань силував тебе до сексу?

— Ой, Джиммі. — Зітхання. — Ось що ти маєш на увазі. Я бачила це по телевізору. Чого ти переймаєшся таким чоловіком, як він? Він був таким старим, що майже мертвим.

— Ні, чи він тебе силував?

— Ніхто не змушував мене до сексу в гаражі. Я тобі казала.

— Гаразд, поправка, ніхто тебе не змушував, але ти однаково це робила?

— Ти не розумієш мене, Джиммі.

— Але я хочу зрозуміти.

— Справді? — Пауза. — Яке смачне сояфрі. Тільки уяви, Джиммі, — мільйони людей на світі ніколи не куштували такого фрі. Ми з тобою щасливчики!

— Скажи мені. — Це мусила бути вона. — Я не лютуватиму.

Зітхання.

— Він був добрим чоловіком, — промовила Орикс тоном казкарки. Інколи підозрював, що вона імпровізує, просто для того, щоб йому догодити; інколи відчував, що все її минуле — усе, що вона йому розповіла, було її вигадкою. — Він рятував молодих дівчат. Заплатив за мій авіаквиток, як і казав. Якби не він, мене тут не було б. Він мав би тобі сподобатися!

— Чого мені мав би подобатися цей гіпокрит, цей байстрючий святенник? Ти не відповіла на моє запитання.

— Я відповіла, Джиммі. А тепер облиш це.

— Скільки він тримав тебе зачинену в гаражі?

— Це радше було житлове приміщення, — сказала Орикс. — У них удома не було місця. Я була не єдиною дівчиною, яку вони взяли.

— Вони?

— Він і його дружина. Вони намагалися бути корисними.

— І вона ненавиділа секс, так? Тому вона з тобою мирилася? Щоб ти відтягала від неї цього старого козла?

Орикс зітхнула.

— Ти завжди думаєш про людей якнайгірше, Джиммі. Вона була дуже духовною особою.

— Вона була курвою.

— Не лайся, Джиммі. Я хочу тішитися проведеним із тобою часом. Невдовзі мені треба йти, мушу зайнятися справами. Чому ти переймаєшся тим, що було так давно? — Схилилася над ним, поцілувала масними від «ЦяцяКурчат» губами. Лиснючі, маслянисті, гойні, розкішні, хтиві, сласні, звабливі, — промайнуло в голові у Джиммі. Він поринув у слова, у почуття.

За якусь мить сказав:

— Куди ти йдеш?

— Ох, кудись. Я зателефоную, коли туди дістануся.

Вона ніколи йому не скаже.

Навинос

Тепер надходить частина, яку Сніголюд прокручує в голові раз за разом. Його переслідують слова «якби ж». Але якби ж що? Що він міг сказати чи зробити інакше? Що змінити, щоб повернути події в інше русло? Якщо брати загалом, нічого. Якщо в подробицях, багато чого.

«Не йди. Залишися тут». — Так принаймні вони були б разом. Вона могла навіть вижити — чому ні? Тоді була б із ним тут, зараз.

«— Я просто хочу взяти щось навинос. Просто йду до торговельного центру. Мушу трохи подихати. Мушу прогулятися.

— Дозволь мені піти з тобою. Це небезпечно.

— Не будь дурненьким! Усюди охоронці. Усі знають, хто я. Хто в більшій безпеці, ніж я?

— У мене кепське передчуття».

Але Джиммі не мав кепського передчуття. Того вечора він був щасливим, щасливим і лінивим. Вона зайшла в його двері годину тому. Саме вийшла від Деркачат, яким розповіла про кілька нових листків і трав, тож була вогкою після душу. Мала на собі щось схоже на кімоно, розписане червоними й оранжевими метеликами, її темне волосся було перевите рожевою стрічкою, заплетене й не туго пришпилене. Перше, що він зробив, коли вона квапливо зайшла в його двері, задихана, радісно збуджена, або ж напрочуд добре вдаючи радісне збудження, — це вийняв шпильки з волосся. Коса тричі обвилася довкола його долоні.

— Де Деркач? — запитав він. Вона пахла лимонами, розім’ятим зіллям.

— Не переймайся, Джиммі.

— Але де?

— Він не в «Парайдайсі», він вийшов. У нього зустріч. Він не захоче мене бачити, повернувшись. Сказав, що цієї ночі думатиме. Він ніколи не хоче сексу, якщо думає.

— Ти мене кохаєш?

Її сміх. Що він означав? «Дурне запитання. Навіщо питати? Ти забагато говориш». Або: «Що таке кохання?» Чи, можливо: «Мрій, мрій».

Минув час. Тоді вона знову пришпилила волосся, ковзнула в кімоно, зав’язала його поясом. Він стояв позаду неї, дивлячись у дзеркало. Хотів її обійняти, зняти одяг, у який вона саме загорнулася, почати все заново.

— Не йди ще, — сказав він, але ніколи не мало сенсу казати їй «не йди ще». Тільки-но вона щось вирішувала, як уже була в дорозі. Інколи йому здавалося, що він — лише один із викликів додому на її таємному дорожньому маршруті, що вона має цілий список інших, якими треба зайнятися, перш ніж мине ніч. Негідні думки, але й не виключені. Він ніколи не знав, що робить Орикс, коли вона не з ним.

— Я відразу ж повернуся, — сказала вона, засовуючи ніжки в маленькі червоно-рожеві сандалі. — Принесу піцу. Хочеш щось до неї, Джиммі?

— Чому б нам не викинути на смітник увесь цей мотлох, не піти звідси? — імпульсивно сказав він.

— Піти звідси? З «Парайдайсу»? Чому?

— Ми могли б бути разом.

— Джиммі, ти смішний! Зараз ми разом.

— Ми могли б піти від Деркача, — сказав Джиммі. — Нам не довелося б так скрадатися, ми могли б…

— Але, Джиммі. — Розширені очі. — Деркач нас потребує!

— Я гадаю, він знає, — мовив Джиммі. — Про нас.

Він у це не вірив або ж вірив і не вірив водночас. Звісно, останнім часом вони ставали не такими обережними. Як Деркач міг це проґавити? Чи можливо, щоб чоловік, такий мудрий у багатьох сферах, був настільки розумово недорозвинутим в інших? Чи, може, підступність Деркача значно перевищувала підступність Джиммі? Якщо й так, жодних ознак цього не було.

Джиммі зайнявся прочісуванням своєї кімнати, шукаючи жучків: мінімікрофонів, мікрокамер. Знав, чого шукати, чи принаймні думав, що знає. Але нічого не було.

«Були ознаки, — думає Сніголюд. — Були, а я їх проґавив».

Якось, наприклад, Деркач сказав:

— Міг би ти вбити когось, кого любиш, щоб позбавити його болю?

— Ти маєш на увазі евтаназію? — перепитав Джиммі. — Приспати улюблену черепашку?

— Просто скажи мені, — промовив Деркач.

— Я не знаю. Який це різновид любові, який біль?

Деркач змінив тему.

Потім під час ланчу сказав:

— Якщо зі мною щось станеться, я покладаюся на тебе. На те, що ти займешся проєктом «Парайдайс». Я хотів би, щоби щоразу, коли я не тут, ти все очолював. Я видав такий постійний наказ.

— Про що ти, яке «щось»? — запитав Джиммі. — Що може статися?

— Ти знаєш.

Джиммі подумав, що він має на увазі викрадення чи спробу замаху: мізкам Комплексів постійно таке загрожувало.

— Звісно, — сказав він, — але, по-перше, про твою безпеку дбають якнайкраще, по-друге, тут є люди, придатні для цього значно більше, ніж я. Я не можу очолити такий проєкт, мені бракує знань.

— Усі ці люди — спеціалісти, — промовив Деркач. — Їм забракло б емпатії для спілкування з «Парайдайс»-моделями, вони не впоралися б, не були б достатньо терплячими. Навіть я цього не зумів би. Я не можу налаштуватися на їхню довжину хвиль. Зате ти — людина універсальна.

— Тобто?

— Маєш видатне вміння сидіти й нічого не робити. Так, як вони.

— Дякую, — сказав Джиммі.

— Ні, я серйозно. Я хочу — я хотів би, щоб це був ти.

— А як же Орикс? — запитав Джиммі. — Вона знає Деркачат значно краще, ніж я.

Джиммі й Орикс казали «Деркачата», але Деркач ні. Ніколи.

— Якщо мене тут не буде, Орикс не буде теж, — сказав Деркач.

— Учинить саті?⁶⁴ Без балди! Принесе себе в жертву на твоєму поховальному вогнищі?

— Щось таке, — відповів Деркач і широко всміхнувся. Тоді Джиммі витлумачив це як жарт і водночас як симптом справді колосального его Деркача.

— Я думаю, що Деркач нас вистежив, — сказав Джиммі тієї останньої ночі. Сказавши, зрозумів, що це могло бути правдою, хоча, можливо, він говорив це, лише щоб налякати Орикс, щоб змусити її до панічної втечі, хоча й не мав конкретних планів. Припустімо, вони втечуть, а де ж житимуть, як сховаються від Деркача, звідки візьмуть гроші? Чи Джиммі доведеться стати альфонсом, жити коштом Орикс? Він же й справді не має жодних ринкових здібностей, нічого, що міг би використати в плебурбі, навіть якщо вони підуть у підпілля, що їм довелося б і зробити. — Гадаю, він ревнує.

— Ох, Джиммі. Чого б Деркачеві ревнувати? Він не схвалює ревнощів. Каже, що це погано.

— Він людина, — заперечив Джиммі. — Байдуже, що він схвалює.

— Джиммі, я думаю, що це ти ревнуєш. — Орикс усміхнулася, стала навшпиньки й поцілувала його в носа. — Ти добрий хлопець. Але я ніколи не залишу Деркача. Я вірю в Деркача, вірю в його… — вона шукала слів, — його видіння. Він хоче зробити світ кращим. Це те, що він завжди мені казав. Я думаю, що це добре, правда ж, Джиммі?

— Я в це не вірю, — сказав Джиммі. — Знаю, що він таке каже, але мене цим не піймаєш. Та чхав він на все це. Він цікавиться лише…

— Ох, Джиммі, ти помиляєшся. Він знайшов проблему, я думаю, що він має рацію. Людей забагато, тому люди злі. Я знаю це з власного життя, Джиммі. Деркач дуже розумний!

Джиммі мав би краще подумати, перш ніж злорічити на Деркача. Певним чином Деркач був її героєм. Важливим чином. А він, Джиммі, — ні.

— Гаразд. Пункт за тобою. — Він принаймні не геть усе профукав: вона на нього не сердилася. Це було найважливішим.

«Яким же безтямним я був, — думає Сніголюд. — Зачарованим. Одержимим. Не був, є».

— Джиммі, я хочу, щоб ти щось мені пообіцяв.

— Звісно, що?

— Якщо Деркача тут не буде, якщо він кудись звідси виїде, а мене теж тут не буде, я хочу, щоб ти подбав про Деркачат.

— Тебе не буде? Чому тебе має не бути? — Знову неспокій, підозра: може, вони планують виїхати разом, залишити його? У цьому річ? Чи він для Орикс лише хлопчик-забавка, а для Деркача — придворний блазень? — Вирушаєте в шлюбну подорож?

— Не будь дурненьким, Джиммі. Вони, як діти, потребують когось. Ти мусиш бути добрим із ними.

— Ти не на того натрапила, — сказав Джиммі. — Якби я мусив провести з ними п’ять хвилин, то з’їхав би з глузду.

— Я знаю, що ти можеш це зробити. Я серйозно, Джиммі. Скажи, що ти зробиш, що не підведеш мене. Обіцяєш? — Гладить його, обсипає його передпліччя поцілунками.

— Ну добре. Клянусь, клянусь, а то хай провалюсь. Тепер ти щаслива? — Це нічого йому не коштувало, це все суто теоретично.

— Так, тепер я щаслива. Я дуже швидко, Джиммі, тоді ми зможемо поїсти. Хочеш анчоусів?

«Що вона мала на думці? — уже вмільйонне питає себе Сніголюд. — Скільки вона відгадала?»

Повітряний шлюз

Він чекав її — спочатку нетерпляче, потім неспокійно, далі в паніці. Невже потрібно стільки часу, щоб приготувати дві піци?

Перше повідомлення з’явилося о дев’ятій сорок п’ять. Оскільки Деркача не було, а Джиммі другий у керівництві, із кімнати відеомоніторингу послали по нього.

Від початку Джиммі думав, що це буденщина, чергова незначна епідемія чи сплеск біотероризму, просто чергова новина. Хлопці й дівчата в спецбіокостах із вогнеметами, ізоляційними наметами, ящиками хлорки й вапняними ямами займуться цим, як зазвичай. Хай там як, це в Бразилії. Достатньо далеко. Але постійним наказом Деркача було звітувати про будь-які спалахи хвороби в будь-якому місці, тож Джиммі зайнявся пошуками.

Тоді наступний удар, наступний, наступний, наступний, наче кулеметний вогонь. Тайвань, Бангкок, Саудівська Аравія, Бомбей, Париж, Берлін. Плебурби на захід від Чикаго. Карти на екранах моніторів засвітилися, укриті червоним, наче хтось ляпав по них мокрим пензлем. Це було більшим, ніж кілька поодиноких вогнищ інфекції. Це було серйозно.

Джиммі намагався зателефонувати на мобільник Деркача, але відповіді не було. Він наказав команді моніторингу перейти на інформаційні канали. Коментатори казали, що це були нетипові крововиливи. Симптоми — висока температура, кровотечі з очей і шкіри, конвульсії, тоді цілковита відмова внутрішніх органів, затим смерть. Час від видимого прояву до летального кінця був напрочуд коротким. Інфекція, схоже, передається повітряним шляхом, але можливий також водний фактор.

Телефон Джиммі задзвенів. Це була Орикс.

— Де ти?! — закричав він. — Повертайся! Ти бачила…

Орикс плакала. Це було настільки незвичайно, що приголомшило Джиммі.

— Ох, Джиммі, — сказала вона. — Мені так шкода. Я не знала.

— Усе гаразд, — промовив він, щоб її заспокоїти. Тоді: — Про що ти?

— Це було в таблетках. У тих таблетках, які я роздавала, які я продавала. Ті самі міста, куди я їздила. Ці таблетки мали допомогти людям. Деркач казав…

Зв’язок урвався. Він намагався здійснити виклик: ту, ту, ту. Потім клацання. Далі нічого.

Що, коли це вже потрапило до «ВітМолоди»? Що, коли вона заразилася? Якщо вона стане біля дверей, він не зможе зачинити їх перед нею. Не зможе, навіть якщо вона стікатиме кров’ю з кожної пори.

До півночі спалахи з’явилися майже одночасно. Даллас. Сіетл. Новий Нью-Йорк. Схоже, що це не поширювалося з міста до міста: вибухало в кількох заразом.

У кімнаті зараз було троє працівників: Носоріг, Білуга, Біла Осока. Один наспівував, один насвистував, третя — Біла Осока — плакала. Найвищий рівень. Двоє з них уже це сказали.

— Який наш аварійний план?

— Що ми маємо робити?

— Нічого, — відповів Джиммі, намагаючись не панікувати. — Ми тут у цілковитій безпеці. Можемо це перечекати. На складі достатньо запасів. — Окинув поглядом три знервованих обличчя. — Ми мусимо захищати «Парайдайс»-моделі. Не знаємо інкубаційного періоду, не знаємо, хто може бути носієм. Не можемо нікого впускати.

Це їх дещо заспокоїло. Він вийшов із кімнати моніторингу, змінив коди внутрішніх дверей, а також дверей, що вели до повітряного шлюзу. Ще й не встиг це зробити, як озвався його мобільник. Це був Деркач. Його обличчя на маленькому екрані було звичайним; схоже, він у барі.

— Де ти? — вереснув Джиммі. — Не знаєш, що діється?

— Не переймайся, — сказав Деркач. — Усе під контролем.

Судячи з голосу, він був п’яний, що було для нього рідкістю.

— Яке, курва, усе? Це пандемія! Це Червона Смерть! Що такого було в тих таблетках «РадісПлюс»?

— Хто тобі сказав? — запитав Деркач. — Пташечка?

Точно був п’яний, п’яний або під якимись речовинами.

— Несуттєво. Це правда, так?

— Я в торговельному центрі, у піцерії. Зараз буду, — відповів Деркач. — Тримай фортецю.

Деркач від’єднався. Може, він знайшов Орикс, подумав Джиммі. Може, безпечно приведе її сюди. Тоді подумав: ти, недоумку.

Пішов перевірити проєкт «Парайдайс». Було ввімкнено симуляцію нічного неба, світив фальшивий місяць, Деркачата, наскільки він міг розгледіти, спокійно спали.

— Солодких снів, — прошепотів до них крізь скло. — Добре спіть. Ви тепер єдині, хто це може.

Те, що відбувалося потім, було наче вповільненим фільмом. Порно без звуку, «Мозкошкварка» без реклами. Мелодрама, така перебільшена, що вони з Деркачем лягали б зі сміху, якби їм було чотирнадцять і вони дивилися це на DVD.

Спершу настало чекання. Він сів у крісло у своєму кабінеті й наказав собі заспокоїтися. Старий список слів прокручувався йому в голові: замінний, брунькування, ревний, саван, блудниця. Потім підвівся. Щебетання, адрагогіка. Увімкнув комп’ютер, переглянув новинні сайти. Ззовні було забагато неспокою і замало карет швидкої допомоги. Промовляли політики із закликами зберігати спокій, на вулицях кружляли машини з мегафонами, що наказували всім залишатися вдома. Молитовний вибух.

Конкатенація. Мантія. Ремствувати.

Він пішов до аварійного складу, узяв струмелета, пристебнув його, зверху накинув легку тропічну куртку. Повернувся до кімнати моніторингу, сказав трьом працівникам, що поспілкувався із КорпБеКорпівською Службою Безпеки Комплексу (брехня), що безпосередньої загрози немає (підозрював, що це теж брехня). Додав, що чув наказ Деркача всім повернутися до своїх кімнат і там виспатися, бо найближчими днями їм знадобиться багато сил. Вони, здавалося, відчули полегшу й охоче підкорилися.

Джиммі провів їх до шлюзу й випустив у коридор, що вів до їхніх спалень. Дивився їм у спини, коли вони віддалялися, бачив у них мерців. Шкодував через це, але ризикувати не міг. Їх було троє проти нього одного: якби вони впали в істерику, якби намагалися вибратися з підрозділу або впустити сюди своїх друзів, він не зумів би з ними впоратися. Коли зникли з поля зору, зачинив їх і зачинився сам. Тепер у внутрішній бульбашці не було нікого, крім нього й Деркачат.

Ще трохи подивився новини, п’ючи скотч для підкріплення, але не весь одразу, потроху. Метлюг. Гортань. Баньші. Вайда. Чекав Орикс, але без надії. З нею мусило щось трапитися: інакше вона вже була б тут.

Наближався світанок, коли монітор дверей запищав. Хтось набирав цифри для входу в повітряний шлюз. Це, вочевидь, не спрацювало, бо Джиммі змінив код.

Задзвенів відеоінтерком.

— Що ти витіваєш? — сказав Деркач. Судячи з вигляду й голосу, був роздратованим. — Відчиняй.

— Я дотримуюся плану Б, — відповів Джиммі. — У разі біологічної атаки нікого не впускати. Це твій наказ. Я запечатав шлюз.

— Нікого не означає мене, — промовив Деркач. — Не будь корковим горіхом.

— Звідки мені знати, що ти не носій?

— Я не носій.

— Звідки мені це знати?

— Припустімо, — знудьговано сказав Деркач, — що я це передбачив і вдався до застережних заходів. Хай там як, у тебе імунітет проти цього.

— Звідки він у мене взявся б? — запитав Джиммі. Цієї ночі його мозок діяв украй повільно й нелогічно. У сказаному Деркачем щось було неправильно, але він не міг точно піймати, що саме.

— Сироватка з антитілами в плебурбівській вакцині. Пам’ятаєш, як ти її вприскував? Щоразу, коли рушав до плебурба, щоб валятися в багні й топити свою любовну тугу.

— Звідки ти знав? — сказав Джиммі. — Звідки ти знав, де я був і чого хотів?

Серце калатало, наче молот, не міг точно висловлюватися.

— Не будь кретином. Упусти мене.

Джиммі розкодував двері до шлюзу. Тепер Деркач стояв біля внутрішніх дверей. Джиммі ввімкнув монітор повітряного шлюзу: просто перед його очима випливла голова Деркача натурального розміру. Він здавався побитим. Що це — кров? — на комірі сорочки?

— Де ти був? — запитав Джиммі. — Ти що, бився?

— Ти й гадки не маєш, — відповів Деркач. — А тепер упусти мене.

— Де Орикс?

— Тут, зі мною. Їй довелося скрутно.

— Що з нею сталося? Що там відбувається? Дай мені з нею поговорити!

— Вона зараз не в змозі розмовляти. Я не можу її підняти. У мене кілька поранень. А тепер перестань, у сраці, стругати дурня та впусти нас.

Джиммі вийняв свого струмелета. Тоді набрав код. Відступив убік. Кожна волосинка на його передпліччі піднялася. «Ми розуміємо більше, ніж знаємо».

Двері розчинилися.

Бежева тропічна куртка Деркача була заляпана чимось червоно-коричневим. У правій руці він тримав звичайний кишеньковий ніж: два леза, пилочка для нігтів, штопор і маленькі ножиці. Другою рукою обіймав Орикс, яка, здавалося, спала; обличчя притулене до грудей Деркача, довга коса, перевита рожевою стрічкою, спадала по плечах.

Доки Джиммі дивився, завмерши й не вірячи власним очам, Деркач дав Орикс упасти на його ліву руку. Глянув на Джиммі, прямо, без усмішки.

— Я на тебе сподіваюся, — сказав він. Тоді перерізав їй горло.

Джиммі його застрелив.

55 Цитата з А. Поупа, використана як назва одного з оповідань Айзека Азімова.

56 Пріапізм — тривала й болюча ерекція статевого члена, що не супроводжується статевим збудженням і статевим потягом. (Прим. ред.)

57 Дорослий самець горили, названий так через характеристичне срібне волосся на спині.

58 Мусиш змінити своє життя (нім.).

59 Цитата з роману С. Беккета «Мерсьє та Кам’є».

60 Унікальні, безпрецедентні (лат.).

61 В американській академічній системі — початковий курс певного навчального предмета.

62 Хибність, відхилення від істини, спотворення, омана. (Прим. ред.)

63 Парафраза цитати з ХІІ книги поеми Дж. Мільтона «Утрачений рай», переклад О. Жомніра.

64 Похоронна ритуальна традиція в індуїзмі, згідно з якою вдова підлягає спаленню разом із її покійним чоловіком. (Прим. ред.)

⁵⁸

⁶¹

⁵⁹

⁶³

⁵⁷

Похоронна ритуальна традиція в індуїзмі, згідно з якою вдова підлягає спаленню разом із її покійним чоловіком. (Прим. ред.)

Парафраза цитати з ХІІ книги поеми Дж. Мільтона «Утрачений рай», переклад О. Жомніра.

Хибність, відхилення від істини, спотворення, омана. (Прим. ред.)

В американській академічній системі — початковий курс певного навчального предмета.

Унікальні, безпрецедентні (лат.).

⁶⁴

⁵⁵

Цитата з роману С. Беккета «Мерсьє та Кам’є».

Мусиш змінити своє життя (нім.).

Дорослий самець горили, названий так через характеристичне срібне волосся на спині.

Пріапізм — тривала й болюча ерекція статевого члена, що не супроводжується статевим збудженням і статевим потягом. (Прим. ред.)

Цитата з А. Поупа, використана як назва одного з оповідань Айзека Азімова.

⁶⁰

⁵⁶

⁶²

13

Купол

Після бурі повітря посвіжішало. З далеких дерев здіймається туман, сонце сідає, птахи заводять вечірній галас. Над головою пролітають три ворони, їхні крила чорно-полум’яні, а слова майже можна розібрати. «Деркач! Деркач!» — промовляють вони. А цвіркуни кажуть: «Орикс». «У мене галюцинації», — думає Сніголюд.

Він просувається по стіні, крок за кроком. Відчуває свою стопу як гігантську варену сосиску, напхану гарячим м’ясним фаршем, без кісток — і ось-ось лусне. Які б мікроби не буяли всередині, вони, схоже, невразливі до антибіотиків у мазі зі сторожової вежі. Може, у «Парайдайсі», у хаосі розграбованого аварійного складу Деркача — він знає, що склад розграбовано, сам його розграбував, — зможе знайти щось ефективніше.

Аварійний склад Деркача. Передові ідеї Деркача. Деркач, король своєї Деркачії, бо Деркач досі там, досі владар, досі правитель своїх володінь, хай якою темною стала бульбашка світла. Темнішою за темряву, а частина цієї темряви — Сніголюдова. Він допоміг їй запанувати.

— Не йдімо туди, — каже Сніголюд.

«Солоденький, ти вже там. Ти ніколи звідси й не йшов».

На восьмій сторожовій вежі, звідки відкривається вид на парк довкола «Парайдайсу», він перевіряє, чи якісь із дверей, що ведуть до верхньої кімнати, розблоковано, — волів би, якщо це можливо, спуститися сходами, — але зачинено всі. Крізь одну зі спостережних шпарин пильно оглядає, що там унизу: великих чи середніх життєвих форм наче не видно, хоча в чагарнику щось шелестить, він сподівається, що це лише білка. Витягає своє скручене простирадло, прив’язує його до вентиляційної труби — ненадійна, проте єдина можливість — і перекидає вільний кінець через край стіни. Воно футів на сім закоротке, але він може витримати падіння, якщо тільки не приземлиться на хвору ногу. Спускається, рука за рукою, по ерзац-канату. Зависає при кінці, наче павук, вагається: є якась технологія, як це робити? Що він читав про парашутистів? Щось там про згинання колін. Тоді випускає кінець.

Приземляється на обидві ноги. Болить несамовито, але, трохи покачавшись по болотистій землі й поревівши, як звір, він із труднощами здіймається на ноги. Поправка: на одну ногу. Здається, нічого не зламав. Шукає палиці, яку міг би використовувати замість милиці, знаходить годящу. Найкраще в палицях те, що вони ростуть на деревах.

Зараз він відчуває спрагу.

Пробирається крізь зелень і розбуялі бур’яни, гоп-гоп-гоп, зціпивши зуби. Дорогою наступає на величезного бананового слимака, ледве не падає. Огидне відчуття: холодне, липке створіння, наче очищений та охолоджений м’яз. Повзучі шмарклі. Якби він був одним із Деркачат, мусив би попрохати пробачення: «Вибач, що я наступив на тебе, Дитя Орикс, даруй мені мою незграбність».

Він пробує:

— Вибач.

Щось почув? Відповідь?

Коли вже слимаки почали з ним розмовляти, не можна гаяти часу.

Він дістається бульбашки купола, білої, гарячої, крижаної опуклості, обходить її спереду. Двері повітряного шлюзу відкрито, як він і пам’ятає. Глибоко вдихає й заходить.

Ось Деркач та Орикс, те, що від них зосталося. Їх грифовано, порозкидувано там і сям, малі й великі кістки змішалися в неладі, як гігантський пазл-головоломка.

Ось Сніголюд, хлопчина-цеглина, тупий фривольний телепень, вода стікає йому по обличчі, гігантський кулак стискає серце, а він удивляється в єдине своє справжнє кохання та найліпшого в усьому світі друга. Порожні очниці Деркача дивляться на Сніголюда, як колись дивилися його порожні очі. Шкіриться всіма зубами. Орикс лежить долілиць, відвертає від нього голову, неначе тужить. Стрічка у волоссі досі рожева.

Ох, як же тут лементувати? Навіть у цьому він зазнає краху.

Сніголюд проходить крізь внутрішні двері, минає сферу безпеки, дістається житлових приміщень для персоналу. Повітря тепле, вологе, свіже. Насамперед йому потрібен склад, і він легко його знаходить. Темно, якщо не брати до уваги кількох світлових шпарин, але він має ліхтарик. Пахне пліснявою, щурами й мишами, проте все інше зосталося неторканим, відколи він тут був востаннє.

Знаходить полиці з медикаментами, оглядає їх. Депресори язика, марлеві прокладки, перев’язування в разі опіків. Коробка з ректальними термометрами, але йому не треба пхати жодного з них у дупу, щоб знати, що палає від гарячки. Три-чотири різновиди антибіотиків, таблетовані, отже, повільної дії, а ще остання пляшка супербактерицидного короткотривалого Деркачевого коктейлю для плебурбів. «Устигнеш обернутися туди та звідти, але не залишайся, коли годинник виб’є північ, бо перетворишся на гарбуза», — так зазвичай казав Деркач. Читає етикетку, точні вказівки Деркача, обмірковує дозу. Зараз він такий слабкий, що насилу може підняти пляшку, потребує часу, щоб зняти кришечку.

«Буль-буль-буль, — каже йому коміксобулька. — Ковть».

Але ні, не варто цього пити. Він знаходить паковання чистих шприців, упорскує.

— Що, дістали, зарази? — каже. Тоді шкутильгає до власного житла, до приміщення, що колись йому належало, падає на вогке не розстелене ліжко та провалюється в небуття.

Уві сні до нього приходить папуга Алекс. Залітає крізь вікно, приземляється поруч із ним на подушці, цього разу він яскраво-зелений із фіолетовими крилами й жовтим дзьобом, світиться, наче маяк, а Сніголюд переповнений щастям і любов’ю. Алекс перехиляє голову, дивиться на Сніголюда спершу одним оком, тоді другим. «Синій трикутник», — каже він. Відтак поступово рум’яніє, змінює колір на червоний, починаючи з очей. Ця зміна жахає, начебто це була електролампочка у формі папуги, що наповнилася кров’ю. «А тепер я відлітаю», — каже він.

— Ні, стривай! — скрикує Сніголюд чи хоче скрикнути. — Ще не йди! Скажи мені…

Тоді порив вітру, шелест, Алекс зникає, а Сніголюд сидить на своєму колишньому ліжку, у темряві, мокрий від поту.

Начерк

Наступного ранку його нога дещо краща. Набряк спав, біль зменшився. Увечері він зробить собі чергове впорскування Деркачевої супернаркоти. Знає, однак, що не можна перебрати міру: ця штука дуже сильна. Упорсни забагато — і клітини тобі полопаються, наче виноградини.

Денне світло просочується крізь ізоляційні склоблоки горішнього слухового вікна. Він вештається місцем, де жив колись, почуваючись як відокремлений від тіла сенсор. Ось його шафа, його колишній одяг, тропічні сорочки й шорти, дбайливо розвішені на плечиках і вже дещо спліснявілі. Взуття теж, але він більше не може й думати про взуття. Це наче накласти собі копита, а його заражена стопа могла б і не поміститися. На поличках стопки спіднього. Навіщо він носив таке? Тепер воно здається йому різновидом пут.

На складі знаходить пакети й бляшанки. На сніданок їсть холодні равіолі в томатному соусі та пів «Стрибатончика», запиваючи теплою колою. Не зосталося жодного міцного напою чи пива, він сам усе це видудлив за тижні, коли сидів тут під замком. Воно й на краще. Першим його імпульсом було б випити це все якомога швидше, перетворивши всі спогади на білий шум.

Зараз на це немає надії. Він застряг у минулому, сипучі піски здіймаються. Він тоне.

Застреливши Деркача, він перекодував внутрішні двері й зачинив їх. Деркач та Орикс так і лежали, переплівшись, у шлюзі, він не міг змусити себе торкнутися їх, тож залишив там, де були. Мав короткий романтичний імпульс: можливо, йому варто відтяти пасемко темної коси Орикс, але переборов його.

Повернувся до своєї кімнати, випив трохи скотчу, тоді ще стільки, скільки потрібно, щоб цілковито забити памороки. Його розбудив сигнал із зовнішніх дверей: Біла Осока й Чорний Носоріг намагалися пройти всередину. Інші теж, без сумніву. Джиммі проігнорував їх.

Котроїсь години наступного дня він зробив чотири сойтости, змусив себе їх з’їсти. Випив пляшку води. Усе його тіло здавалося забитим пальцем: отерплим, але болючим.

Того дня задзвенів телефон. Якийсь КорпБеКошник високого рангу шукав Деркача.

— Скажи цьому курвареві, щоб брав у жменю свій курварівський мозок і рушав це розгрібати.

— Його немає, — відповів Джиммі.

— А хто це?

— Не можу сказати. Протокол безпеки.

— Слухай, хто ти там такий, я здогадуюся, що це за трюк, а як дістануся його, то скручу йому карк. Закладуся, що він має вакцину, а тепер триматиме нас за горлянку.

— Справді? Ви так гадаєте? — запитав Джиммі.

— Я знаю, що цей байстрюк там. Приїду туди й висаджу двері.

— Я цього не робив би, — промовив Джиммі. — Тут дуже дивна бактеріологічна активність. Дуже нетипова. Це місце гарячіше за пекло. Я в біокості, але насправді не знаю, заразився чи ні. Щось дійсно з’їхало з колії.

— От гівно. Тут? У «ВітМолоді»? Я думав, що ми тут запечатані.

— Авжеж, щось пішло не так, — сказав Джиммі. — Я порадив би заглянути на Бермуди. Гадаю, він подався туди з купою грошви.

— То він продав нас, гівнюк. Перекинувся до конкурентів. Усе сходиться. Усе точно сходиться. Слухай, дякую за підказку.

— Бажаю успіху, — відповів Джиммі.

— Так, ясно, тобі теж.

Більше ніхто не сигналив у внутрішні двері, ніхто не намагався увірватися. Людність «ВітМолоди», вочевидь, витлумачила послання. Працівники, зрозумівши, що вартові зникли, кинулися назовні, до зовнішніх воріт. До того, що переплутали зі свободою.

Тричі на день Джиммі перевіряв Деркачат, заглядаючи до них, як вуаєрист. Без порівнянь: він і був вуаєристом. Вони здавалися достатньо щасливими, принаймні задоволеними. Паслися, спали, довго сиділи, зайняті чимось, що здавалося нічим. Матері няньчили немовлят, діти гралися. Чоловіки обпісювали коло. Одна з жінок увійшла в синю фазу, а чоловіки виконували свій танець залицянь, співаючи, із квітами в руках, помахуючи лазуровими пенісами. Тоді серед кущів відбулося п’ятірне свято плодючості.

«Може, мені варто нав’язати з ними якісь інтерсуспільні контакти, — думав Джиммі. — Допомогти їм вигадати колесо. Залишити спадщину знань. Передати всі мої слова».

Ні, неможливо. Безнадійно.

Інколи вони здавалися неспокійними — збиралися групами, бурмотіли.

— Де Орикс? Коли вона повернеться?

— Вона завжди поверталася.

— Вона завжди нас навчала. Вона й зараз нас навчає.

— Де вона?

— Тут і не тут — однаково для Орикс. Вона так казала.

— Так. Вона так казала.

— Що це означає?

Це було наче якась дискусія теологів, що вижили з розуму, у внутрішньому закапелку чат-кімнати чистилища. Джиммі не міг довго це слухати.

Решту часу він сам пасся, спав, довго сидів, байдикуючи. Перші два тижні стежив за світовими подіями через Мережу або теленовини: заворушення в містах, бо транспорт ламався, а супермаркети грабовано; вибухи через аварії електросистем, пожежі, які ніхто не гасив. Юрби наповнювали церкви, мечеті, синагоги та храми, щоб молитися і каятися, а потім виливалися з них, коли вірні усвідомлювали, наскільки збільшився їхній ризик заразитися. Настав вихід до містечок і сіл, мешканці яких билися з утікачами, доки могли, удаючись до забороненої вогнепальної зброї або палиць і вил.

Спершу репортери-новинарі ретельно все відстежували, фільмуючи події з гелікоптерів, вигукуючи, мов на футбольному матчі: «Ти це бачив? Неймовірно. Бреде, у це годі повірити! Ми саме бачимо очманілий натовп Божих Садівників, вони звільняють із ферми instagram “ЦяцяКурчат”. Бреде, це кумедно, бо “ЦяцяКурчата” навіть не можуть ходити. (Сміх.) А тепер повертаємося на студію».

Сніголюд подумав, що саме в цьому початковому хаосі якийсь геній випустив свинонів і вовкопсів. Красно дякую.

Вуличні проповідники почали шмагати себе та промовляти про Апокаліпсис, хоча здавалися дещо розчарованими: де сурми й ангели, чому місяць не перетворився на кров? На екранах з’явилися ґуру в костюмах, медичні експерти, графіки з показниками інфекції, карти, які відстежували поширення епідемії. З цією метою використовували темно-рожевий колір, як колись для Британської імперії. Джиммі волів би якийсь інший.

Коментатори не приховували свого страху. «— Хто наступний, Бреде? Коли зроблять вакцину? — Що ж, Саймоне, наскільки я чув, працюють цілодобово, але досі ніхто ще не заявив, що приборкав цю заразу. — Це щось колосальне, Бреде. — Саймоне, те, що ти кажеш, звучить загрозливо, але ми вже раніше давали лупня таким загрозам». Підбадьорливі усмішки, великі пальці догори, розфокусовані очі, бліді обличчя.

Поспіхом записували документальні ролики із зображеннями вірусу — його принаймні виділили, на вигляд був як звичайна напіврозтоплена жуйка з колючками — і коментарями щодо його дії. «Схоже, це супервірулентний сплайс. Досі не можемо визначити, чи це лавиноподібна мутація вже наявного виду, чи його створено штучно». Усі мудреці кивають. Вірусу дали ім’я, мовляв, щоб його легше було опанувати. Його назвали ВУВЕ — Високошвидкісний УльтраВірус Екстраординарний. Можливо, вони щось уже знали про те, що насправді робив Деркач, безпечно схований у найглибшій серцевині Комплексу «ВітМолода». «Виносив присуд світу, — думав Джиммі, — але яке він мав на це право?»

Поширювалися конспіраційні теорії: це справа рук якоїсь релігійної організації, це Божі Садівники, це змова з метою захопити владу над світом. Першого тижня виголошено поради кип’ятити воду й відмовитися від подорожей, рукостискання небажані. Тоді ж розхапали латексні рукавички й фільтри-маски. На думку Джиммі, це допомагало так само, як обтиканий гвоздикою апельсин проти Чорної Смерті.

«Останні новини. Убивчий ВУВЕ вибухнув на Фіджі, де досі було чисто. Керівник КорпБеКорпу оголосив Новий Нью-Йорк територією катастрофи. Головні транспортні артерії перекрито.

— Бреде, ця штука дуже швидко рухається. — Саймоне, це неймовірно».

— Спроможність будь-якої системи пристосовуватися до змін залежить від їхньої швидкості, — казав Деркач. — Притулися головою до стіни — і нічого не станеться, але коли ця сама голова б’ється об цю саму стіну зі швидкістю дев’яносто миль на годину, то буде кров по стінах. Ми зараз у швидкісному тунелі, Джиммі. Якщо швидкість течії більша за швидкість човна, контроль неможливий.

«Я слухав, — думає Джиммі, — але не чув».

Другого тижня відбулася цілковита мобілізація. Поквапом зібраний штаб боротьби з епідемією видав розпорядження про польові шпиталі, ізоляційні намети; спершу менші міста, тоді мегаполіси закрито на карантин. Але всі ці зусилля були даремними, бо лікарі й медсестри невдовзі або заразилися самі, або розбіглися в паніці.

«Англія закриває порти й летовища.

Усе сполучення з Індією припинено.

Лікарні нікого не приймають аж до скасування цього розпорядження. Якщо ви погано почуваєтесь, пийте якомога більше води й зателефонуйте на гарячу лінію.

Не намагайтеся, повторюємо, не намагайтеся залишити місто».

Це вже казали не Бред і не Саймон. Бред із Саймоном зникли. Тепер були інші, а потім ще інші.

Джиммі зателефонував на гарячу лінію та прослухав запис, що служба недоступна. Тоді зателефонував батькові, чого вже кілька років не робив. Ця лінія теж була недоступна.

Він переглянув електронну пошту. Останніх листів немає. Знайшов лише стару вітальну картку, яку досі не видалив. «З Днем народження, Джиммі, нехай усі твої мрії збуваються». Крилаті свині.

Певний приватний вебсайт показував карту з підсвітленими кружечками всюди, де ще діяв сателітарний зв’язок. Джиммі вражено дивився, як ці кружечки один за одним згасають.

Він був шокований. Саме тому не міг усе по-справжньому усвідомити. Усе разом здавалося фільмом. А проте ось він, а ось Орикс і Деркач, мертві, у повітряному шлюзі. Щоразу, вирішивши, що це ілюзія, що це якийсь розіграш, ішов і дивився на них. Крізь куленепробивне скло, звісно, бо знав, що не варто відчиняти внутрішні двері.

Він жив завдяки аварійному складу Деркача, насамперед замороженим продуктам: якщо сонячні батареї купола припинять роботу, то не працюватимуть ні холодильники, ні мікрохвильовки, тож варто з’їсти всі ці «Гурме-Обіди» від «ЦяцяКурчат», доки є ще така змога. У пришвидшеному темпі викурив усю Деркачеву траву, так йому вдалося пропустити три дні жаху. Спершу розділяв алкоголь на порції, але невдовзі дудлив так, що постійно був п’яний як чіп: мусив притупити сприйняття, переглядаючи новини.

«Не вірю, не вірю, не вірю, — казав він. Почав розмовляти сам із собою, кепський знак. — Це все не відбувається». Як він міг існувати в цій чистій, сухій, монотонній, звичайній кімнаті, пожираючи кармелізований сойкорн і сирні пампушки з цукіні, заливаючи очі алкоголем і міркуючи про цілковите фіаско свого особистого життя, якщо все людство пішло псу під хвіст?

Найгірше те, що всі ці люди назовні — їхні страхи, муки, вимирання — насправді його не зачіпали. Деркач часто казав, що Гомо сапієнс сапієнс не дуже вміє розрізняти інших людей у кількості понад дві сотні, чисельність первісного племені, а Джиммі й це число звів до двох. Кохала його Орикс чи ні, чи знав про них Деркач, що саме він знав, чи він увесь час шпигував за ними? Чи він улаштував свій грандіозний фінал як асистоване самогубство, чи змусив Джиммі його застрелити, бо знав, що невдовзі станеться, і не зволив залишитися й оглянути наслідки свого вчинку?

А можливо, знав, що не зможе втримати в таємниці формулу вакцини, якщо КорпБеКорп займеться ним? Скільки часу він усе це планував? Чи можливо, що дядечко Піт, а то й Деркачева мати були пробними версіями? Коли гра йшла на таку високу ставку, чи боявся він поразки, того, що буде лишень іще одним некомпетентним нігілістом? Може, його мучили ревнощі, роздирало кохання? Було це помстою чи він хотів, щоб Джиммі поклав край його стражданням? Був він безумцем чи інтелектуально чесною людиною, яка обдумала все до логічного кінця? І чи є якась різниця?

І таке інше, і таке інше, емоційні шестірні крутяться, алкоголь ллється, аж доки не настає забуття.

Тим часом на його очах вимирав цілий вид. Царство, Тип, Клас, Ряд, Родина, Рід, Вид. Скільки ніг у нього було? Гомо сапієнс сапієнс долучався до полярного ведмедя, кита, білуги, онагра, сича кролячого, довгий-довгий список. Вищий рейтинг, Магістре.

Інколи він вимикав звук, про себе шепочучи слова. М’ясистий. Морфологія. Недалекоглядний. Кварто. Червоточина. Це мало заспокійливий ефект.

Сайт за сайтом, канал за каналом припиняли роботу. Кілька телеведучих, репортери до кінця, налаштували камери так, щоб записати власну смерть — крики, шкіра розпадається, очні яблука лопаються й усе таке. «Як театрально», — подумав Джиммі. Чого тільки люди не зроблять, щоб потрапити на телебачення.

— Ти цинічне лайно, — сказав він сам собі. Тоді заридав.

— Не будь таким, курва, сентиментальним, — часто казав йому Деркач. Але чому ні? Чому б йому не бути сентиментальним? Однаково поблизу нема нікого, хто висміяв би його смак.

Час від часу обмірковував самогубство — це здавалося неуникним, але йому забракло потрібної енергії. Хай там як, самогубство — це щось таке, що чиниться для публіки, як на люлібай.com. За цих обставин, тут і тепер, це був жест, позбавлений елегантності. Міг собі уявити веселе презирство Деркача й розчарування Орикс. «Але ж, Джиммі! Чому ти здаєшся? Ти маєш завдання! Ти обіцяв, пам’ятаєш?»

Можливо, він не зумів сприйняти всерйоз власний розпач.

Урешті-решт, не зосталося нічого, що можна було б переглядати, крім старих фільмів на DVD. Він дивився Гамфрі Богарта й Едварда Робінсона в «Рифі Ларго». «Він хоче ще, правда, Рокко? Так, хоче ще! Саме так, я хочу ще! Чи ти колись задовольнишся?» Або ж «Птахів» Альфреда Гічкока. «Хлап-хлап, і-і-і, пі-і-і». Можна було розгледіти шнурки, якими крилатих суперзірок прив’язано до даху. Або дивився «Ніч живих мерців». «Гр-р, гар-р, млям, ху-ух, буль-буль». Такі дрібні параної його заспокоювали.

Тоді він вимикав плеєр і сидів перед порожнім екраном. Усі жінки, яких будь-коли знав, у напівтемряві проходили перед його очима. І його мама, у маджентовому халаті, знову молода. Останньою йшла Орикс, несучи білі квіти. Глянула на нього, а затим повільно вийшла з поля зору в тінь, де її чекав Деркач.

Такі сни наяву були майже приємними. Урешті-решт, доки вони йшли, то ще були живими.

Він знав, що це не може довго тривати. Усередині «Парайдайсу» Деркачата плямкали траву й листя швидше, ніж ті могли відрости, якогось дня сонячні батареї припинять працювати, резервна система теж відмовить, а Джиммі гадки не мав, як їх полагодити. Тоді припиниться циркулювання повітря, двері заблокуються, він і Деркачата будуть ув’язнені й задихнуться. Він повинен їх вивести, доки ще є час, але не надто рано, бо там іще будуть доведені до розпачу люди, а доведені до розпачу означатиме «небезпечні». Не мав жодного бажання зустріти групу напівживих маніяків, що падатимуть на коліна й хапатимуться за нього: «Зціли нас! Зціли нас!» Він міг, звісно, бути невразливим до вірусу, але не до гніву й розпачу його носіїв. За умови, якщо Деркач його не обманув.

Хай там як, йому забракло б сили стояти там і казати: «Ніщо вас не врятує».

У напівтемряві, у вогкій прохолоді Сніголюд проходить кімнату за кімнатою. От, наприклад, його кабінет. На столі стоїть комп’ютер, повернувши до нього порожнє обличчя, наче покинута колишня дівчина, з якою зіткнувся на вечірці. Поруч із комп’ютером кілька аркушів паперу, це має бути останнє, що він написав. Останнє, що взагалі написав. Зацікавлено їх підіймає. Що той Джиммі, яким він колись був, збирався повідомити чи принаймні записати — викласти чорним по білому, з розмазаними плямами, щоб просвітити світ, якого більше не існувало?

«До всіх, кого це може стосуватися», — писав Джиммі, писав кульковою ручкою, не друкував на принтері, бо комп’ютер уже вийшов із ладу, тож старанно й терпляче писав рукою. Мусив ще мати надію, ще вірив, що існує шанс на порятунок, що в майбутньому хтось сюди прийде, хтось впливовий, що ці слова матимуть тоді значення, контекст. Як колись сказав Деркач, Джиммі був романтичним оптимістом.

«У мене обмаль часу», — написав Джиммі.

«Непоганий початок», — думає Сніголюд.

У мене обмаль часу, але я спробую пояснити, що, на мою думку, стало причиною [останніх надзвичайних подій] останньої катастрофи. Я переглянув комп’ютер чоловіка, відомого тут як Деркач. Він залишив його ввімкненим, — уважаю, що навмисне, — і можу сповістити, що вірус ВУВЕ було створено тут, у «Парайдайсі», генетиками, дібраними самим Деркачем [і пізніше ліквідованими], а потім його додано до складу продукту «РадісПлюс». Вбудовано часовий механізм, щоб уможливити поширення: перша партія вірусу не активувалася, доки не було охоплено всі вибрані території, а тоді вибух набув форми серії хвиль, що раптово накладалися одна на одну. Час був найважливішим чинником успіху плану. Суспільні заворушення сягнули максимуму, а це ефективно унеможливило створення вакцини. Сам Деркач розробив вакцину одночасно з вірусом, але знищив її перед смертю [асистованим самогубством].

Хоча багато учасників проєкту «РадісПлюс» зробили свій внесок у створення ВУВЕ, я певний, що ніхто, крім Деркача, не знав, яким має бути ефект. Що ж до мотивів Деркача, я можу лише здогадуватися. Можливо…

Тут запис закінчується. Хай якими були здогади Джиммі про мотиви Деркача, їх не записано.

Сніголюд жмакає аркуші, кидає їх на підлогу. Ось доля цих слів — їх з’їдять жуки. Він міг згадати про зміну магнітиків на холодильнику Деркача. Багато що можна сказати про людину за магнітиками на її холодильнику, от тільки тоді він особливо про них не думав.

Рештки

Другої п’ятниці березня — він бозна-чому позначав дні в календарі — Джиммі вперше показався Деркачатам. Вбрання не зняв, тут він був незламним. Надягнув стандартну тропічну форму «ВітМолоди» кольору хакі, із сітчастими підпахвами й численними кишенями, узувся в улюблені сандалі зі штучної шкіри. Деркачата з’юрмилися довкола нього, зацікавлено придивляючись: ніколи раніше не бачили тканини. Діти перешіптувалися і показували пальцями.

— Хто ти? — запитав той, кого Деркач охрестив Авраамом Лінкольном. Високий чоловік, коричневошкірий, худорлявий. Його слова не були нечемними. Якби це сказала звичайна людина, Джиммі сприйняв би їх як грубі, навіть агресивні, але ці люди не володіли вишуканою мовою: їх не навчили вивертів, евфемізмів, вони не вміють говорити квітисто й кучеряво. Їхня мова проста й щира.

— Мене звати Сніголюдом, — сказав Джиммі, який уже це обдумав. Не хотів більше бути Джиммі чи навіть Джимом, а особливо Лежнем: його інкарнація Лежня не вдалася. Мусив забути минуле, і далеке, і найближче, будь-яке. Мусив існувати лише в теперішньому, без почуття провини, без сподівань. Як Деркачата. Можливо, нове ім’я йому в цьому допоможе.

— Звідки ти приходиш, о Сніголюде?

— Приходжу від Орикс і Деркача, — відповів він. — Мене прислав Деркач. — У певному сенсі це правда. — І Орикс.

Тримався простих речень, ясного викладу: навчився, як це робити, спостерігаючи за Орикс крізь дзеркальну стіну. І, звісно, слухаючи її.

— Куди пішла Орикс?

— Вона мала дещо зробити, — відповів Сніголюд. Це й усе, на що спромігся: він задихався, просто вимовляючи її ім’я.

— Навіщо Деркач та Орикс прислали тебе до нас? — запитала жінка, яку звали Мадам Кюрі.

— Щоб забрати вас до нового місця.

— Але наше місце тут. Ми задоволені тим, де є.

— Орикс і Деркач хочуть для вас кращого місця, ніж це, — сказав Сніголюд. — Де буде більше їжі.

Кивання головою, усмішки. Орикс і Деркач бажають їм добра, це вони знали завжди. Здавалося, що цього їм достатньо.

— Чому твоя шкіра така простора? — запитала якась дитина.

— Я створений не таким, як ви, — відповів Сніголюд. Почав сприймати цю розмову як цікаву, як гру. Ці люди — наче чисті сторінки, може на них писати, що забажає. — Деркач створив мене з двома різними шкірами. Одна знімається.

Він зняв тропічний жилет, щоб показати їм. Вони зацікавлено придивлялися до волосся в нього на грудях.

— Що це?

— Це пір’я. Маленьке пір’я. Його дала мені Орикс як особливу ласку. Бачите? На моєму обличчі також росте пір’я. — Він дозволив дітям торкнутися щетини. Останнім часом занедбав обличчя, голитися здавалося йому безглуздим, тож пробивалася борода.

— Так. Ми бачимо. Але що таке пір’я?

А, правда. Вони ніколи цього не бачили.

— Деякі Діти Орикс мають на собі пір’я, — сказав він. — Вони називаються птахами. Ми підемо туди, де вони є. Там ви довідаєтеся, що таке пір’я.

Сніголюд тішився зі своїх умінь: зграбно танцював довкола правди, легконогий, легкорукий. Але це було майже надміру легко: вони без запитань прийняли все, що він казав. Триватиме так і далі — цілими днями, цілими тижнями, — і він уже бачив, як виє від нудьги. «Я міг би їх кинути, — подумав він. — Просто кинути. Дати їм самим подбати про себе. Це не моя справа».

Але не міг цього зробити, бо хоч Деркачата й не були його справою, та тепер вони стали його обов’язком. Кого ще вони мали?

Кого ще мав він, коли вже на те пішло?

Сніголюд наперед обміркував маршрут: склад Деркача був добре забезпеченим мапами. Він забере Дітей Деркача на узбережжя, де сам ніколи не бував. Ось що його чекає: нарешті він побачить океан. Ходитиме пляжем, як розповідали дорослі, коли він був малим. Можливо, навіть плаватиме. Буде не так і погано.

Деркачата зможуть жити в парку біля дендрарію, замальованому на мапі зеленим кольором і позначеному символом дерева. Вони почувалися б там як удома, і там, напевне, багато їстівного листя. Що ж до нього, там, напевне, буде риба. Він зібрав трохи припасів — не забагато, не затяжко: йому ж доведеться все це нести — і зарядив свій струмелет усім комплектом віртуальних зарядів.

Увечері перед відходом виголосив промову. Дорогою до їхнього нового, кращого, місця він ітиме попереду з двома чоловіками. Вибрав найвищих. За ними йтимуть жінки й діти, а чоловіки обступлять їх з обох боків. Решта чоловіків ітимуть позаду. Вони повинні так зробити, бо Деркач сказав, що так треба. (Краще уникати згадок про можливу небезпеку: це вимагало б забагато пояснень.) Якщо Деркачата помітять, що щось рухається — хай що б це було, будь-якої форми чи вигляду, — мусять негайно йому сказати. Певні речі, які вони побачать, можуть здатися дивними, але їм не варто непокоїтися. Якщо вони вчасно йому скажуть, ці речі не завдадуть їм шкоди.

— Чому вони завдали б нам шкоди? — запитала Сожурне Трут.

— Вони можуть завдати вам шкоди помилково, — відповів Сніголюд. — Як земля завдає вам болю, коли ви падаєте.

— Але земля не хоче завдати нам шкоди.

— Орикс казала, що земля наш друг.

— Вона вирощує для нас нашу їжу.

— Так, — промовив Сніголюд. — Але Деркач зробив землю твердою. Інакше ви не могли б нею ходити.

На обмірковування цього їм знадобилася хвилина. Тоді вони закивали. Сніголюдові голова йшла обертом: нелогічність щойно сказаного ним його приголомшила. Але скидалося на те, що це залагодило справу.

З першими променями світанку він востаннє набрав дверний код, відкрив купол і вивів Деркачат із «Парайдайсу». Вони зауважили останки Деркача, які лежали на землі, але, оскільки ніколи не бачили Деркача живим, повірили Сніголюдові, коли той сказав, що ця річ не має значення, це така луска, така оболонка. Були б шоковані, довідавшись, що це їхній творець у його теперішньому стані.

Що ж до Орикс, то вона лежала долілиць і була загорнута в шовк. Ніхто з них її не впізнав.

Дерева довкруж купола були буйними й зеленими, усе здавалося незайманим, але, коли вони дісталися самого Комплексу «ВітМолода», усюди помітно було сліди руйнувань і смерті. Перевернуті електрокари, промоклі нечитабельні роздруківки, комп’ютери з випатраними нутрощами. Уламки, порваний одяг, обгризені трупи. Потрощені іграшки. Грифи далі робили свою справу.

— Прошу, Сніголюде, що це?

«Мертве тіло, а ти що подумав?»

— Це частина хаосу, — сказав Сніголюд. — Деркач та Орикс усувають хаос — для вас, бо вас люблять, але ще всього не закінчили.

Здається, ця відповідь їх задовольнила.

— Хаос дуже погано пахне, — сказало одне зі старших дітей.

— Так, — погодився Сніголюд, удавши щось на кшталт усмішки. — Хаос завжди погано пахне.

За п’ять кварталів до головних воріт Комплексу до них із бічної вулички вийшов, хитаючись, якийсь чоловік. Був на передостанній стадії хвороби: на його чолі виступив кривавий піт.

— Візьміть мене із собою! — гукнув він. Слова ледве можна було розібрати. Звучали як ревіння звіра, розлюченого звіра.

— Не руш із місця! — закричав Сніголюд. Деркачата стояли здивовані, пильно придивляючись, але — на вигляд — не злякавшись. Чоловік підступив, спіткнувся, упав. Сніголюд його застрелив. Боявся зарази: можуть Деркачата це підхопити чи їхній генетичний матеріал геть інший? Напевне ж, Деркач дав їм імунітет. Чи ні?

Коли вони дісталися зовнішньої стіни, з’явилася ще одна, жінка. Раптово вихилилася зі сторожки, плакала, ухопилася за дитину.

— Допоможіть мені! — благала вона. — Не залишайте мене тут!

Сніголюд застрелив і її.

Під час обох цих інцидентів Деркачата зчудовано придивлялися: вони не поєднували звук Сніголюдової палиці із судомами цих людей.

— Що це впало, о Сніголюде? Це чоловік чи жінка? Воно має другу шкіру, як і ти.

— Це нічого. Це поганий сон, який бачить Деркач.

Вони зрозуміли про сни, знали, що це: теж бачили сни. Деркач так і не спромігся ліквідувати сни. «Сновидіння у нас закладено», — казав він. Так само не міг позбутися співу. «Спів у нас закладено». Спів і сновидіння були взаємопов’язаними.

— Чому Деркач бачить такий поганий сон?

— Він бачить це уві сні, — відповів Сніголюд, — тож вам не доведеться цього робити.

— Сумно, що він страждає через нас.

— Нам дуже шкода. Ми йому вдячні.

— Чи цей поганий сон швидко закінчиться?

— Так, — сказав Сніголюд. — Дуже швидко.

Останній епізод був дуже небезпечним, усе висіло на волосині. Та жінка була, як скажений пес. Руки йому тремтіли. Хотілося випити.

— Це закінчиться, коли Деркач прокинеться?

— Так. Коли він прокинеться.

— Сподіваймося, що він скоро прокинеться.

І так вони разом пройшли крізь Безлюдну Землю, де-не-де дорогою зупиняючись, пасучись і збираючи листя та квіти. Жінки й діти трималися за руки, кілька з них співали кришталевими голосами — ці голоси скидалися на розгортання листя папороті. Ішли звивистими вулицями плебурба, наче якась дивацька демонстрація чи неортодоксальна релігійна процесія. Від пообідніх штормів ховались у приміщеннях; це легко було зробити, бо двері й вікна втратили свій сенс. Тоді на відсвіжілому повітрі вели свою мандрівку далі.

Частина будинків дорогою досі тліла. Було багато запитань і багато пояснень. «— Що це за дим? — Це річ Деркача. — Чому ця дитина лежить унизу, без очей? — Така була воля Деркача». І таке інше.

Сніголюд вигадував це на ходу. Знав, який неправдоподібний із нього пастир. Щоб їх заспокоїти, намагався здаватися гідним і вартим довіри, мудрим і доброзичливим. Усе життя прикидався, тож це йому допомагало.

Нарешті вони дісталися краю парку. Сніголюдові довелося застрелити лише двох людей, що й так уже не трималися купи. Укоротив їхні муки, тож не почувався через це зле. З іншими речами було гірше.

Пізно ввечері вони дібралися узбережжя. Листя на деревах шелестіло, по воді йшли легенькі хвильки, у ній відбивалося призахідне червоно-рожеве сонце. Білий пісок, на прибережних вежах сила-силенна птахів.

— Як тут гарно.

— Ой, дивіться! Це пір’я?

— Як називається це місце?

— Воно називається дім, — відповів Сніголюд.

14

Ідол

Сніголюд перешукує склад, пакує те, що може нести, — рештки їжі, сухої та в бляшанках, ліхтарик і батарейки, мапи, сірники, свічки, паковання з боєприпасами, клейку стрічку, дві пляшки води, знеболювальні таблетки, антибактеріальний гель, кілька сонцезахисних сорочок, один малий ніж із ножицями. І, звісно, струмелет. Підіймає свою палицю і виходить крізь дверний шлюз, уникаючи погляду Деркача, вищиру Деркача й Орикс у шовковому савані з метеликами.

«Ох, Джиммі. Це не я!»

Починають співати птахи. Досвіток пір’їсто-сірий, повітря імлисте; на павутинні перлинки роси. Був би він дитиною, йому це здавалося б свіжим і новим, древній магічний ефект. Та тепер знає, що це ілюзія: коли сонце підійметься вище, усе це зникне. На півдорозі зупиняється, озирається на «Парайдайс», що виступає з листя, як загублена повітряна кулька.

Він має мапу Комплексу, уже її вивчив, прокладаючи свій маршрут. Зрізає дорогу по головній артерії до гольфового поля, перетинає його без жодних пригод. Вантаж і пістолет уже починають його обтяжувати, тож зупиняється, щоб попити. Сонце вже піднялося, на повітряних потоках здіймаються грифи, помічають його шкутильгання, стежитимуть.

Він минає житловий сектор, тоді шкільний стадіон. Перш ніж дістатися зовнішньої стіни, мусить застрелити одного свинона: той лише дивився, але Сніголюд був певен, що це розвідник, розповів би іншим. Біля бічних воріт зупиняється. Тут сторожка й доступ до захисної стіни; він хотів би піднятися, роздивитися, перевірити, що з димом, який бачив раніше. Але двері до сторожки зачинено, тож іде далі.

У канаві порожньо.

Він перетинає Безлюдну Землю, це неспокійний перехід: краєм ока постійно бачить рух хутряних клубків і непокоїться, чи купи бур’янів не змінили форми. Нарешті — у плебурбі, прямує вузькими вуличками, остерігаючись засідки, але ніхто на нього не полює. Лише грифи кружляють над ним, чекаючи, коли він стане м’ясом.

За годину до полудня вилазить на дерево, ховається в затінку листя. З’їдає бляшанку сосисок «СояМоя» та допиває першу пляшку води. Тепер, коли він зупинився, нога знову нагадала про себе: постійно пульсує, гаряча й напружена, наче втиснута в замале взуття. Втирає в розріз трохи антибактеріального гелю, але не надто на це покладається: мікроби, що його заразили, уже, без сумніву, стали відпорними й побулькують у ньому, перетворюючи тіло на вівсяну кашу.

Він вивчає горизонт із деревного оглядового пункту, але не бачить нічого, схожого на дим. Деревний, гарне слово. «Наші деревні предки, — часто казав Деркач, — обсирали своїх ворогів згори, сидячи на деревах. Усі літаки, ракети й бомби — лише розвиток цього інстинкту приматів».

«Що, коли я помру тут, на цьому дереві? — думає Сніголюд. — Воно добре мені послужить? Як? Чи хтось мене знайде? А якщо й так, то що? “— Ох, дивися, ще один мрець. — Велика мені, курва, річ. Їх тут — як сміття. — Так, але цей на дереві. — То й що, кого це гребе?”»

— Я не просто собі мрець, — уголос каже він.

«Звісно, ні! Кожен із нас унікальний! І кожна мертва особа мертва на свій власний особливий лад! А зараз хто хоче поділитися з нами, як це — бути мертвим, розповісти своїми словами? Джиммі, тобі, здається, хочеться порозмовляти, будеш першим?»

О, яка мука. Чи це чистилище, а якщо так, то чому воно неймовірно схоже на перший клас школи?

Після двох годин неспокійного відпочинку він рушає, ховаючись від пообідньої бурі в зруйнованому будинку плебурба. Не було там нікого, ні живого, ні мертвого. Тоді йде далі, кульг-кульг, наддавши зараз ходи, прямуючи на південь, а тоді на схід, до узбережжя.

З полегкістю натрапляє на Сніголюдову Рибну Стежку. Замість повернути ліворуч, до свого дерева, шкутильгає до села. Він утомлений, хоче спати, але мусить заспокоїти Деркачат — показати, що безпечно повернувся, пояснити, чому його так довго не було, переказати звістку від Деркача.

Йому доведеться вигадати кілька побрехеньок на цю тему. «— Який вигляд мав Деркач? — Я його не бачив, він був у кущі». У кущі, який палав, чому б і ні? Ліпше без особливих подробиць. «Але він віддав кілька наказів: я отримую дві рибини на тиждень — ні, три, — і коріння, і ягоди». Може, ще й водорості на додачу. Вони знатимуть, які з них їстівні. І ще крабів, не земляних, інших. Він накаже готувати їх на парі, дюжину нараз. Це, напевно, не надмірні вимоги.

Побачившись із Деркачатами, він викладе свою новоздобуту їжу та трохи попоїсть, а потім поспить на своєму звичному дереві. Так він відсвіжиться, голова йому ліпше працюватиме, і він зможе подумати, що робити далі.

Що робити далі з чим? Це надто складно. Але припустімо, що поблизу є інші люди, люди такі, як він, — люди, які влаштували дим, — він мусить бути в сякій-такій формі, щоб привітатися з ними. Умиється, може, цього разу ризикне скупатися, тоді надягне одну з чистих сонцезахисних сорочок, які приніс із собою, може, трохи обстриже бороду ножицями з ножа.

Дідько, забув узяти кишенькове дзеркало. От засраний мозок!

Підійшовши до села, він чує незвичайні звуки: дивне наспівування, високі й низькі голоси, чоловічі й жіночі, — гармонійне двоголосся. Це не спів, радше декламація. Потім брязкіт, серія різких дзижчань, бумкання. Що вони роблять? Хай там що, ніколи раніше не робили нічого схожого.

Ось демаркаційна лінія, смердюча, але невидима хімічна стіна із сечі, яку щодня відновлюють чоловіки. Він переступає її, обережно рухається вперед, заглядає з-за куща. Вони там. Швидко лічить по головах — більшість молоді, усі дорослі мінус п’ять — п’ятірка, вочевидь, парується в лісі. Сидять півколом довкруж гротескної фігури, схожої на городнє опудало. Уся їхня увага зосереджена на ній: не відразу помічають, що він виходить із-за куща та шкутильгає вперед.

— І-і-і-і — заводять жінки.

— Лю-у-у-у — тягнуть чоловіки.

Лілу — Алілуя? Не може бути! Після всіх заходів безпеки, до яких вдався Деркач, щоб тримати цих людей чистими, вільними від будь-якої скверни такого роду. І, безперечно, не почули цього слова від Сніголюда. Це не могло статися.

Брязь. Дзинь-дзинь-дзинь. Бум. І-і-і — лю-у-у.

Він уже побачив перкусійну групу. Інструменти: автомобільний диск і металевий прут — це вони брязкають, — і низка порожніх пляшок, ті звисають із гілок дерева, а грають на них варехою. Джерелом бумкання виявилася бочка з-під нафти, по ній б’ють чимось схожим на кухонний молоток. Звідки вони все це взяли? Вочевидь, знайшли на пляжі. Він почувається так, наче бачить заняття з ритміки своєї дошкільної групи, та тільки всі діти перерослі й у них зелені очі.

Що це таке: статуя, опудало чи ще щось? Має голову й тіло зі шмаття. Щось схоже на обличчя: одне око — камінь, друге, чорне, скидається на кришку від банки. Замість бороди прикріплено стару мотузяну швабру.

Тут вони його побачили. Схоплюються на ноги, поспішають йому назустріч, вітають, обступають. Усі щасливо всміхаються, діти підстрибують та сміються; дехто з жінок радісно плеще в долоні. Більше запалу, ніж вони показують зазвичай.

— Сніголюд! Сніголюд! — Ніжно торкають його кінчиками пальців. — Ти повернувся до нас!

— Ми знали, що можемо тебе покликати, а ти почуєш і повернешся.

Отже, не Алілуя. Сніголюд.

— Ми зробили твою картинку, щоб вона допомогла нам переслати тобі наші голоси.

«Стережись мистецтва, — звик казати Деркач. — Тільки-но почнуть займатися мистецтвом, нам труба». На думку Деркача, усяке символічне мислення означає занепад. Далі вони вигадають ідолів, похорони, погребальні приношення, загробне життя, гріх, лінійне письмо Б, царів, а потім рабство та війну. Сніголюд хотів би їх розпитати — хто першим надумав зробити його, Сніголюдове, зображення з кришки від банки та швабри? Але з цим доведеться зачекати.

— Глянь! Сніголюд має по собі квіти! (Це діти зауважили його новий квітчастий саронг.)

— Ми теж можемо мати по собі квіти?

— Тяжка була твоя подорож на небо?

— Нам теж квіти, нам теж квіти!

— Яку звістку передав нам Деркач?

— Чому ви думаєте, що я був на небі? — питає Сніголюд якомога нейтральніше. Тим часом подумки перегортає теки з легендами. Коли це він згадував про небо? Може, розповідав якусь байку про те, звідки взявся Деркач? О так, згадав. Він наділив Деркача атрибутами грому та блискавки. Природно, вони припустили, що Деркач мусив повернутися до країни хмар.

— Ми знаємо, що Деркач живе на небі. І ми бачили, як крутився вітер, він пішов туди, де й ти.

— Деркач послав по тебе вітер, щоб допомогти тобі піднятись із землі.

— Тепер, коли ти побував на небі, ти майже як Деркач.

Краще з ними не сперечатися, але він не може дозволити їм далі вірити, що здатен літати: рано чи пізно вони зажадають, щоб продемонстрував.

— Цей вітер допоміг Деркачеві зійти з неба, — каже Сніголюд. — Він зробив так, що вітер зніс його донизу. Вирішив не зоставатися там, бо сонце надто гаряче. Тому я бачився з ним не там.

— А де він?

— У бульбашці, — каже Сніголюд, і це майже правда. — У місці, з якого ми прийшли. Він у «Парайдайсі».

— Ходімо туди й подивимося на нього, — пропонує одне зі старших дітей. — Ми знаємо, як туди йти. Ми пам’ятаємо.

— Ви не можете його побачити, — промовляє Сніголюд дещо різкувато. — Ви його не впізнали б. Він став рослиною.

Звідки це взялося? Він утомився й заплутався.

— Чому Деркач став їжею? — запитав Авраам Лінкольн.

— Це не така рослина, яку можна їсти, — каже Сніголюд. — Вона більше схожа на дерево.

Кілька здивованих поглядів.

— Він говорив до тебе. Як він говорив, якщо він дерево?

Це складно буде пояснити. Він припустився фабульної помилки. Почувається так, ніби втратив рівновагу на вершині сходів. Намагається за щось ухопитися.

— Це дерево з ротом, — каже він.

— Дерева не мають ротів, — зауважує одне з дітей.

— Але дивіться, — мовить якась жінка. — Мадам Кюрі, Сакаджавея? — Сніголюд поранив собі ногу. — Жінки завжди відчувають, коли йому незручно, намагаються це залагодити, змінивши тему. — Ми мусимо йому допомогти.

— Ми дамо йому рибу. Ти хотів би зараз рибу, Сніголюде? Попросимо Орикс дати нам рибу, щоб вона померла для тебе.

— Добре було б, — каже він із полегкістю.

— Орикс хоче, щоб тобі було добре.

Невдовзі він лежить на землі, а вони над ним муркочуть. Біль ущухає, але, хоч як вони стараються, набряк не зменшується.

— Це мусила бути глибока рана.

— Їй потрібно більше.

— Пізніше ми спробуємо знову.

Приносять рибу, уже приготовану й загорнену в листя. Радісно стежать за тим, як він їсть. Він не те щоб голодний — через гарячку, але дуже старається, бо не хоче їх налякати.

Діти вже ламають зображення, яке йому зробили, розбирають його на частини, планують повернути їх на пляж. Це наука Орикс, кажуть йому жінки: використавши якусь річ, треба повернути її на місце. Фігура Сніголюда своє зробила: тепер, коли справжній Сніголюд знову серед них, нема потреби в іншому, не такому доброму. Сніголюдові дивно бачити колишню свою бороду, колишню свою голову, як вони по частинах переходять до рук дітей. Так, наче його самого розділено й розірвано.

Проповідь

— Сюди приходили інші, такі, як ти, — каже Авраам Лінкольн після того, як Сніголюд упорався з рибою найкраще, як міг. Сніголюд напівлежить, спершись спиною об стовбур дерева; стопа легенько поколює, наче крізь сон, він і справді заколисаний. Але від цих слів прокидається.

— Такі ж, як я?

— З другою шкірою, як у тебе, — говорить Наполеон. — А один із них мав пір’я на обличчі, як у тебе.

— Інший теж мав пір’я, але не таке довге.

— Ми думали, що їх послав Деркач. Як тебе.

— З ними була жінка.

— Її мусила послати Орикс.

— Вона пахла синім. Чоловіки почали їй співати.

— Ми дарували їй квіти й давали знак пенісами, але вона не відповіла радістю.

— Чоловіки з другою шкірою не здавалися щасливими. Вони здавалися сердитими.

— Ми пішли до них, щоб їх привітати, але вони втекли.

Сніголюд може це собі уявити. Видовище цих неприродно спокійних чоловіків із добре розвинутими м’язами, те, як вони наближаються en masse⁶⁵, співаючи свою незвичайну мелодію, зелені очі виблискують, сині пеніси погойдуються в унісон, обидві руки простягнуто вперед, як у фільмах про зомбі, — таке видовище могло налякати кого завгодно.

Сніголюдове серце неймовірно калатає від хвилювання, страху чи того й того.

— Вони щось несли?

— Один із них ніс гучну палицю, таку, як твоя. — Сніголюдового струмелета не видно, вони мусять пам’ятати зброю з минулого, ту, з якою вони вийшли із «Парайдайсу». — Але вони не здіймали нею жодного шуму.

Діти Деркача геть цим не переймаються, не усвідомлюють наслідків. Мовби розмовляли про кроликів.

— Коли вони сюди приходили?

— Ох, може, день тому.

Їх неможливо прип’ясти до якоїсь минулої події, вони не лічать днів.

— Куди вони пішли?

— Пішли туди, уздовж пляжу. Чому вони втекли від нас, о Сніголюде?

— Може, вони почули Деркача, — каже Сакаджавея. — Може, він їх покликав. Вони мали блискучі речі на руках, як у тебе. Речі, щоб почути Деркача.

— Я їх запитаю, — промовляє Сніголюд. — Поговорю з ними. Зроблю це завтра. Зараз іду спати.

Він підіймається, кривиться від болю. Далі не може перенести вагу тіла на хвору стопу.

— Ми теж підемо, — кажуть кілька чоловіків.

— Ні, — заперечує Сніголюд. — Я не вважаю, що це слушна думка.

— Але ти ще не достатньо одужав, — озивається Імператриця Жозефіна. — Тобі потрібне ще муркотіння. — Вона здається стурбованою, між очима з’явилася маленька зморшка. Незвично бачити таке на одному з цих досконалих гладеньких облич.

Сніголюд піддається, а нова муркотлива команда — цього разу троє чоловіків та одна жінка, вони, вочевидь, уважають, що йому потрібне сильне лікування, — схиляється над його гомілкою. Він намагається відчути в собі реакцію, якусь вібрацію, міркуючи, уже не вперше, чи не працює цей метод тільки з ними. Ті, хто не муркоче, уважно стежать за операцією; дехто тихо перемовляється, а за пів години зміну переймає нова команда.

Він, хоч і знає, що повинен, не може як слід розслабитися за цих звуків, бо планує майбутнє. Його розум мчить уперед; за напівзаплющеними очима спалахують і стикаються можливості. Може, усе буде гаразд, може, це тріо незнайомців — люди з добрими серцями, розумні, не мають лихих намірів. Може, йому вдасться показати їм Деркачат у належному світлі. З іншого боку, новоприбулі легко можуть вирішити, що Діти Деркача — дивні істоти, дикуни чи й нелюди, і становлять загрозу.

Крізь його думки пролітають образи зі старої історії, бічна панель із «Крові та Троянд»: Чингісхан із горами черепів, стоси взуття й окулярів із Дахау, палають заповнені трупами церкви в Руанді, хрестоносці грабують Єрусалим. Індіанці-араваки вітають Христофора Колумба гірляндами й дарунками плодів, радісними усмішками, невдовзі їх буде вирізано або кинуто зв’язаними під ліжка, на яких ґвалтуватимуть їхніх жінок.

Але навіщо уявляти собі найгірше? Може, ці люди перелякалися, може, пішли деінде. Може, вони хворі й помирають.

А може, і ні.

Перш ніж піти на розвідку, перш ніж розпочати цю, як він тепер бачить, місію, мусить виголосити Деркачатам промову. Різновид проповіді. Має викласти кілька заповідей, Деркачеві прощальні слова до них. Та тільки вони не потребують заповідей: жодне «не будеш чинити» для них не годиться чи й навіть незрозуміле, бо все вже в них вбудовано. Нема сенсу казати їм, щоб не брехали, не крали, не чинили перелюбу чи не жадали добра ближнього свого. Вони не зрозуміли б цих концепцій.

А все-таки мусить щось їм сказати. Залишити їм кілька слів на пам’ять. Краще кілька практичних порад. Він має сказати, що може не повернутися. Має сказати, що інші, з другою шкірою та пір’ям, приходять не від Деркача. Має сказати, що їхню гучну палицю треба забрати й укинути в море. Має сказати, що коли ці люди вдадуться до насилля — «Ох, Сніголюде, прошу, що таке насилля?» — якщо спробують зґвалтувати («Що таке зґвалтувати?») жінок, чіплятимуться («Що?») до дітей або спробують змусити інших працювати на них…

Безнадійно, безнадійно. «Що таке працювати?» Працювати — це робити речі — «Що таке робити речі?» — або щось вирощувати — «Що таке вирощувати?» — тому що інші люди били б вас і вбивали, якби ви цього не робили, або ж тому, що вони давали б вам гроші, якби ви це робили.

«Що таке гроші?»

Ні, він не може цього сказати. «Деркач вас стереже, — скаже він натомість. — Орикс вас любить».

Тоді його очі заплющуються, і він відчуває, як його ніжно підіймають, несуть, знову підіймають, знову несуть, тримають.

65 Масово (фр.).

Масово (фр.).

⁶⁵

15

Сліди

Сніголюд прокидається вдосвіта. Лежить нерухомо, слухаючи, як накочується приплив, шу-шух, у ритмі биття серця. Він дуже хотів би вірити, що й далі спить.

На східному обрії з’явилася сірувата димка, зараз підсвічена рожевим смертоносним блиском. Дивно, що цей колір усе ще здається ніжним. Він дивиться на цю барву в захваті, не може дібрати іншого слова. Захват. Серце підхоплене, злітає, наче його несе великий хижий птах. Після всього, що сталося, як світ досі може бути таким прекрасним? Бо він прекрасний. Із прибережних веж долинають пташині крики та ґвалт, у цих звуках немає нічого людського.

Він глибоко вдихає, пильно оглядає землю, шукаючи там дикої живності, тоді спускається з дерева, першою ставлячи на землю здорову ногу. Заглядає всередину бейсболки, викидає мурашку. Чи можна стверджувати, що окрема мурашка живе в будь-якому осмисленому значенні цього слова, чи, може, цей термін має значення лише щодо всього мурашника? Стара загадка Деркача.

Він шкутильгає пляжем до моря, промиває стопу, вона пече від солі. Вочевидь, там утворився нарив, що вночі луснув, рана здається величезною. Довкола нього дзижчать мухи, шукаючи нагоди сісти.

Тоді знову кульгає до дерева, знімає своє квітчасте простирадло, вішає його на гілку: не хоче, щоб воно йому заважало. Не матиме на собі нічого, крім бейсболки, щоб сонце не сліпило очі. Відмовляється від сонцезахисних окулярів: ще зарано, можна обійтися без них. Він мусить ловити кожен найменший порух.

Мочиться на польових коників, із ностальгією дивиться, як вони тікають, сюрчачи. Його звичний розпорядок уже йде в минуле, наче коханка, яку бачиш із вікна поїзда, а вона махає рукою на прощання і невблаганно відступає назад у просторі, у часі, так швидко.

Він підходить до своєї схованки, відкриває її, відпиває трохи води. Стопа болить, як холера, довкола рани знову почервоніння, щиколотка розпухла, хай що б там було, воно перемогло коктейль із «Парайдайсу» та муркотіння Деркачат. Втирає антибактеріальний гель, користі з нього — як із болота. На щастя, має аспірин, той утамує біль. Ковтає чотири таблетки, зжовує половину «Стрибатончика», щоб мати енергію. Тоді дістає струмелет, перевіряє запас віртуальних зарядів.

Він не готовий до цього. Йому недобре. Він боїться.

Міг би тут зостатися, почекати, що буде далі.

«Ох, солоденький. Ти моя єдина надія».

Іде пляжем на північ, спираючись на ціпок, тримаючись у тіні дерев, наскільки це можливо. Небо яснішає, він мусить поспішати. Уже бачить дим, що тонкою колоною здіймається вгору. Потрібна година чи більше, щоб туди дістатися. Ці люди не знають про нього; знають про Деркачат, але не про нього, не сподіватимуться його появи. Це найбільший його шанс.

Шкутильгає від дерева до дерева, невиразний, білий, наче шепіт. У пошуках створінь зі свого роду.

Ось людський слід на піску. Тоді ще один. Краї нечіткі, бо пісок тут сухий, але переплутати годі. А от і ціла доріжка, що веде до моря. Сліди різних розмірів. Там, де пісок стає вологішим, їх видно краще. Що робили ці люди? Плавали, рибалили? Милися?

Були взуті в черевики чи сандалі. Тут зняли їх, тут узулися знову. Він заглиблює свою здорову стопу в мокрий пісок поруч із найбільшим відбитком чужої ноги, своєрідна печатка. Тільки-но піднімає ногу, слід наповнюється водою.

Зараз він відчуває запах диму, чує голоси. Крадеться, наче проходить крізь порожній дім, де можуть іще бути люди. Яким вони його побачать? Патлатий і волохатий голий маніяк, не має нічого, крім бейсболки та струмелета. Що вони зроблять? Закричать і кинуться навтьоки? Перейдуть у наступ? Розкриють йому обійми з радістю та братерською любов’ю?

Дивиться крізь листяну завісу: їх там лише троє, сидять довкола вогню. Мають свій струмелет, стандартна КорпБеКорпівська модель, але він лежить на землі. Вони худі, на вигляд виснажені. Двоє чоловіків, один коричневий, один білий, жінка барви чаю. Чоловіки в тропічному хакі, одяг звичний, але брудний і пошарпаний. Жінка в рештках якогось однострою — медсестра, вартівниця? Колись мусила бути гарною, доки не схудла до решти; тепер вона жилава, волосся вигоріле та скидається на мітлу. Усі троє здаються висохлими.

Вони щось печуть — якесь м’ясо. Єнунс? Так, ось і хвіст на землі. Мусили його застрелити. Бідне створіння.

Сніголюд так давно не чув запаху печеного м’яса. Чи тому його очі зайшли слізьми?

Зараз він дрижить. Знову пропасниця.

Що далі? Підійти зі стрічкою, вирваною з простирадла та прив’язаною до палиці, помахувати нею, як білим прапором? «Я прийшов з миром». Але він не взяв із собою простирадла.

Чи: «Я можу показати вам більше скарбів». Та ні, йому нічим з ними мінятися, як і їм з ним. Не мають нічого, крім себе самих. Вони могли б його вислухати, почути його розповідь, він почув би їхню. Вони принаймні зрозуміли б, через що він пройшов.

Чи: «Валіть до всіх чортів із моєї землі, доки я вас не розмазав, — у стилі старого вестерну. — Руки догори. Відступити. Облиште струмелет». Та це не було б кінцем. Їх троє проти нього одного. Вони зробили б те, що й він на їхньому місці: пішли б геть, але чигали б, шпигували б. Підкралися б до нього в темряві, гепнули б каменем по голові. Він не здогадався б, коли вони прийдуть.

Він міг би покласти всьому край, перш ніж вони його побачать, доки ще має силу. Доки ще тримається на ногах. Його стопа — наче рідкий вогонь. Але вони не зробили нічого поганого, принаймні йому. Чи він має холоднокровно їх убити? Чи зможе зробити це? Якщо ж він почне їх убивати, а тоді зупиниться, хтось із них уб’є його першим. Природно.

— Що ти хочеш, щоб я зробив? — шепоче він у порожнечу.

Складно здогадатися.

«Ох, Джиммі, ти був таким потішним».

«Не підведи мене».

За звичкою підіймає годинник, що показує йому порожній циферблат.

«Година нуль, — думає Сніголюд. — Час іти».

Слова подяки

Я дякую Society of Authors⁶⁶ (Англія), правовласникам творчої спадщини Вірджинії Вулф, за дозвіл цитування з книги «До маяка»; Енн Карсон за дозвіл цитування із «The Beauty of the Husband»⁶⁷; видавництвам «John Calder Publications» і «Grove Atlantic» за дозвіл на цитування восьми слів із роману Семюела Беккета «Мерсьє та Кам’є». Весь список інших цитат чи їхніх парафраз на магнітиках для холодильників, доданих до цієї книги, можна знайти на сайті oryxandcrake.com. «Зимова країна чудес», згадана в розділі 9, написана Феліксом Бернардом і Річардом Б. Смітом, авторські права на неї належать кінокомпанії «Warner Bros».

Ім’я «Аманда Пейн» ласкаво надала мені переможниця аукціону, завдяки якому зібрано дуже потрібні кошти для Медичного Фонду Опіки над Жертвами Тортур (Великобританія). Папуга Алекс — учасник праці д-ра Ірен Пепперберг із дослідження інтелекту тварин, він є героєм кількох книжок, документальних фільмів та інтернет-сайтів. Його ім’я надано Фонду Алекса. Дякую також папузі Туко, що живе з Шерон Дубенен та Браяном Бреттом, і Рікі, папузі, що живе з Рут Етвуд та Ральфом Сайфердом.

Тло роману було створено із запозиченнями з багатьох журналів і газет, а також у авторів науково-популярного жанру, які я збирала роками. Весь список доступний на сайті oryxandcrake.com. Дякую також д-ру Дейву Моссоп і Грейс Моссоп, Норману й Барбарі Барічелло з Вайтгорса в Юконі, Канада; Максу Дейвідсону та його команді з «Davidson’s Arnheimland Safaris», Австралія; моєму братові, нейрофізіологу д-ру Гарольду Етвуду (подяка за вивчення статевих гормонів у ненароджених мишей та інші таємниці); ліц. Гільберто Сілва й ліц. Орландо Ґаррідо, ревним біологам із Куби; Метью Свану та його команді з «Adventure Canada», на основі однієї з арктичних подорожей яких написано частину цієї книги; хлопцям із лабораторій 1939—1945 рр., а також Філіпу та Сью Грегорі з «Cassowary House», Квінсленд, Австралія, з балкона яких у березні 2002 р. авторка бачила рідкісного птаха, погонича рудошийого⁶⁸.

Складаю подяки своїм першим читачам Сарі Купер, Метью Пулікакісу, Джесс Етвуд Гібсон, Рону Бернштейну, Майї Мавджі, Луїз Денніс, Стіву Рубіну, Арнульфу Конраді та Розалії Абеллі; моїм агенткам Фібі Лармор, Вів’єн Шустер та Діані Макей; моїм редакторкам Еллен Селігман із «McClelland & Stewart» (Канада), Нен Теліз із «Doubleday» (США), Ліз Колдер із «Bloomsbury» (Великобританія); моїй безстрашній редакторці Гезер Сангстер. Також моїй працьовитій асистентці Дженніфер Ості й Сурайї Бхаттачар’я, доглядачці зловісної Коричневої Коробки з витягами з наукових досліджень. А також Артурові Ґелґуту, Майклові Брадлі й Патові Вільямсу; Ейлін Аллен, Мелінді Дабай і Роз Торнато. І, врешті, Грему Гібсону, моєму партнерові впродовж тридцяти років, відданому спостерігачеві природи, ентузіастичному учасникові Пташиних Змагань на острові Пелі в Онтаріо, Канада, який розуміє письменницькі манії.

66 Товариство письменників, професійне об’єднання англійських авторів.

67 «Краса мужа» — збірник поезій канадської поетеси, перекладачки й есеїстки Енн Карсон.

68 Red-necked Crake (Rallina tricolor) — рідкісний австралійський птах, ім’я якого стало прізвиськом титульного героя, у цьому перекладі названого Деркачем.

Товариство письменників, професійне об’єднання англійських авторів.

Red-necked Crake (Rallina tricolor) — рідкісний австралійський птах, ім’я якого стало прізвиськом титульного героя, у цьому перекладі названого Деркачем.

«Краса мужа» — збірник поезій канадської поетеси, перекладачки й есеїстки Енн Карсон.

⁶⁷

⁶⁶

⁶⁸

Літературно-художнє видання

ЕТВУД Марґарет

Орикс і Деркач

Роман

Головний редактор С. І. Мозгова

Відповідальний за випуск К. В. Озерова

Редактор М. Л. Лола

Художній редактор В. О. Трубчанінов

Технічний редактор В. Г. Євлахов

Коректор О. В. Ушкалова

Підписано до друку 16.11.2020. Формат 60х90/16.

Друк офсетний. Гарнітура «Newton». Ум. друк. арк. 20.

Наклад 3000 пр. Зам. № .

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

Св. № ДК65 від 26.05.2000

61001, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, буд. 24

E-mail: cop@bookclub.ua

Віддруковано з готових діапозитивів на ПП «ЮНІСОФТ»

Свідоцтво ДК №3461 від 14.04.2009 р. www.unisoft.ua

61036, м. Харків, вул. Морозова, 13Б

У Республіці Гілеад повноцінні права мають лише Командори та їхні Дружини. Народити дитину здатна тільки кожна сота жінка в Гілеаді. Їх, Служниць, збирають по всій країні, а потім вони проходять курс підготовки, аби бути гідними виносити дитя офіцера.

Одна зі Служниць — Джун. Колись вона мала коханого чоловіка і доньку. А тепер сенс її життя — підкорятися законам Гілеаду… Проте Джун не така, як усі. Жінка розуміє, що відбувається, вона хоче втекти і ще здатна любити…

Жорстокий і ниций режим республіки Гілеад гниє зсередини. Усі гасла про чистоту і служіння виявилися брудною брехнею. Лідія — літня жінка, що пройшла тернистий шлях: від поважної судді у справах сім’ї у старому Гілеаді через в’язницю й участь у розправах над невинними до найвищого становища у панівній верхівці. Лідія прагне знищити режим, що зруйнував її життя. І в неї є чимало доказів його злочинності. Вона планує таємно переправити ці докази до Канади. Їй мають допомогти двоє дівчат: Агнес із Гілеаду, яка дізнається приголомшливу правду про свою справжню матір-Служницю, і Джейд, шістнадцятирічна мешканка Торонто, яка виявилася тією самою Крихіткою Ніколь, про яку розповідали дітям у школі. Три жінки, що наважилися постати на боротьбу з жорстоким облудним режимом. Чи вдасться їм здолати монстра?

Table of Contents

1

Манго

Морські уламки

Голоси

2

Вогнище

Ферми «ОрганІнк»

Ланч

3

Полудень

Злива

4

Єнунс

Молоток

Деркач

«Мозкошкварка»

«ГарячаМалеча»

5

Тост

Риба

Пляшка

6

Орикс

Пташиний спів

Троянди

«Піксіленд Джаз»

7

«Стрункіана»

Муркотіння

Синява

8

«СойНямка»

«Кавіжанка»

Прикладна Риторика

Університет Асперґера

Вовкопси

Гіпотетично

Вимарафон

9

Мандрівка

«ВітМолода»

Торнадо

10

«ГрифоГраф»

«НооваТи»

Гараж

Без опори

11

Свинони

Радіо

Захисна стіна

12

Плебвилазка

«РадісПлюс»

ШаллАддам

«Парайдайс»

Закоханий Деркач

Навинос

Повітряний шлюз

13

Купол

Начерк

Рештки

14

Ідол

Проповідь

15

Сліди

Слова подяки