Текст не можна копіювати, розповсюджувати чи поширювати на інших інтернет-ресурсах. Поважаймо авторське право і працю одне одного.

До уваги читачів: 

Ми з Чарльзом Скрібнером-молодшим удвох готували цю книжку до видання за оригінальним рукописом Ернеста. Окрім стандартних орфографічних та синтаксичних правок, ми дещо вилучили з тексту — те, що, на мою думку, Ернест неодмінно вилучив би сам. Книга цілком належить Ернестові. Ми нічого до неї не додавали. 

Мері Гемінґвей 

Частина і. Біміні 

І 

Дім був зведений на найвищій ділянці вузької коси між гаванню та відкритим морем. Міцний, немов корабель, він витримав уже три урагани й ховався в затінку перехняблених пасатами високих кокосових пальм. З боку океану стежка вела зі стрімкого узгір’я вниз до піщаного пляжу й Гольфстріму. У штиль тутешня вода здавалася темно-синьою з берега, та варто було зайти в море, як зеленаве сяйво її спалахувало над мучнистим білим піском, і тіні великих риб можна було вгледіти задовго до появи їх самих. 

Удень то було безпечне та чудове місце для купання — не те що вночі, коли, полюючи на краю Гольфстріму, до берега підпливали акули. Погожими ночами на терасу будинку від моря долинав плюскіт упольованої риби, а з берега у воді було знати фосфоресцентні сліди акул. Уночі хижаки не відали страху — все решта боялося їх. Та вдень вони трималися якнайдалі від білого мілинного піску; а коли й наближалися, їхні тіні було видно завчасу. 

Більшу частину року тут мешкав і працював чоловік — добрий художник на ім’я Томас Гадсон. Кожен, хто достатньо довго прожив у тутешніх широтах, звикав до зміни пір року на острові, як і деінде, і Томасові Гадсону, який цей острів любив, шкода було пропускати бодай одну весну, літо, осінь чи зиму. 

Часом літо видавалося надто спекотне — коли в червні й липні пасати слабли, а серпень минав і геть без вітрів. У вересні, жовтні й навіть до початку листопада тривав час ураганів, а шалені тропічні бурі могли налетіти будь-коли, починаючи з червня. Проте й у розпал штормів траплялися тихі, сонячні та спокійні дні. 

Роками споглядаючи тропічні бурі, Томас Гадсон навчився вгадувати негоду задовго до барометра. Умів складати карти бур і знав, яких запобіжних заходів слід уживати. Знав, що означає пережити ураган разом із острів’янами і як споріднює людей подібне лихо. Знав і те, що деяких ураганів пережити не може ніщо. А проте завжди вважав, що, як і надійде по нього такий ураган, то краще лишитися й загинути разом із домом. 

У будинку він почувався майже як на судні. Побудований так, щоб витримувати всі шторми, дім укорінився в острів, наче був його частиною; з усіх його вікон видніло море, і провівали його всі вітри, тож навіть найспекотнішими ночами спати було не жарко. Пофарбований у білий колір, щоб улітку зберігати прохолоду, він був здалеку помітний із протоки. На острові вищим за нього був лише довгий ряд високих казуарин, які поставали перед очима раніше за сам будинок. Невдовзі після темної плями дерев понад лінією прибою з’являлася біла масивна коробка дому. А потім, що ближче до берега, то ширше розгорталася панорама кокосових пальм, обшитих дошками будиночків, білого пляжу й зеленої смуги Південного острова поза ним. Томас Гадсон веселів щоразу, як, повертаючись на острів, бачив свій дім з океану, і любив його, як мореплавець любить своє судно. Узимку, з приходом холодних північних вітрів, йому було тепло й затишно, бо вдома він мав камін — єдиний з усіх острів’ян. Камін був великий, відкритий, і Томас Гадсон розпалював у ньому хмиз. 

Купа хмизу, вибілена сонцем, вишурувана на вітрі піском, громадилася під стіною з південного боку будинку. Деякі уламки так подобалися Томасові Гадсону, що він волів їх не палити. Проте з кожною бурею на берег викидало ще хмизу, і зрештою Томас Гадсон охоче спалював навіть улюблені свої уламки. Він знав, що море виточить йому нових, і холодними вечорами сидів у кріслі перед каміном — читав при лампі, що стояла на грубому дощаному столі, й час від часу підводив голову, слухаючи гуготіння вітру та хвиль і дивлячись, як палає облущений хмиз. 

Іноді він вимикав лампу й, лежачи на килимку, споглядав кольорові обвідки вогню, якими спалахували морська сіль та пісок. Так, на підлозі, він бачив камінну черінь, бачив, як з деревини зривається полум’я. Тоді йому ставало сумно й радісно водночас — як завжди, коли дивився на багаття. А багаття з хмизу будило в ньому незбагненне почуття. Мабуть, не варто палити те, що подобається, думав він, — проте вини за собою не відчував. 

Лежачи отак на підлозі, він мовби ховався від вітру, хоч насправді вітер батожив роги будинку при самій землі, найнижчу траву на острові, водорості, колючу нетребу й сам пісок. Підлога здригалася під ударами хвиль, як багато років тому — земля від вогню кулеметів, доки він, тоді ще хлопчисько, заліг поблизу артилерійської батареї. 

Вогнище взимку — то було неабищо; решту місяців Томас Гадсон лагідно поглядав на камін і думав, як воно буде, коли настане нова зима. Цілий рік він чекав на неї — найкращу пору року на острові. 

ІІ 

Зима того року вже закінчилася, і весна добігала кінця, коли три сини Томаса Гадсона приїхали на острів. Було домовлено, що всі вони зустрінуться в Нью-Йорку, звідки поїдуть поїздом, а тоді пересядуть на літак. З матір’ю двох із них виникли звичні ускладнення. Вона запланувала собі мандрівку Європою — звісно, не попередивши батька, — і заявила, що хлопці на літо лишаться з нею. Батько може забрати їх на зимові канікули. Певна річ, після Різдва: на свято вона нікуди їх не відпустить. 

Усе це повторювалося щороку. Томас Гадсон не здивувався; кінець кінцем вони дійшли звичного компромісу. П’ять тижнів хлопці гостюватимуть у батька на острові, а потім з Нью-Йорка французьким трансатлантичним судном попливуть за учнівським тарифом у Париж до матері, яка доти вже купить собі новий необхідний одяг. За старшого з ними вирушить брат, юний Том. Сам він по тому поїде до своєї матері, яка зніматиметься в кінофільмі на Півдні Франції. 

Мати юного Тома була б не проти, щоб той провів з батьком усе літо. Але вона буде рада бачити сина, тож компроміс видавався чесним з огляду на непохитне рішення матері менших хлопців. То була чарівна, життєрадісна жінка, яка ніколи не міняла намірів, усе вирішувала сама — потайки, наче тобі генерал — і завжди вперто домагалася свого. Інколи допускалися компроміси, але не принципова зміна плану, байдуже, коли він був вигаданий — безсонної ночі, похмурого ранку чи ввечері за допомогою джину. 

План був планом, а рішення — рішенням; знаючи все це й маючи повчальний досвід розлучення, Томас Гадсон радів, що вони все-таки порозумілися й діти приїдуть аж на п’ять тижнів. Вибив їх — то, вважай, нічия, думав він. П’ять тижнів — не так і мало, якщо провести їх із тими, кого любиш, і з ким хотів би завжди бути разом. Нащо я взагалі покинув Томову матір? Краще про це не думати, переконував він себе. Краще про це не думати. І від наступної маєш гарних дітей. Дивні вони і геть непрості, та скільки добрих рис успадкували від неї. Вона й сама добра жінка; її теж не слід було кидати. Ні, сказав він собі. Ні, я не міг інакше. 

Але тепер його це не хвилювало. Він давно перестав хвилюватися; провину, як міг, викурював із себе працею, й нині думав лише про те, що приїдуть сини і треба, щоб вони гарно відпочили. А тоді він знову працюватиме. 

Він спромігся зробити так, що праця й неспішне робоче життя на острові замінили йому все, крім дітей, і певен був, що налагодив існування, яке триватиме довго й утримає його тут. Тепер, сумуючи за Парижем, не їхав туди, а просто згадував його. Так само робив і з рештою Європи, і з більшою частиною Азії та Африки. 

Він пригадував слова Ренуара, коли той довідався, що Ґоґен поїхав малювати на Таїті: «Нащо витрачати стільки грошей і їхати світ за очі, якщо так добре пишеться в Батіньйолі?» Французькою звучало краще: «quand on peint si bien aux Batignolles», — і Томас Гадсон думав про острів як про свій quartier1. Тут був його дім, він знав своїх сусідів і працював багато, як колись у Парижі, коли юний Том був іще немовлям. 

Вряди-годи він покидав острів: їздив на риболовлю до Куби, а восени — у гори. Ранчо в Монтані він здав в оренду, бо там найкраща пора — літо й осінь, а хлопці щоосені верталися до школи. 

Іноді він вирушав у Нью-Йорк до агента. Але частіше той сам перевідував його на острові й забирав готові полотна. Томас Гадсон був іменитим художником, добре відомим як у Європі, так і на батьківщині. Крім того, він мав регулярний прибуток із нафтопромислу на землі, що колись належала його дідові. То все були пасовища, і, продавши їх, дід зберіг за собою право розпоряджатися надрами. Половина цієї суми йшла на сплату аліментів, та решти однаково вистачало на безтурботне життя. Томас Гадсон писав, що хотів, не скутий вимогами ринку, міг мешкати й мандрувати, де забажає. 

Він був успішний в усьому, крім хіба подружнього життя, хоча ніколи не прагнув успіху — прагнув лише малювати й бути з синами, а ще досі любив свою першу кохану жінку. Відтоді він кохав багатьох жінок. Деякі навіть бували в нього на острові. Томас Гадсон потребував жіночого товариства і вряди-годи запрошував їх до себе, часом надовго. Він тішився, але зрештою радий був залишитися на самоті, хай як подобалась йому та чи інша. Привчив себе не сваритися більше з жінками і не одружуватись. Було то не легше, ніж осісти й навчитися малювати спокійно та розмірено, але він дав цьому раду — і сподівався, що назавжди. Малювати він умів давно і певен був, що рік за роком удосконалює свою майстерність. Проте осісти і впорядкувати роботу йому було важко, бо колись він не знав ніякої дисципліни. Був не так безвідповідальним, як безжальним незібраним егоїстом. Тепер він знав це не лише зі слів багатьох жінок, а й тому, що нарешті збагнув це сам, а відтак вирішив, що віднині егоїстом буде тільки в своїх картинах, безжальним — тільки в роботі, а себе дисциплінує й примириться з дисципліною. 

Він тішитиметься життям у призначених собі рамках дисципліни та працюватиме. А нині він щасливий, тому що вранці до нього приїдуть діти. 

— Містере Томе, вам нічого не треба? — запитав його слуга Джозеф. — Ви ниньки вже все? 

Високий Джозеф мав чорнюще геть видовжене обличчя, великі руки та ноги. Ходив він босоніж і вдягався у білу куртку й штани. 

— Нічого, Джозефе, дякую. 

— Джину з тоніком? 

— Ні. Я, мабуть, вип’ю у містера Боббі. 

— Та випийте тут. Дешевше буде. Я бачив містера Боббі. Щось він лихий. Каже, стільки тих коктейлів. Одна там з яхти замовила якусь «Білу даму», а він подав їй плящину американської мінералки з дамою коло струмка в білій сукні, гейби з москітної сітки. 

— Я все-таки піду. 

— Та я вам тут хоч порцію змішаю. Лоцманський катер пошту привіз. Випийте, почитайте листи, а тоді собі йдіть до містера Боббі. 

— Ну добре. 

— От і добре, — мовив Джозеф. — Бо я вже змішав. Містере Томе, пошта сьогодні не вельми цікава. 

— А де вона? 

— У кухні. Я принесу. Два листи, жіночою рукою писані. Один із Нью-Йорка. Один із Палм-Біч. Гарний почерк. Один від того добродія, що продає в Нью-Йорку ваші картини. І ще два, не знаю, від кого. 

— Хочеш відповісти за мене? 

— Так, сер. Коли забажаєте. Я хоч і бідний, але письменний. 

— Краще принеси. 

— Добре, містере Томе, сер. І ще там газета є. 

— Прибережи її до сніданку. Дякую, Джозефе. 

Томас Гадсон сів і прочитав листи, попиваючи прохолодний напій. Один лист він перечитав двічі, а потім поклав усі в шухляду письмового столу. 

— Джозефе! — гукнув він. — Для хлопців усе готово? 

— Так, містере Томе, сер. І два зайвих ящики кока-коли. А юний Том — він уже переріс мене, га? 

— Ще ні. 

— Думаєте, він мене покладе на лопатки? 

— Навряд. 

— Скільки ми з ним боролися в мій вільний час, — мовив Джозеф. — Дивно кликати його містером. Містер Том, містер Девід і містер Ендрю. Гарні хлопчаки, хай їм грець, я ліпших зроду не бачив. А Енді з них найхитріший. 

— Він змалку такий, — відповів Томас Гадсон. 

— І що далі, то більше, — захоплено мовив Джозеф. 

— Дивися, подавай їм добрий приклад. 

— Містере Томе, та куди мені тепер! Хіба три-чотири роки тому, коли я був невинним хлоп’ям… Я сам собі Тома за приклад візьму. Він учиться в модній школі, й манери в нього теж модні. Я схожий на нього не буду. Але поводитись, як він, потраплю. Вільно й легко, і чемно при тому. А ще я хочу бути розумним, як Дейв. І допитатися в Енді, як стати таким хитрюгою. 

— Тільки щоб тут мені без викрутасів. 

— Ні, містере Томе, ви не зрозуміли. Я не для того. Тільки у свій вільний час. 

— Добре, що вони приїдуть, еге ж? 

— Містере Томе, в нас такого від великої пожежі не було. Це як друге пришестя. Питаєте, чи добре? Та не те слово, сер. 

— Треба вигадати їм розваг. 

— Ні, містере Томе, — відповів Джозеф. — Треба вигадати, як їх порятувати від їхніх же навіжених придумок. Тут нам поможе Едді, він хлопців краще за мене знає. Та й я їхній приятель, а це важко. 

— Як Едді? 

— Трохи випив, бо день народження королеви. А взагалі як гурочок. 

— Піду я до містера Боббі. Кажеш, лихий він? 

— Питався про вас. Містер Боббі — джентльмен як треба; іноді страх його натомить уся та наволоч з яхт. Містере Томе, як я звідти йшов, він аж млів — так вимучився. 

— А ти що там робив? 

— Пішов по кока-колу та й думаю собі: дай зіграю в більярд. 

— Як там стіл? 

— Іще гірший. 

— Піду я, — сказав Томас Гадсон. — Тільки душ прийму і перевдягнуся. 

— Я вам чисте на ліжко поклав, — мовив Джозеф. — Хочете ще джину з тоніком? 

— Дякую, ні. 

— Там містер Роджер приїхав. 

— Добре. Запрошу його. 

— Він житиме тут? 

— Можливо. 

— То я постелю йому напровсяк. 

— Гаразд. 

ІІІ 

Томас Гадсон прийняв душ, намилив голову та споліснув під напором гострих, колючих струменів. Він був тілистим чоловіком, і голий здавався ще більшим, ніж в одязі. Мав дуже засмаглу шкіру й вигорілу, посмуговану сонцем чуприну. Його не можна було назвати надміру гладким: нині ваги показали 192 фунти2. 

«Треба було спершу поплавати, — думав він. — Але я довго плавав уранці перед роботою. Тепер уже втомився. Нічого, з хлопцями наплаваюся. Добре, що Роджер приїхав». 

Він одягнув свіжі шорти й старий тільник, взув мокасини і вийшов надвір. Спустився схилом до штахет, відчинив хвіртку й ступив на сліпучо-білий, відполірований сонцем рифовий вапняк Королівського шляху. 

Із придорожної хижки, затіненої двома високими кокосовими пальмами, вийшов літній негр з дуже рівною поставою, вбраний у чорний піджак із шерсті альпаки та напрасовані темні штани, і, обернувшись, рушив попереду Томаса Гадсона, який ще встиг роздивитися його витончене обличчя. 

— «Дядечко Едвард з Наcсау пришкандибав, 

цьому й тому цукерків продав. 

Ми купили, поїли, 

і потім до ранку під вітром сиділи», — насмішкувато виспівував дитячий голос із-за хижі на мотив старої англійської пісеньки. 

Дядечко Едвард повернув своє витончене обличчя, смутне й сердите в яскравих променях пообіднього сонця. 

— Я тебе знаю, — промовив він. — Я тебе не бачу, але знаю, хто ти. Я все розповім констеблю. 

— «Ох, Едварде, дядечку Едварде, 

дурень-мурин ти, Едварде, 

і цукерики в тебе — гидь», — не вгавав дитячий голос, дедалі дзвінкіший і веселіший. 

— От констебль довідається, — сказав дядечко Едвард. — Він тобі покаже. 

— Привіз гидких цукерків, дядечку Едварде? — обачно ховаючись, крикнув хлопчак. 

— Знущаються з чоловіка, — уголос мовив дядечко Едвард, ідучи собі далі. — Покров гідності з чоловіка зривають і топчуть. Прости їм, Господи, бо не відають, що творять. 

Попереду, з вікон над «Понсе де Леоном», теж чувся спів. Рифовою дорогою попри Томаса Гадсона прочимчикував темношкірий хлопець. 

— Там сваряться, містере Томе, — сказав він. — Так сваряться, що джентльмен з яхти речі жбурляє через вікно. 

— Які речі, Луїсе? 

— Всякі. Що під руку трапить, те й жбурляє. Леді хтіла його спинити, то він сказав, що й саму леді викине. 

— А що то за джентльмен? 

— Із півночі якесь цабе. Каже, що може цілий наш острів купити й перепродати. Дорого не дадуть, коли він так усе тут порозкидає. 

— Луїсе, а констебль що робить? 

— Нічого, містере Томе, сер. Не кликали поки. Але всі так собі думають, що доведеться. 

— То ти там із ними, Луїсе? Я думав, ти мені до завтра наживки добудеш. 

— Добуду, містере Томе, сер. Ви за це не хвилюйтесь. Я собі з ними. Та’ як вони найняли мене йти на альбулу, оце нині зранку. Тільки нікуди не йшли. Ні, сер. Він хіба чашки жбурляє, стільці, тарілки та кухлі, а як містер Боббі дає йому рахунок — дере той рахунок на клапті й кричить на містера Боббі, що той — дряпіжний вилупок і злодій. Оце йому вся риболовля. 

— Тяжко тобі з ним, Луїсе. 

— Містере Томе, гіршого світ не видів. От він хотів, щоб я співав для них. Ви знаєте, я не вмію співати, як Джозі, але співаю собі, як можу, а іноді навіть краще. Співаю, як можу. Ви знаєте, самі чували. А він знай хтів оту пісню, що «Мама не хоче ані бобів, ні рису». Знову й знову. Стара це пісня, і я стомився. Кажу йому: сер, я й новіші знаю. Добрі, гарні пісні. І старі теж інші знаю — от про загибель Джона Джейкоба Астора3 на «Титаніку», що на айсберг наскочив. Як забажаєте, то я її радо втну, замість бобів і рису. Чемно сказав, по-доброму. Ви ж мене знаєте. А він мені: «Слухай сюди, малий чорнопикий байстрюче, у мене крамниць, і газет, і фабрик більше, ніж твій Джейкоб Астор у горщик наклав. А будеш мені вказувати — я сам тебе головою в той горщик натовчу». А його леді каже: «Милий, нащо ти так розмовляєш із хлопцем? Він гарно співає, і я послухала б тих новіших пісень». А він їй: «Ніяких нових пісень ти не слухатимеш, а він не співатиме. Чула?» Такий дивний джентльмен, містере Томе. А та його леді тільки й сказала: «Милий, як же з тобою важко». Важко! Містере Томе, новонароджене мавпеня, щойно з материної утроби, легше порадить собі з дизельним двигуном, ніж хто з цим добродієм. Простіть, розбалакався я. Ніяк не заспокоюся. Дуже він свою леді образив. 

— Луїсе, то що ти тепер робитимеш? 

— Ось роздобув їм равликових перлів. 

Вони зупинилися на розмову в тіні пальми; Луїс видобув із кишені охайну шматинку й розгорнув, демонструючи зо пів тузіня блискучих, переливчасто-рожевих перлин — зовсім не схожих на перли, — які подеколи знаходять острів’яни, облущуючи мушлі морського равлика. Томас Гадсон не знав жодної жінки, окрім королеви Марії Англійської4, здатної оцінити такий подарунок. Авжеж, він не знав її особисто — хіба що з газет, фотографій чи мальованого профіля в «Нью-Йоркері», — але вона любила равликові перли й через те здавалася йому ближчою за багатьох давніх знайомих. Вона любила равликові перли; нині на острові святкували день її народження — проте, на жаль, равликові перли не розрадять супутниці лютого джентльмена. Утім, можливо, що й королева сказала, начебто любить ті перли, щоби зробити приємність своїм підданцям на Багамських островах. 

— Та його леді плакала, містере Томе, так гірко плакала, — розповідав Луїс дорогою до «Понсе де Леона». — І я тоді кажу: піду до Роя, принесу їй равликових перлів. 

— Мабуть, вона зрадіє, — відповів Томас Гадсон. — Якщо любить равликові перли. 

— Аби ж так і було. Піду занесу. 

Томас Гадсон зайшов у бар, прохолодний і напівтемний після прогулянки сліпучою рифовою дорогою, і взяв собі джин з тоніком, шматочком лаймової скоринки та кількома краплями ангостури. Містер Боббі за шинквасом мав паскудний вигляд. Четверо молодих негрів грали в більярд, піднімаючи стіл, коли випадало зробити особливо складний карамболь. На горішньому поверсі вже не співали; у приміщенні було чути лише стукіт куль. Перед шинквасом сиділо двоє матросів з яхти, пришвартованої біля пірса. Очі Томаса Гадсона звикли до приглушеного освітлення, і йому стало добре та зручно. Згори спустився Луїс. 

— Джентльмен спить, — сказав він, — а перли я леді віддав. Вона поглянула і як заплаче. 

Томас Гадсон помітив, як матроси мовчки перезирнулися. Він тримав у руках свій приємно-гіркавий коктейль, смакуючи першим ковтком, і той нагадав йому Тангу, Момбасу, Ламу — все східноафриканське узбережжя. Зненацька Томас Гадсон затужив за Африкою. Міг би зараз бути там, а сидить тут, на острові. Грець із ним, подумав він, я ж будь-коли можу туди поїхати. Треба шукати суть у собі самому, де б ти не опинився, і тут у тебе це добре виходить. 

— Томе, тобі оце справді смакує? — запитав Боббі. 

— Авжеж. Інакше я не пив би. 

— Я був відкрив випадково плящину. Смакувало хініном. 

— Там є хінін. 

— Люди як подуріли, — мовив Боббі. — Мають гроші, можуть пити, що забажають. Аби на радість. А натомість псують добрий джин, хлюпаючи туди якогось індійського пійла з хініном. 

— Я люблю таке. Мені подобається смак хініну з лаймовою скоринкою. Інші коктейлі геть не такі беручкі. А від цього в шлунку наче пори відкриваються, і мені добре. 

— Знаю. Тобі завжди добре, як вип’єш. А мені навпаки. Де Роджер? 

Роджер, приятель Томаса Гадсона, мав рибальську хижу на іншому боці острова. 

— Скоро буде. Сьогодні ми вечеряємо в Джонні Ґуднера. 

— Не розумію, нащо оце таким людям, як ти, Роджер Девіс і Джонні Ґуднер, сидіти на цьому острові? 

— Тут добре. Та ти ж і сам тут сидиш. 

— Я сиджу, бо заробляю гроші. 

— Міг би заробляти й у Нассау. 

— До дідька Нассау. Тут веселіше. Для розваг — те, що треба. А комусь удавалося й грошенят наскладати. 

— Мені тут подобається. 

— Та певно, — відповів Боббі. — Мені теж. Коли заробіток іде. Кому зрозуміти, як не тобі. А ти весь час малюєш, а тоді свої картини продаєш? 

— Зараз вони досить добре йдуть. 

— Люди платять гроші за портрети дядечка Едварда! За картини з неграми в морі! З неграми на березі! У човнах! З ловцями черепах, морської губки! Зі смерчами! Бурями! Потрощеними шхунами! Чи недобудованими шхунами! Усе ж це можна подивитися за так. А вони купують? 

— Авжеж, купують. Щороку в Нью-Йорку, на виставці. 

— З аукціону? 

— Ні. Агент призначає картинам ціну, і люди купують. Іноді й музеї також. 

— А сам ти можеш їх продавати? 

— Звісно. 

— Я, мабуть, купив би смерч, — мовив Боббі. — Великий чорнющий смерч. Або навіть два: як вони мчать над косою й ревуть так, що нічого не чути. Всмоктують усю воду кругом і лякають до смерті. І я в своєму тузику5 — на губку виїхав і нічого тепер не вдію. Щиток мені вітром зірвало, тузик мало не перевертається. Не смерч, а кара Божа. Скільки б таке коштувало? Я почепив би його отутечки. Чи вдома, якби моя стара до смерті не перепудилася. 

— Залежить від розміру. 

— Малюй, яке хочеш, — щедро відповів Боббі. — Таку картину гріх робити малою. А намалюй-но три смерчі? Якось я бачив три смерчі над Андросом6. Здіймалися аж до самого неба; один засмоктав рибальський човен, той перекинувся, і двигун йому днище пробив. 

— Не знаю, скільки потягне полотно. Повернеш мені лише його вартість. 

— На Бога, бери велике, — мовив Боббі. — Намалюємо такі смерчі, що всіх відлякають і з цього бару, і з цього триклятого острова. 

Грандіозний задум вразив Боббі, але допіру перед ним почали розкриватися всі його можливості. 

— Томе, а міг би ти намалювати ураган? Щоб із самої лійки, як по один бік усе вже стихло, а по другий тільки починається? Намалюй усе: від негрів, яких жбурляє на кокосові пальми, до суден, які здуває на острів. Намалюй великий готель, і дошки, що розлітаються, мов гарпуни, і мертвих пеліканів, що мовби з потоками зливи у море падуть. Намалюй барометр на двадцяти семи і анемометр, який зірвало з місця. Намалюй хвилі на десять сажнів, намалюй, як місяць прозирає між хмар. І як велетенська вода навалюється на берег і тягне за собою все живе. Намалюй жінок, яких змило в море, а одяг їм позривало вітром. І мертвих негрів у воді й повітрі… 

— Це треба величезне полотно, — сказав Томас Гадсон. 

— До дідька полотно! — відповів Боббі. — Я тобі грот7 зі шхуни принесу. Чорт, ми намалюємо найбільшу в світі картину й залишимося в історії! Годі тобі вже мазюкати свої дурнички. 

— Для початку намалюю смерч, — вирішив Томас Гадсон. 

— Ну добре, — погодився Боббі, неохоче звужуючи перед собою обрій замислу. — Здорова думка. Але, їй-богу, які полотна ми могли б творити з нашим досвідом і твоєю майстерністю! 

— Завтра й почну. 

— Добре, — знову погодився Боббі. — Початок — половина діла. Але, їй-богу, я хочу, щоб ми й ураган з тобою намалювали. А хтось уже малював загибель «Титаніка»? 

— У великих масштабах ні. 

— Може, ми намалюємо? Цей сюжет завжди будив мою уяву. Можна передати на картині весь холод айсберга, який лишається позаду після удару. Густий туман. Прописати кожну деталь. Чоловіка, який сів у шлюпку з жінками, щоб їх рятувати, бо він, бачте, яхтсмен. Як він лізе туди, велетенський, мов слон, і топчеться по жінках. Схожий на того, що тут у нас нагорі. Піди нагору, зроби кілька ескізів, доки він спить, а потім перенесеш на картину. 

— Усе-таки краще почати зі смерчу. 

— Томе, я хочу, щоб ти був великим художником, — мовив Боббі. — Забудь про ті свої дитячі витребеньки. Ти марнуєш талант. Бач, ми з тобою менш ніж за пів години придумали три полотна, а в мене ще навіть фантазія не розгулялась. А що ти досі робив? Малював, як негри патрають на березі черепах? Навіть не зелених, а звичайних довгоголових. Чи як пливуть у шлюпці, повній раків? Друже, та ти просто гаяв життя! — він вихопив з-під шинквасу пляшку й хапливо ковтнув. — Це не рахується. Томе, ти цього не бачив. Слухай сюди. Ось ми придумали три чудові картини. Великі картини! Світові картини! Могли б висіти в Кришталевому палаці8 серед безсмертних шедеврів. Хіба крім першої — вона порівняно невеличка. Але ми ще не стали до праці. Можемо намалювати одну, яка перевершить усі ті три. Що скажеш? — він зробив іще один швидкий ковток. 

— А що казати? 

Боббі перехилився через шинквас, щоб ніхто його не підслухав. 

— Ти лише не сахайся. Не бійся величі задуму. Уяви собі, Томе: ми можемо намалювати кінець світу. У натуральний розмір. 

— От чорт! — вигукнув Томас Гадсон. 

— Ні, ще без чорта. Пекло ще тільки розверзлося. Штунди стеклись до своєї нагірної церкви, й усі белькочуть незрозумілими мовами. А потім дідько бере їх на вила й закидає до воза. Вони голосять, стогнуть і кличуть Єгову. На підлозі скрізь повиверталися негри, а по них лазять раки, мурени та краби. А ще там поруч відкрита ляда, і чорти скидають туди негрів, проповідників та штунд, і більше їх не видно. А довкола острова буря, і у воді аж кишить акулами: тигровими, оселедцевими, піщаними, і рибами-молотами також. І вони пожирають усіх, хто кидається в море й тікає, щоб чорти і його не скинули вилами в люк, із якого валує пара. Гульвіси хиляють востаннє й жбурляють пляшками в чортів. Але чорти згрібають усіх, — або їх змиває в море, де плавають уже білі акули, китові акули, косатки й інша велетенська риба. Білі акули шматують людей, а решта кружляє довкола. На острові аж чорно від котів і псів; чорти беруть і їх на вила, пси скавулять і виють, а коти деруть чортів пазурами, їжаться, а тоді кидаються в море й пливуть чимдуж. Вряди-годи на котрогось нападає акула, кіт зникає під водою, але всі більше рятуються. З люка тим часом бухає жар, і чорти вже тягнуть людей голіруч, бо поламали вила об проповідників. А ми з тобою стовбичимо в центрі картини й спокійно дивимося. Ти щось малюєш, я хиляю з плящини, щоб освіжитися, і пропоную тобі. Ще іноді якийсь чорт, весь упрілий, тягне попри нас жирного проповідника, а той хапається за пісок і кличе Єгову, а дідько каже нам: «Звиняйте, містере Томе, звиняйте, містере Боббі: роботи аж пищить». А потім, коли він, брудний і мокрий, бігтиме по наступного проповідника, я запропоную йому випити, а він мені: «Містере Боббі, не можу. Я на роботі — ні краплі в рот». Матері його, Томе, картина буде шикарна, якщо ми надамо їй належного руху і розмаху. 

— Думаю, на сьогодні ми вже придумали все, що могли. 

— Їй-богу, ти правий, — мовив Боббі. — У мене від цього придумування аж у горлі пересохло. 

— Був такий чоловік на прізвище Босх. Малював дуже схожі речі. 

— Отой з електрокомпанії9? 

— Ні, Ієронім Босх. Дуже давній художник. І дуже добрий. А ще Пітер Брейґель. 

— Теж давній? 

— Страшенно давній. І теж дуже добрий художник. Тобі сподобався б. 

— До біса, — відрубав Боббі. — Куди їм до нас, стариганям. Та й кінця світу ще ж не було; звідки він мав би знати про нього більше за нас? 

— Його нелегко перевершити. 

— Не вірю, — заявив Боббі. — Проти нашого задуму він гуляє. 

— Можна повторити? 

— Чорт, так. Забув, що я в барі. І ми з тобою, Томе, забули, який нині день. Боже, благослови королеву! На, випиймо за її здоров’я. 

Він налив собі чарочку рому й підсунув Томасові Гадсону пляшку сухого витриманого бутсівського джину10, швепс і лайм на тарілочці. 

— Мішай собі сам. Терпіти не можу ці ваші модні пійла. 

Томас Гадсон змішав коктейль, додав кілька крапель із пляшки зі встромленим у корок пером мартина й, піднявши склянку, озирнувся на матросів: 

— А ви що п’єте? Скажіть, коли не забули. 

— «Собачу голову». 

— Точно, «Собачу голову», — підтвердив Боббі й витяг їм із відерця з льодом по пляшці елю. — Склянок немає. Тут деякі пропійці ними жбурлялися цілий день. Усім налито? Панове, за королеву. Я думаю, що їй би тут не сподобалось і взагалі начхати на цей острівець. Але, панове, за королеву. Благослови її, Боже! 

Усі випили. 

— Мабуть, вона чудова жінка, — вів далі Боббі. — Тільки якась аж надто сувора чи що. Королева Олександра11 була симпатичніша. Але день її народження ми вшануємо гаразд. Острів у нас маленький, зате ми на ньому — патріоти як треба. Один наш тутешній пішов на війну, і йому відірвало руку. Чи це не доказ патріотизму? 

— У кого день народження? — перепитав один із матросів. 

— У королеви Марії Англійської, — пояснив Боббі. — Матері короля-імператора. 

— Це та, що пароплав назвали на її честь? — запитав другий матрос. 

— Томе, — відповів Боббі, — наступний тост ми вип’ємо з тобою самі. 

IV 

Стемніло, віяв прохолодний бриз, тож не було ні комарів, ні піщаних москітів; усі яхти повернулися до гавані, піднявши аутригери на борт, і тепер стояли пришвартовані коло трьох пірсів, які тяглися від узбережжя. Відплив був стрімкий, і човнові вогні блищали на поверхні зеленавої води, яка спадала так швидко, що її засмоктувало під поміст і закручувало у вирі за кормою великої яхти, на якій чекало двоє приятелів. У воді, де відблиски переливалися між облямівкою яхти й нефарбованими палями пірса, обвішаного придушками зі старих автомобільних і тракторних покришок, які темними колами відбивалися в темній латці моря під скелею, стояли, тримаючись проти течії, приваблені світлом саргани. Довгі, тонкі, зеленкуваті, як і вода, вони не шукали ні харчу, ні забави, а заворожено дивилися на світло, сіпаючи хвостами. 

Яхта Джонні Ґуднера, де чекали на Роджера Девіса, мала назву «Нарвал». Носом вона стриміла у відплив, а кормою до корми за нею, пришвартована з того самого боку пірса, стояла яхта чоловіка, що цілий день провів у барі в Боббі. Джонні Ґуднер сидів на одному стільці, поклавши ноги на інший і тримаючи склянку «Тома Коллінза» в правій руці, а в лівій — довгий зелений стручок мексиканського перцю чилі. 

— Краса, — сказав він. — Трохи відкусити — і в роті починається вогонь, а тоді я гашу його оцим. 

Він відкусив шматочок, проковтнув і видихнув, згорнувши язик трубочкою, а потім добряче глитнув зі склянки. Повною нижньою губою провів по тонкій, типово ірландській верхній і всміхнувся самми сірими очима. Кутики його вуст були задерті вгору, тому завжди здавалося, ніби він оце щойно всміхався чи от-от усміхнеться, але його рот майже нічого про нього не свідчив, якби не верхня губа. Дивитися слід було в очі. Зростом і статурою він скидався на одутлого боксера в середній вазі, але невимушена поза не підкреслювала його огрядності, як то з кожним, хто справді вийшов із форми. На його засмаглому обличчі вже лущилися ніс і лоб, із поріділим, зализаним назад волоссям. Шрам на підборідді був би схожий на ямку, якби опинився ближче до середини, а перенісся було приплюснуте, проте сам ніс — не плаский. Його неначе вирізьбив модерний скульптор, який, працюючи одразу в камені, стесав трохи забагато. 

— Томе, лайдаче, ти що там робив? 

— Працював. Увесь час працював. 

— Аякже, — сказав Джонні Ґуднер і відкусив іще перцю. В’ялий, поморщений стручок сягав шести дюймів12 завдовжки. — Пече лише спочатку. Як любов. 

— Дідька лисого. Перець пече завжди. 

— А любов? 

— До біса любов, — відповів Томас Гадсон. 

— Що це за настрій? Що за розмови? На кого ти тут перетворюєшся? На загублену вівцю? 

— Джонні, овець тут немає. 

— Ну то на краба в пастці. Ми хочемо визволити тебе. На, скуштуй перцю. 

— Уже куштував. 

— О, я в курсі про твоє минуле, — сказав Джонні Ґуднер. — Не починай про свої славетні бувальщини. Може, ти їх усіх понавигадував, я не знаю. Завіз на яках у Патагонію. Але я — сучасна людина, Томмі. Слухай, з чим я тільки не їв ці перці! З лососем. Із соленою тріскою. З чилійською пеламідою. З грудинкою мексиканської горлиці. З індичкою та кротом. Хай чим нафарширують — я все куплю. Як довбаний магнат. Але це все збочення. Немає нічого кращого за оцей довгий, занудний, морхлий, непоказний старий перчик без фаршу під коричневим соусом із чупанго. Курва, — знову видихнув Джонні Ґуднер, склавши язик у трубочку, — сьогодні я тебе обжерся. 

Добряче хильнувши коктейлю, він пояснив: 

— Я п’ю для того, щоб остудити горлянку. А ти що будеш? 

— Ще джину з тоніком. 

— Хлопче! — гукнув Джонні Ґуднер. — Ще джину з тоніком бвані м’кубві13. 

Фред, молодий острів’янин на службі в капітана яхти, приніс напій. 

— Прошу, містере Томе. 

— Дякую, Фреде, — сказав Томас Гадсон. — Боже, благослови королеву. 

Обидва чоловіки випили. 

— А де наш старий потаскун? 

— Удома. Скоро прийде. 

Джонні Ґуднер з’їв іще перцю — тепер уже мовчки, — допив коктейль і спитав: 

— Слухай, Томе. От по-чесному, як тобі тут ведеться? 

— Нормально. Навчився жити на самоті, та й роботи повно. 

— Тобі тут подобається? Якщо жити весь час? 

— Так. Набридло валандатись. Краще вже тут. Мені тут добре, Джонні. Збіса добре. 

— Тут непогано, — відповів Джонні Ґуднер. — Для такого, як ти, з багатим внутрішнім світом. А для такого, як я, хто ганяється за життям чи тікає від нього, — це смерть. А правда, що Роджер спікся? 

— То вже пліткують? 

— Я дещо чув у Каліфорнії. 

— А що там сталося? 

— Деталей не знаю. Але, здається, нічого доброго. 

— Зовсім погано? 

— Там про погане свої уявлення. Тобто вона не те щоб малолітня, коли ти про це... Але у їхньому кліматі, на свіжих фруктах і всьому такому, дівчата тілисті, як футболісти. П’ятнадцятирічні — як наші в двадцять чотири. А їхні в двадцять чотири — вже як Дама Мей Вітті14. Якщо не збираєшся одружуватись, заглянь дівці в зуби. Хоч і по зубах ні чорта не зрозуміло. І в них усіх є батечко чи матінка, чи й обоє, і всі вони хочуть їсти. В їхньому кліматі й апетит росте. Біда в тім, що чоловік, бува, захопиться й не спитає в них ні водійських прав, ні картки соціального страхування. Взагалі я вважаю, що їх потрібно оцінювати за зростом, чи за вагою, чи за тим, на що вони здатні. Не тільки за віком, бо це нечесно, як не крути. Ранній розвиток в інших видах спорту — не проблема. Навпаки. Особливі умови для юніорів. Як у верховій їзді. Так буде справедливо. Я сам був попався добряче. Але Роджера злапали не за те. 

— А за що мене злапали? — спитав Роджер Девіс. 

Він щойно безшумно стрибнув із пірса на палубу й так і стояв — велетенський, у спортивному, більшому на три розміри светрі, тісному старому комбінезоні та еспадрильях. 

— Привіт, — сказав Джонні Ґуднер. — Не чув дзвінка. Я саме розказував Тому: не знаю, за що тебе злапали, але не за малолітню. 

— Добре, — відповів Роджер. — Змінімо тему. 

— А ти не командуй, — звелів Джонні Ґуднер. 

— Я не командую. Я чемно попросив. А тут у вас можна пити? — Роджер зиркнув на сусідню яхту. — Це хто такі? 

— Ті, з «Понсе». Хіба ти не чув? 

— А, — відповів Роджер Девіс. — Я пропоную все-таки випити, дарма що вони подали нам поганий приклад. 

— Хлопче! — гукнув Джонні Ґуднер. Фред вийшов із кубрика. — Поцікався, чого бажають сагіби. 

— Джентльмени? — запитав Фред. 

— Мені те саме, що в містера Тома, — сказав Роджер Девіс. — Він мій наставник і радник. 

— Багато хлопців у таборі цього літа? — запитав Джонні Ґуднер. 

— Поки що нас тільки два, — сказав Роджер. — Мій наставник і я. 

— Не «два», а «двоє», — відповів Джонні. — Дідько, і ти ще пишеш книжки? 

— Завжди можна найняти редактора: хай виправляє, що треба. 

— Чи отримати на дурняк, — сказав Джонні. — Ми трохи побесідували з твоїм наставником. 

— Наставник каже, що він щасливий і задоволений. Заякорився тут на віки вічні. 

— А ти заглянув би якось до нас, — відповів Том. — Іноді він пускає мене на чарчину. 

— Жінки? 

— Ніяких жінок. 

— Що ж ви тут робите? 

— Те, що й завжди. 

— Слухайте, ви ж давно тут. Що ви робили весь цей час? 

— Їли, пили, купалися. Том працював. Читали собі, розмовляли, знову читали, рибалили, знову рибалили, купалися, пили, спали… 

— І без жінок? 

— Без жінок. 

— Це нездорово. Якась атмосфера неповноцінності. Хлопці, а опіуму ви багато курите? 

— Томе? — запитав Роджер. 

— Тільки найкращий, — відповів Томас Гадсон. 

— А марихуана добре вродила? 

— Добре вродила, Томе? — знову запитав Роджер. 

— Рік несприятливий, — відповів Томас Гадсон. — Дощі все к бісу позаливали. 

— Здóрово нездорóво це звучить, — Джонні зробив ковток. — Принаймні ви досі п’єте. Це єдине, що вас рятує. Ви часом не кинулися в релігію? Може, Тома осяяло Світло Господнє? 

— Томе? — запитав Роджер. 

— Стосунки з Богом незмінні, — відповів Томас Гадсон. 

— Теплі? 

— Ми толерантні, — сказав Томас Гадсон. — Можна вправлятися в будь-якій вірі. У нас на острові є бейсбольний майданчик — саме для вправ. 

— Ой, подам я цьому Богові фастбол, якщо в «дім» полізе, — мовив Роджер. 

— Роджере, — дорікнув йому Джонні. — Вже пізно. Чи ти не бачиш, як сіло сонце, землю облягли сутінки й надійшов морок? Ти ж письменник. О такій порі не слід говорити про Бога зневажливо. А раптом він стоїть у тебе за спиною з биткою напоготові? 

— Але, клянуся, він точно полізе, — відповів Роджер. — Уже ж ліз. 

— Аякже, — сказав Джонні Ґуднер. — І так тобі відіб’є, що мізки повилітають. Уже ж відбивав. 

— Так, — не заперечив Роджер. — Ти свідок. І Том, і сам я пам’ятаю. Але дуже хочеться і йому подати фастбол. 

— Припинімо теологічну дискусію, — мовив Джонні. — Треба поїсти. 

— Цей старий пеньок, що водить морями твоє корито, досі не розучився куховарити? — запитав Томас Гадсон. 

— Буде чаудер15, — відповів Джонні. — І сивки з жовтим рисом. Золотисті сивки. 

— Нахвалюєш, наче довбаний декоратор, — мовив Том. — О цій порі року на них немає ніякого золота. Де ти підстрелив їх? 

— На Південному острові. Ми там заякорились і пішли купатися. Я двічі підсвистував зграю і бив одну за одною. На вечерю кожному по дві. 

Ніч була спокійна. Після вечері приятелі повсідалися на кормі з кавою та сигарами. Із сусідньої яхти над’їхали ще два лайдаки з гітарою й банджо, а на пірсі зійшлися негри та раз у раз заводили пісень. Хлопчаки заспівували; із темряви вступав Фред Вілсон на гітарі, а Френк Гарт акомпанував йому на банджо. Томас Гадсон не вмів співати, тому лише слухав, сховавшись у тінь. 

У барі в Боббі тривало бучне святкування, і з відчинених дверей на море падало світло. Сильний відплив ніяк не припинявся, з підсвіченої води вистрибувала риба. Здебільшого сірі луціани, подумав Том, — хапають наживку, що її тягне хвиля від берега вглиб. 

Кілька темношкірих підлітків з вудками перемовлялися й тихо лаялись, коли риба зривалася; іноді чути було плюскіт великих упійманих луціанів, що їх хлопчаки ловили на м’якуш марліна, якого ще до обіду привезли одним із катерів, підвісили, сфотографували, зважили й розібрали. 

На пірсі згромадилась уже величенька співоча юрба; Руперт Піндер, велетенський негр, який вважав себе сильним борцем і колись, подейкували, сам-один доніс Королівським шляхом рояль від Урядового причалу аж до старого клубу, знищеного ураганом, гукнув: 

— Капітане Джоне, хлопці хочуть змочити горлянки! 

— Руперте, то купи їм чогось недорогого й корисного. 

— Слухаюсь, капітане Джоне, сер. Рому! 

— Саме так. Бери одразу бутель — дешевше вийде. 

— Дякую, капітане Джоне! — Руперт посунув крізь юрбу, що хутко розступалася й знову сходилася в нього за спиною. Томас Гадсон дивився, як усі співаки йдуть до Роя. 

А тоді з яхти, пришвартованої коло Браунового пірса, високо в небо шугнула ракета й вибухнула, освітивши протоку. Друга просвистіла навскіс і вибухнула просто над ближнім кінцем їхнього пірса. 

— Чорт! — вигукнув Фред Вілсон. — Як це ми нікого не відправили в Маямі по ракети? 

Ніч засяяла спалахами ракет, які свистіли та розривалися в небі. У їхньому світлі на пірсі показався Руперт із рештою співаків, тягнучи на плечі здоровенну балцанку рому. 

З іншої яхти також запустили ракету; вона розірвалася понад пірсом, осяявши і юрбу — темні лиця, шиї та руки, — і Руперта з пласким обличчям, широкою спиною та масивною шиєю, до якої він ніжно й величаво горнув бутель. 

— Кухлі, — через плече скомандував Руперт. — Емальовані кухлі. 

— Руперте, є бляшані, — відповів якийсь хлопець. 

— Знайдіть емальовані кухлі, — повторив Руперт. — Купіть у Роя. Нате вам гроші. 

— Френку, давай ракетницю, — сказав Фред Вілсон. — Запустимо все, що є, і ще роздобудемо. 

Поки Руперт бундючно чекав емальованих кухлів, хтось приніс соусницю; Руперт налив туди рому й передав по руках. 

— За маленьких людців, — мовив він. — Пийте, людці! 

Співаки не вмовкали, проте співали невлад. На яхтах уже не лише запускали ракети, а й стріляли з пістолетів і гвинтівок. З Браунового пірса пістолет-кулемет випускав над протокою трасувальні набої. Спершу кілька черг на три та чотири кулі, а потім — цілу обойму, перекинувши над водою червону блискучу арку. 

Кухлі прибули тоді, коли на корму вистрибнув Френк Гарт із ракетницею в чохлі та фальшфеєрами. 

Один із Рупертових поплічників заходився розливати й передавати ром. 

— Боже, благослови королеву! — мовив Френк Гарт, зарядив ракетницю й пальнув шашкою уздовж пірса просто у відчинені двері бару містера Боббі. Та влучила обіч дверей, у бетонну стіну, й сяйнула сліпучим білим спалахом над вапняковою дорогою. 

— Легше, — сказав Томас Гадсон. — Так можна й людей підсмажити. 

— Іди до біса, — відповів Френк. — Ану, чи я влуплю по комісарському16 будинку? 

— Спалиш, — застеріг його Роджер. 

— Коли спалю, то заплачý, — мовив Френк. 

Описавши в повітрі півколо, шашка не долетіла до великого комісарського дому і з яскравим спалахом приземлилася перед його білим ґанком. 

— Старенький добрий комісар, — Френк перезарядив ракетницю. — Будеш тепер знати, випортку, патріоти ми чи ні. 

— Легше, Френку, — присаджував його Том. — Не влаштовуй погрому. 

— Це моя ніч, — відказав Френк. — Королевина й моя. Відійди, Томе, зараз я вальну по Брауновому пірсу. 

— Там бензин, — попередив Роджер. 

— Недовго йому лишилося, — мовив Френк. 

Годі було зрозуміти, чи він навмисне не поціляє, щоб роздратувати Роджера й Томаса Гадсона, чи просто не вміє стріляти. Ні Томас, ні Роджер не знали того напевне, але обидва розуміли, що з ракетниці будь-кому важко влучити. А на Брауновому пірсі бензин. 

Френк підвівся, старанно прицілився, витягнувши ліву руку вздовж тулуба, як дуелянт, і стрельнув. Шашка влучила в інший кінець пірса, ніж той, де бензинові баки, зрикошетила й упала в воду. 

— Гей! — крикнув хтось із яхти коло Браунового пірса. — Якого чорта? 

— Майже в яблучко, — мовив Френк. — Тепер знову спробую по комісару. 

— Матері його, Френку, краще сядь, — застеріг Томас Гадсон. 

— Руперте! — гукнув Френк, не звертаючи на Томаса уваги. — Дай мені випити, га? 

— Слухаюсь, капітане Френку, сер! — відповів Руперт. — У вас є кухоль? 

— Принеси кухоль, — наказав Френк Фредові, що стояв і дивився. 

— Слухаюсь, містере Френку, сер, — Фред скочив униз і повернувся з кухлем, сяючи від задоволення й радісного хвилювання. — Містере Френку, ви збираєтеся підпалити комісара? 

— Хіба якщо займеться, — мовив Френк і подав Рупертові кухоль. Той наповнив його на три чверті й повернув капітанові. — За королеву, благослови її, Боже! — Френк єдиним духом видудлив усе. Як на один ковток, то було неабищо. 

— Благослови її, Боже! Благослови, капітане Френку, — урочисто відповів Руперт, і співаки підхопили за ним: «Благослови її, Боже! Благослови...» 

— А тепер комісар, — мовив Френк. Стрельнув з ракетниці вгору, й біла сліпуча шашка, гнана вітром, попливла вниз понад яхтенною кормою. 

— Так не поцілите, — мовив Руперт. — Чого ви, капітане Френку? 

— Хотів освітити це прегарне видовище. В комісара ще встигну пальнути. 

— Комісар би добре спалахнув, — порадив Руперт. — Не смію наполягати, капітане Френку, але дощів на острові вже зо два місяці не було, а комісарський дім сухий, як скіпка. 

— Де констебль? — поцікавився Френк. 

— А він не втручається. Не переймайтеся тим. Як стрельнути звідсіля, то на пірсі ніхто не помітить. 

— На пірсі всі ляжуть ниць — і ніхто нічого не бачив, — озвався голос зі співочого затилля. — Не чув і не бачив. 

— Я скажу коли, — підохочував Руперт. — Ніхто не дивитиметься. А та халупа сухуща, як скіпка. 

— Узявся за гуж — не кажи, що не дуж, — мовив Френк, перезарядив ракетницю й знову стрельнув угору за вітром. У яскравому падучому сяйві було видно, що ціла юрба лежить на пірсі долілиць чи, стоячи на колінах, припадає чолом до землі, затуливши обличчя руками. 

— Хай Бог боронить вас, капітане Френку, — долинув із темряви глибокий урочистий голос Руперта, коли сяєво згасло. — Хай у безмежній милості Своїй наснажить вас спалити комісара. 

— Де його жінка й діти? — запитав Френк. 

— Не хвилюйтеся, їх ми витягнемо, — відповів Руперт. — Ніякої шкоди невинним душам. 

— Підпалимо його? — звернувся Френк до екіпажу в кокпіті. 

— Перестань, — сказав Томас Гадсон. — Богом прошу, не треба. 

— Я зранку вже їду, — відповів Френк. — Нічого мені не буде. 

— Паліть, капітане Френку, — мовив Фред Вілсон. — Місцеві начеб і не від того. 

— Паліть, — під’юджував його Руперт. — А ви що скажете? — звернувся до юрби. 

— Паліть. Паліть. Дай вам, Боже, сили спалити його! — гукнули хлопчаки з пірса. 

— То що, ніхто за нього не вступиться? — запитав Френк. 

— Паліть, капітане Френку. Ніхто не бачив. Нічого не чув. Нікому не скаже. Паліть. 

— Пристрілятися треба, — відповів Френк. 

— Якщо зібрався палити, то геть до біса з моєї яхти, — наказав Джонні Ґуднер. 

Френк подивився на нього й ледь-ледь похитав головою, так, що цього не помітили ані Роджер, ані хлопці на пірсі. 

— На попіл зійде, — сказав він. — Руперте, налий мені ще рому — загартувати волю! — він передав кухоль негрові. 

— Капітане Френку, — схилився до нього Руперт, — це буде найславніший ваш учинок за все життя. 

На пірсі знову заспівали хлопчаки: 

— Капітан Френк пристав до нас, 

весела буде нічка… 

Потім помовчали й затягли вище: 

— Капітан Френк пристав до нас, 

весела буде нічка… 

Другий рядок вони проспівали, немовби гупаючи в барабан, і продовжили: 

— Бо комісар сказав, що Руперт — чорнопикий вишкребок, 

і капітан його спалив на купу добрих вишкварок. 

А потім хлопці знов перейшли на давні африканські ритми, що їх четверо чоловіків на яхті чули колись від негрів, які за канати тягнули пороми через річки вздовж узбережжя Момбаси, Малінді та Ламу. Дружно налягаючи на канати, негри заводили імпровізованих насмішкуватих галівницьких співанок про білих пасажирів. 

— Капітан Френк пристав до нас, 

весела буде нічка… 

— Капітан Френк пристав до нас… — мінорний мотив бринів зухвалим, розпачливим та зневажливим викликом. А тоді барабанним дробом загупав наступний рядок: — ...весела буде нічка! 

— Чуєте, капітане Френку? — під’юджував Руперт, перехиляючись над кокпітом. — Ви ще нічого не стрельнули, а про вас уже пісню склали. 

— Зараз таки наважуся, — звернувся Френк до Томаса Гадсона. — Руперте, ще один тренувальний постріл! 

— Тренування — велике діло, — промовив щасливий Руперт. 

— Капітан Френк готується вбивати, — сказав хтось на пірсі. 

— Капітан Френк лютіший за дикого вепра, — додав інший. 

— Капітан Френк — мужик. 

— Руперте, — мовив Френк, — налий мені ще. Не для хоробрості. Щоб не схибити. 

— Господь напутить вас, капітане Френку, — Руперт подав йому кухоль. — Хлопці! Пісню про капітана! 

Френк вихилив ром. 

— Востаннє пристрілююся, — він випустив шашку, яка, перелетівши сусідню яхту, влучила в Браунові бензобаки й відскочила у воду. 

— От засранець, — шепнув йому Томас Гадсон. 

— Заткнися, пустосвяте! — відповів Френк. — Це був шедевральний постріл. 

У цю мить із каюти на сусідній яхті на палубу вискочив чоловік у піжамних штанах без куртки й загорлав: 

— Гей, ви, свинота! Ану припинили! Тут дама заснути не може! 

— Дама? — перепитав Вілсон. 

— Так, матері вашій, дама, — відповів чоловік. — Моя дружина! А ви, смердючі вилупки, стріляєте тут собі, щоб ні вона, ні хто інший заснути не міг! 

— То дайте їй снодійного, — порадив Френк. — Руперте! Пошли когось по снодійне. 

— Що ж ви, полковнику, робите? — запитав Вілсон. — Поводилися б, як належить чоловікові, то вона б і заснула. Жінка, мабуть, пригнічена. Чи фрустрована. Моїй так завжди каже психоаналітик. 

Хлопці, звісно, були пропащими мугирями, а Френк узяв задерикуватий тон, проте чоловік, що вдень улаштував п’яний бешкет у барі в Боббі, й тепер відповів на глузи неприпустимою грубістю. Джон, Роджер і Томас Гадсон мовчали. Зате решта двоє, щойно сусід у піжамних штанах вихопився на палубу з криком «Свинота!», діяли згуртовано, як шортстоп із другим бейсменом на полі. 

— Свинота паскудна, — мовив сусід, нездатний похвалитися багатшим словниковим запасом. На око йому було років тридцять п’ять — сорок; точніше визначити вік було годі, хоча він і ввімкнув у кокпіті ліхтар. Вигляд у нього був набагато кращий, ніж припускав Томас Гадсон, наслухавшись про цього добродія за день: мабуть, устиг проспатися. Так, згадав Томас Гадсон, він же спав іще в Боббі. 

— Спробуйте нембутал, — конфіденційним тоном порадив сусідові Френк. — Сподіваюсь, у вашої жінки нема алергії? 

— Цікаво, чого вона незадоволена? — додав Фред Вілсон. — У фізичному сенсі ви екземпляр добротний. Чудовий вигляд у вас, розтуди вашу маму. Ви, мабуть, пострах елітних тенісних клубів. А дорого підтримувати таку форму? Френку, ти бачив? У якого чоловіка знайдеться такий коштовний торс? 

— Але ви, шановний, неправильно робите, — заявив сусідові Френк. — Не ту частину піжами наділи. Уперше бачу, щоб чоловік швендяв отак, у самих штанах. Ви так і в ліжко лягаєте? 

— Слухайте ви, брехлива свинота, дайте дамі поспати! — гарикнув той. 

— А ти спускайся краще в каюту, — порадив Френк. — Бо ще дообзиваєшся. Хто тебе припильнує, коли шофера нема? Тебе шофер завжди до школи возить? 

— Френку, ну що ти кажеш? — Вілсон відклав гітару. — Він не школяр. Він великий хлопчик, ділок. Чи ти не впізнаш великого ділка? 

— Синку, ти ділок? — допитувався Френк. — То ось тобі діло: біжи ховайся в каюту. А тут нам очі мозолити — це не діло. 

— Він правду каже, — мовив Вілсон. — Тобі тут нічóго не світить. Шуруй назад у каюту. До галасу звикнеш. 

— Свинота паршива, — повторив чоловік, зиркаючи то на одного, то на іншого. 

— Слухай, неси своє шикарне тіло в каюту, та й по всьому, — сказав Вілсон. — Вкладай свою даму, у тебе вийде. 

— Свинота, — відповів чоловік. — Паршива свинота. 

— Придумав би щось новеньке, — озвався Френк. — Бо ця «свинота» мені вже набридла. Іди собі, поки не застудився. На твоєму місці я не ризикував би такою завидною грудиною вітряними ночами, як нині. 

Чоловік розглядав їх чіпко, мовби карбуючи в пам’яті. 

— Ти нас не забудеш, — пообіцяв йому Френк. — А коли й забудеш, я тобі нагадаю при зустрічі. 

— Покидьки, — процідив сусід, розвернувся й пішов униз. 

— Хто це такий? — поцікавився Джонні Ґуднер. — Десь я його вже бачив. 

— Один мій знайомий, — відповів Френк. — Поганець. 

— А хто він такий, не пригадуєш? — допитувався Джонні. 

— Гівнюк, — мовив Френк. — Яка різниця хто такий, якщо він гівнюк? 

— Ніякої, мабуть, — утрутився Томас Гадсон. — Але ви надто вже наспалися на нього. 

— З гівнюками так і треба — насипáтися. До речі, ми його ще пожаліли. 

— Але виразно засвідчили неприязнь, — сказав Томас Гадсон. 

— Я чув собачий гавкіт, — мовив Роджер. — Мабуть, постріли перелякали його пса. Годі вже. Френку, я розумію, ти розважаєшся. Добре, що нічого не понищив і нікого не вбив. Але пощо лякати нещасну псятину? 

— То його жінка гавкала, — розвеселився Френк. — Стрельну разок їм у каюту — осяю сімейну сценку. 

— Я йду звідси, — мовив Роджер. — Ваші жарти мені не подобаються. По-моєму, викрутаси за кермом — це не смішно. І літати п’яними не смішно. І лякати собак теж не смішно. 

— Тебе ніхто не тримає, — відповів Френк. — Ти все одно вже всім набрид. 

— Он як? 

— Так. Ви з Томом — такі святенники стали. Псуєте всяку розвагу. Повиправлялися, матері вашій трясця. Колись так гуляли, а тепер нікому не даєте. Совісні поробилися. 

— То якщо я не хочу палити Браунів пірс — це тому, що я совісний? 

— Так. У тому числі. А сумління в тебе не з доброго дива взялося. Я чув про твої пригоди в Каліфорнії. 

— Слухай, бери свою пукавку і йди бавитися деінде, — сказав Джонні Ґуднер Френкові. — Нам було весело, поки ти не розгулявся. 

— То й ти з ними? 

— Вгамуйся, — застережливо мовив Роджер. 

— Я тут один лишився веселун, — відповів Френк. — А ви переростки, релігійні фанатики, благодійники, лицеміри… 

— Капітане Френку, — перехилився Руперт через поруччя пірса. 

— Ось Руперт — єдиний мій друг, — підвів голову Френк. — Що, Руперте? 

— Капітане Френку, що ми будемо робити з комісаром? 

— Підпалимо, голубчику, підпалимо. 

— Дай вам, Боже, здоров’я, капітане Френку. Хочете ще рому? 

— Не треба, Руперте, — мовив Френк. — То що, лягай? 

— Лягай! — скомандував Руперт. — Долілиць! 

Френк пальнув угору над пірсом; шашка спалахнула на всипаній гравієм доріжці під комісарським порогом і згасла. Хлопці на пірсі застогнали. 

— Чорт, — мовив Руперт. — Майже-майже. Трохи не долетіла. Вальніть іще раз, капітане Френку. 

У кокпіті сусідньої яхти знову ввімкнувся ліхтар, і на палубу вийшов той самий господар — тепер уже в білій сорочці, білих лляних штанах і тенісних капцях, з гладенько зачесаною чуприною та червоним обличчям у білих плямах. Спиною до нього на кормі «Нарвала» стояв Джон; за ним із похмурим лицем сидів Роджер. Між кормами яхт було зо три фути води; сусід тицьнув у Роджера пальцем. 

— Паскуда, — мовив він. — Смердюча гнила паскуда. 

Роджер лише здивовано глянув на нього. 

— Ви, мабуть, про мене говорите, — озвався Френк. — А я свинота, а не паскуда. 

Чоловік не звернув на нього уваги, а й далі сікався до Роджера. 

— Жирна паскуда, — прохрипів він. — Брехло дешеве. Дешеве брехло. Лицемір. Нікудишній писака і вошивий художник. 

— Що це ви кажете? Кому? — підвівся Роджер. 

— Тобі, паскудо. Дешеве брехло. Боягуз. Паскуда. Смердюча паскуда. 

— Ви здуріли, — тихо відповів Роджер. 

— Паскуда, — повторював сусід через воду, немовби дражнив тварину в сучасному зоопарку без кліток, але з рівчаками між хижаками та публікою. — Брехло. 

— Це він про мене, — радісно мовив Френк. — Не впізнаєте? Але я — свинота. 

— Я про тебе, — сусід тицьнув пальцем у Роджера. — Брехло дешеве. 

— Слухайте, — мовив Роджер. — Ви ж не мені це кажете. Ви хочете потім розповісти в Нью-Йорку про все, що мені наговорили. 

Він говорив розважливо та стримано, прагнучи переконати й заспокоїти співрозмовника. 

— Паскуда! — викрикнув чоловік, дедалі глибше заганяючи себе в істерику, для якої він і вдягнувся. — Гниле смердюче брехло! 

— Ви не мені це кажете, — дуже тихо повторив Роджер, і Томас Гадсон зрозумів, що рішення готове. — Замовкніть негайно — а якщо хочете поговорити зі мною, вилазьте на пірс. 

Роджер ступив крок, і, на диво, сусід, ані писнувши, і собі подерся на пірс. Він розпалився, він був готовий. Негри відійшли й оточили їх щільним та широким колом. 

Томас Гадсон не розумів, чого сподівався той чоловік, вибравшись із Роджером на пірс. Усі мовчали, кругом були самí тільки чорні обличчя; сусід крутнувся, а Роджер до крові вдарив його в зуби лівим кулаком. Сусід крутнувся ще раз, а Роджер двічі зацідив йому в праве око. Сусід спробував перехопити Роджерові руки, але той щосили стусонув його в живіт, порвавши светра, відштовхнув і тильним боком лівої долоні дав міцного ляпаса. 

Негри не промовляли ні слова, оточивши суперників колом, достатньо широким для бійки. Хтось — Томас Гадсон подумав, що Фред, служка Джонні, — ввімкнув ліхтарі на пірсі, й усе було добре видно. 

Роджер кинувся на сусіда й тричі швидко вдарив по голові. Той узяв його в клінч, і светр на Роджері знову роздерся, коли він відштовхнув суперника й двічі зацідив йому по зубах. 

— Годі вже лівою! — закричав Френк. — Правою, вріж йому, сучому виплодку! 

— Хочете ще щось сказати? — Роджер уперіщив сусідові хуком у зуби. З рота в того юшила кров, правий бік обличчя спух, а око майже не розплющувалося. 

Утім, він знову взяв Роджера в клінч, але Роджер перехопив його й тримав. Сусід важко дихав і не промовляв ні слова. Роджер стискав його лікті великим пальцем, і Томас Гадсон бачив, як він розтирає суперникові сухожилля між біцепсами й передпліччями. 

— Не ляпай на мене своєю кров’ю, падло, — мовив Роджер; замахнувшись лівою, він відігнув сусіду голову назад і тильним боком долоні вдруге зацідив у зуби. — Купи собі новий ніс. 

— Вріж йому, Роджере, вріж! — благав Френк. 

— Надолобню, ти не бачиш, що він робить? — відповів Вілсон. — Калічить його! 

Чоловік потягся до Роджера, але той перехопив його й відштовхнув. 

— Ну, вдар мене, — сказав він. — Чого ж ти? Удар! 

Чоловік замахнувся; Роджер пірнув йому попід руку й викрутив її за спину. 

— Як тебе звуть? — запитав він. 

Чоловік мовчав і лише дихав, наче вмирущий астматик. Роджер знову тиснув його під лікті великими пальцями рук. 

— А ти міцний, вилупку, — сказав він. — Дарма що не вмієш битися. 

Сусід кволо сіпнувся. Роджер згріб його, рвонув на себе, крутнув і двічі вдарив правим кулаком у вухо. 

— То що, затямив — не чіплятися до людей? — вів далі він. 

— Гляньте на його вухо, — мовив Руперт. — Як виноградне гроно. 

Роджер знову тримав сусіда під лікті, великими пальцями тиснучи на сухожилля під біцепсами. Томас Гадсон розглядав обличчя жертви. Спершу на ньому не знати було переляку — хіба зловтіху та кнурячу підступність, — але тепер він смертельно боявся: мабуть, не знав, що деяких бійок ніхто не зупиняє, чи пригадував читане про людей, яких забивають ногами до смерті. Він усе ще намагався відбиватися: махав руками щоразу, як Роджер штовхав його чи під’юджував. Він не здавався. 

І знову Роджер штовхнув його. Той стояв собі й дивився. Щойно Роджер послаблював хват, який робив сусіда зовсім безпорадним, страх його ледь розвіювався і верталася підступність. Він стояв побитий, переляканий, з потрощеним лицем, закривавленими губами й вухом, що нагадувало перестиглу смокву, бо дрібні підшкірні крововиливи в ньому злилися в один велетенський набряклий синець. Та доки Роджер пустив його, страх поступився місцем непробивній злобі. 

— Ну, кажи, — звелів Роджер. 

— Паскуда, — сказав чоловік, притиснувши підборіддя до грудей і виставивши кулаки боком, як непохитний хлопчак. 

— Ну все! — крикнув Руперт. — Зара’ буде шквара! 

Проте нічого повчального чи драматичного не сталося. Роджер кинувся до сусіда, піднявши ліве плече, і правим кулаком зацідив йому в скроню. Той упав навкарачки, вдарившись головою об поміст. Постояв так і м’яко повалився на бік. Роджер зиркнув на нього, підійшов до краю пірса й перестрибнув назад на яхту. 

Матроси понесли сусіда на борт. Вони не втручалися в перебіг бійки і тепер лише підібрали його безживно обважніле тіло. Кілька негрів допомогли їм спустити господаря на корму. Занесли в кокпіт і зачинили двері. 

— Лікаря б йому, — сказав Томас Гадсон. 

— Я оце думаю про поміст, — мовив Роджер. — Але йому не сильно дісталося. 

— Останній стусан у вухо точно не піде йому на користь, — відповів Джонні Ґуднер. 

— Ти потрощив йому пику, — сказав Френк. — І ще це вухо. Я ніколи не бачив, щоб вухо так швидко спухало. Спочатку як виноград, а тоді раптом як апельсин. 

— Голі руки — велика сила, — відповів Роджер. — Люди й не здогадуються, скільки всього можна зробити голіруч. Очі б мої його не бачили. 

— Тепер, як де побачиш, одразу впізнáєш. 

— Хай би він очуняв, — мовив Роджер. 

— Гарна бійка була, містере Роджере, — сказав Фред. 

— Та ну її до біса, — відповів Роджер. — Кому вона взагалі здалася? 

— Той джентльмен сам винен, — мовив Фред. 

— Слухай, не журися, — запевнив Роджера Френк. — Я бачив сотні таких побитих, то цей оклигає. 

Хлопці на пірсі розходилися, обговорюючи бійку. Їх непокоїв вигляд білого джентльмена, якого несли на яхту, і їхня бравада щодо підпалу комісарського будинку помалу випаровувалася. 

— Добраніч, капітане Френку, — мовив Руперт. 

— Ідеш уже? — запитав його Френк. 

— Ми думали ще перевідати містера Боббі. 

— Добраніч, Руперте, — озвався Роджер. — Бувай здоровий. 

Роджерові було зле. Його ліва рука набрякла й скидалася на грейпфрут. Права також підпухла, але не так сильно. Окрім відірваного коміра, що теліпався на грудях, більше нічого не свідчило про його недавню участь у бійці. Сусід разок сягнув і його; на тому місці в Роджера на голові з’явилася ґулька. Джон обробив йому меркурохромом садна й подряпини на руках, проте Роджер на них і не глянув. 

— Ходімо до Боббі. Може, там іще буде забава, — мовив Френк. 

— Родж, не переймайся, — Вілсон видерся на пірс. — Хай сосунки переймаються. 

Прихопивши гітару й банджо, чоловіки пішли вздовж пірса на спів та світло з розчахнутих дверей «Понсе де Леона». 

— Добрий хлопчина цей Фредді, — звернувся Джон до Томаса Гадсона. 

— Як завжди, — відповів той. — Але разом із Френком — це катастрофа. 

Роджер мовчав, і Томас Гадсон занепокоївся — через нього та не лише. 

— Ти хочеш доповісти в поліцію? — запитав він. 

— Досі на душі гидко через цього типа, — відповів Роджер, похнюплено сидячи спиною до корми й тримаючи себе за ліву руку правою. 

— Дарма, — прошепотів Джонні. — Онде він уже нипає. 

— Справді? 

— Сам вибрався, та ще й з рушницею. 

— Бідний я, бідний, — відповів Роджер, але голос у нього повеселів. Він так і сидів спиною до корми: навіть не озирнувся. 

Цього разу сусід вийшов на палубу в піжамі — штанах і куртці, — але передовсім у вічі впадала рушниця. Томас Гадсон перевів погляд із неї на обличчя побитого — а обличчя було страшне. Хтось обробив його: на щоках видніли клапті бинту, смужки пластиру та щедрі плями меркурохрому. Тільки з вухом нічого не вдіяли. Мабуть, подумав Томас Гадсон, від болю до нього не вийшло навіть торкнутися, от воно й випинається, набрякле й розбухле. Усі мовчали. Сусід із понівеченим лицем стояв і тримав рушницю. Очі в нього позапливали так, що він практично нічого не бачив. Ніхто не зронив ні слова. Потім Роджер спроквола озирнувся. 

— Опусти ружбайку і лягай спати, — кинув він сусідові через плече. 

Той не послухався. Його розпухлі губи ворушилися, та він мовчав. 

— Пальнути людині в спину — на це тобі стане підлоти, але не відваги, — тихо провадив Роджер. — Опусти ружбайку і лягай спати. 

Спочатку він так і сидів спиною до озброєного сусіда, а потім зважився на крок, що здався Томасові Гадсону відчайдушним. 

— Хіба він не схожий на Леді Макбет, що вийшла зі спальні в нічній сорочці? — звернувся Роджер до трьох своїх приятелів на палубі «Нарвала». Томас Гадсон чекав, що буде, але нічого не сталося. Чоловік з рушницею ще постояв на палубі, розвернувся й спустився в каюту. 

— Отепер мені значно краще, — підсумував Роджер. — Бо так зіпрів, що з-під пахв аж до ніг потекло. Томе, ходімо. Цей уже оклигав. 

— Не так і оклигав, — завагався Джонні. 

— Достатньо оклигав, — заперечив Роджер. — Теж мені людина. 

— Ходімо, Роджере, — сказав Томас Гадсон. — Посидимо в мене. 

— Добре. 

Вони попрощалися з Джоном і рушили Королівським шляхом додому. Скрізь іще тривало святкування. 

— Зайдемо до «Понсе»? — спитав Томас Гадсон. 

— Та ну його, — відповів Роджер. 

— Я думав сказати Фредді, що той тип очуняв. 

— То йди скажи. А я піду до тебе. 

Коли Томас Гадсон дістався додому, Роджер лежав долілиць на ліжку в дальньому кінці веранди, спрямованому вглиб острова. Тут було темно й майже не чути святкового галасу. 

— Спиш? — запитав Томас Гадсон. 

— Ні. 

— Випити хочеш? 

— Та ні. Але дякую. 

— Як рука? 

— Розпухла й болить. Пусте. 

— Знову переймаєшся? 

— Так. Дуже мені тривожно. 

— Вранці приїдуть малі. 

— Чудово. 

— Точно не хочеш випити? 

— Не хочу. А ти собі випий. 

— Хильну віскі з содовою на сон. 

Томас Гадсон рушив до холодильника, змішав собі напій і повернувся на веранду. 

Роджер досі не підвівся з ліжка, і Томас Гадсон сів у темряві коло нього. 

— Томе, ти знаєш, скільки вилупків лазить по світі? — озвався Роджер. — Той тип — гівнюк. 

— Але ти провчив його. 

— Ні, не провчив. Принизив і покалічив. А він тепер відіграється ще на комусь. 

— Він сам винен. 

— Так. Але я не закінчив своєї справи. 

— Ти ж його ледве що не вбив. 

— Саме так. Не вбив, і тепер він розпаскудиться ще гірше. 

— І все-таки мені здається, ти його провчив. 

— Боюся, що ні. І в Каліфорнії було те саме. 

— А що там сталося? Ти так нічого й не розповів, відколи приїхав. 

— Побився, так, як оце нині. 

— З ким? 

Роджер назвав прізвище чоловіка, який обіймав дуже високу посаду в тому, що називають індустрією. 

— Мені то було не треба, — пояснював він. — Це сталося в домі, де в мене виникли труднощі з жінкою й де, взагалі-то, мені не слід було опинятися. І того вечора цей тип мене діймав, і діймав, і діймав. Гірше, ніж сьогодні. І коли я не витримав, то зацідив йому — взяв і зацідив, не думаючи. Він упав і вдарився головою об мармурові східці басейну. Це було коло басейну. Очуняв на третій день у «Ліванських кедрах»17. Так я не став убивцею. Але вони собі поклеїли справу. Дивом не запроторили мене — з такими свідками, як у них. 

— А потім? 

— А потім він вийшов на роботу, й до мене допалися слідчі. По повній. За всіма статтями. 

— За якими? 

— За різними. Чого мені тільки не шили. 

— Розкажеш? 

— Ні. Нащо воно тобі? Просто повір на слово: вони все підлаштували. Так, що зі мною ніхто про це не говорить. Чи ти не помітив? 

— Та трохи помітив. 

— Тому сьогодні мені й маркітно. Скільки таких гівнюків! І бити їх не поможе. От вони й лізуть, — Роджер перевернувся горілиць. — Знаєш, Томмі, зло — це кошмарна штука. Хитрюща, як чорт. Я думаю, в давнину люди таки щось петрали в добрі та злі. 

— Твої дії мало хто зарахує до суто добрих, — відповів Томас Гадсон. 

— Так. Але я на це й не претендую. Я зовсім не добрий, хоча й шкода. Боротьба зі злом іще не робить чоловіка добрим. От сьогодні я бився проти зла, а потім і собі став злим. Відчув, як воно піднялося в мені, мов приплив. 

— Бійки всі погані. 

— Я знаю. Але як же без них? 

— Коли вже б’єшся — перемагай. 

— Так. Але я почав і захопився. 

— Якби він боровся як слід, ти захопився би ще більше. 

— Надіюся, — відповів Роджер. — Хоча не знаю. Я мрію знищити їх усіх. Але коли захоплюєшся, то сам перетворюєшся на те, з чим б’єшся, і це лякає. 

— Він мерзотник, — сказав Томас Гадсон. 

— Не гірший за того, що в Каліфорнії. Томмі, біда в тім, що їх забагато. У кожній країні, дедалі нахабніші. Кепські часи настали, Томмі. 

— А коли вони були добрі? 

— Раніше нам завжди добре жилося. 

— Правильно. Нам добре жилося в добрих місцях. Але часи були кепські. 

— Я цього не помічав, — відповів Роджер. — Кожен перший хвалився, як йому добре живеться, а потім усі погнили. Коли всі були при грошах, я не мав нічого. А коли розжився, настала всуціль біда. Але все-таки люди не завжди здавалися такими пропащими покидьками й жаднюгами. 

— Ти сам водишся з різною наволоччю. 

— Трапляються й добрі люди. 

— Але небагато. 

— Скільки треба. Ти знаєш не всіх моїх друзів. 

— Ти з такою мерзотою волочишся… 

— А сьогодні чиї то друзі були? Мої чи твої? 

— Наші. І вони не такі вже й погані. Нікчемні, але не лихі. 

— Ні, — погодився Роджер. — Мабуть, ні. Хіба що Френк. Він гівнюк. Але навіть він не лихий. Хоч я тепер багато чого не сприймаю. А вони з Фредом так швидко спаскудилися. 

— Я розумію, що таке добро і зло. І не прикидаюся дурником. 

— А я про добро нічого не розумію. Не складалося в мене з ним — тільки зі злом. Зло я завжди впізнáю. 

— Шкода, що нині вийшло так негаразд. 

— Просто мені тривожно. 

— Може, пора на боковеньку? Лишайся спати тут. 

— Дякую. З твого дозволу, так і зроблю. Але спершу піду почитаю в бібліотеку. Де в тебе ті австралійські оповідання з минулого разу? 

— Генрі Ловсона? 

— Так. 

— Пошукаю. 

Томас Гадсон ліг спати, а коли прокинувся серед ночі, в бібліотеці все ще світилося. 

 V 

Коли Томас Гадсон прокинувся, віяв легкий східний бриз, пісок на пляжі під синім небом був білий, мов кістка, а високі хмарки, гнані вітром, кидали темні рухомі тіні на зеленаву воду. Вітровий генератор крутився мірно; ранок заповідався погожий та свіжий. 

Роджера не було. Томас Гадсон поснідав на самоті. Прочитав мерілендську газету, доставлену вчора й відкладену з вечора до сніданку. 

— Коли будуть хлопці? — запитав Джозеф. 

— Близько полудня. 

— Виходить, що на обід? 

— Виходить. 

— Я прийшов, а містера Роджера вже нема, — доповів Джозеф. — І не поснідав. 

— Можливо, зараз повернеться. 

— Служка бачив, як він пішов веслувати на тузику. 

Після сніданку та газети Томас Гадсон вийшов малювати на прибережну терасу. Робота посувалася легко: він уже закінчував, коли на сходах почулися кроки Роджера. 

— Добре виходить, — мовив той, поглянувши Томасові через плече. 

— Хтозна. 

— Де це ти бачив такі смерчі? 

— Таких не бачив. Це на замовлення. Як рука? 

— Ще спухла, — Роджер стежив за роботою товариша, а той не озирався. — Якби не рука, то все це наче поганий сон. 

— Нівроку поганий. 

— Думаєш, той тип серйозно вийшов із рушницею? 

— Не знаю, — сказав Томас Гадсон. — Та мені й байдуже. 

— Вибач, — відповів Роджер. — Мені піти? 

— Ні, лишайся. Тут іще трохи. Я не звертатиму на тебе уваги. 

— Хлопці розійшлися на світанку, — вів далі Роджер. — Я сам бачив. 

— А ти що там робив? 

— Щось не спалося. Книжку я дочитав, і в голову лізли різні думки. Вирішив прогулятися, пересидіти з кимось на пірсі. «Понсе» так до ранку й не зачинявся. Я зустрів Джозефа. 

— Він розповів, що ти ходив веслувати. 

— Розробляв праву руку. І знаєш, помогло. Тепер не болить. 

— На сьогодні все, — оголосив Томас Гадсон, заходячись прибирати та складати приладдя. — Хлопці, мабуть, вилетіли вже, — він глянув на годинник. — Хильнемо швиденько? 

— Давай. Одненьку можна. 

— Правда, ще немає полудня… 

— Яка різниця? Ти закінчив роботу, у мене відпустка. Але, якщо це твоє правило, можемо зачекати. 

— Добре. 

— Я теж колись тримався такого правила. Тільки іноді вранці, бува, тобі так погано, а вип’єш — і вже краще. 

— Правило можна й порушити, — відповів Томас Гадсон і пояснив: — Я завжди страшенно боюся, знаючи, що скоро їх побачу. 

— Я знаю. Джо! — гукнув Роджер. — Принеси шейкер і все для мартіні. 

— Так, сер. Та в мене вже все й готово. 

— Чого так рано? Чи ми п’яниці, по-твоєму? 

— Ні, містере Роджере, сер. Просто доглупав, нащо ви бережете порожній шлунок. 

— За нас і за дітей, — мовив Роджер. 

— Цього року вони тут повеселяться. Лишайся з нами. Якщо вони тебе діймуть, повернешся до своєї хижі. 

— Побуду тут, якщо не заважатиму. 

— Ти мені не заважаєш. 

— З ними буде чудово. 

* * * 

З ними справді було чудово. Ці добрі хлоп’ята провели в батька вже тиждень. Ловитва тунця закінчилася, яхти з острова розійшлися, життя текло мляво й буденно. Розпочиналося літо. 

Хлопці спали на канапах на заскленій веранді, і батькові, який прокидався в темряві, наслухаючи синівські подихи, було не так самотньо. Ночами холоднішало: з коси віяв бриз, а коли вітер ущухав, прохолода надходила з моря. 

Спершу хлопці соромилися й поводились набагато охайніше, аніж згодом. Утім, від них і не чекали особливої охайності — лише змивати пісок із ніг, заходячи в дім, і вішати мокрі плавки надворі, а вдома переодягатися в сухе. Щоранку, застилаючи ліжка, Джозеф провітрював їхні піжами на сонці, а потім складав і ховав. Хлопцям лишалося хіба розкидати сорочки та светри, які вони носили вечорами. Принаймні така була настанова. Насправді ж усі їхні речі валялися хтозна-де, але Томас Гадсон не сердився. Живучи в домі сам, він виробив собі строгі звички й тішився їх дотриманню, та деякі приємно було й порушити. Він знав, що відновить заведений лад, коли хлопці поїдуть. 

Працюючи на прибережній терасі, він бачив, як сини — найстарший, середульший і наймолодший — лежать на пляжі поруч із Роджером. Вони розмовляли, длубалися в піску та сперечалися, але батькові не чути було, про що саме. 

Найстарший із хлопців, високий, смаглявий, успадкував батькову шию та плечі, довгі ноги й великі ступні плавця. З вигляду він скидався на індіанця й мав веселу вдачу, хоча спокійний вираз його обличчя здавався майже трагічним. 

Якось Томас Гадсон подивився на свого смутного сина й запитав: «Про що ти думаєш, котусю?» 

— Про наживку, — відповів той і одразу просяяв. Коли юний Том поринав у роздуми, очі й вуста надавали йому трагічного вигляду, та варто було хлопцеві заговорити, як вони оживали. 

Середульший син нагадував Томасові Гадсону видреня. Його волосся на колір та дотик схоже було на видряче хутро, а засмагла шкіра набувала дивного темно-золотавого відтінку. Батько вважав його такою собі істотою, що живе повним осібним життям, завжди охочою пожартувати. Видри й ведмеді — щирі жартуни; і, звісно, ведмідь напрочуд подібний до людини. Цьому хлопцеві не судилося бути сильним і кремезним, як ведмідь; спортсменом він теж ніколи не став би — та й не хотів цього, — проте був тямущий і самостійний, наділений милими рисами жвавого звірика. Захопливий, добрий товариш, він мав відчуття справедливості й сумнівався в усьому, як сутий картезіанець; любив посперечатися й незлостиво, влучно покепкувати з когось у товаристві, хоч іноді й перебирав міри. Мав він і деякі інші риси, що годі було їх збагнути, і брати дуже його поважали, хай часом і дражнили та розносили до пня, щойно могли зачепити болючу струнку. Між собою всі троє хлопців сварилися, як годиться, і безжально під’юджували один одного, проте виховані були добре й до старших ставилися з повагою. 

Найменший, світлошкірий син, статурою скидався на іграшковий крейсер. Фізично то був викапаний Томас Гадсон, тільки дрібніший, нижчий і тонший. Він мав насмішкувате лице, засмагаючи, вкривався ластовинням і від народження був таким собі стареньким дідком, а ще — чортеням. Любив збиткуватися зі старших братів, і темного боку його натури не розумів ніхто, крім батька. Не замислюючись над цим, обидва вони впізнавали один в одному ці риси й обидва знали, що ті погані. Томас Гадсон, розуміючи, звідки ця вада в дитини, ставився до неї поважно. Вони чудово розумілися, попри те що з двома старшими дітьми Томас Гадсон провів більше часу, ніж із ним. Цей найменший, Ендрю, неперевершений спортсмен, з першої ж спроби впевнено тримався на коні. Брат пишалися ним, але не дозволяли гнути кирпу. Він був вундеркіндом: нелегко вірилося в його подвиги тим, хто ніколи не бачив, як він їздить верхи та долає перешкоди — і все це з холодною, професійною скромністю. Ендрю народився капосником, але поводився чемно, перетворюючи капосну вдачу на такі собі задерикуваті веселощі. І все-таки він був недобрим хлопцем: усі це знали, та й сам він знав, просто приховував дедалі дужчу зіпсутість чемною поведінкою. 

Так вони й лежали вчотирьох під прибережною терасою: найстарший, юний Том, — коло Роджера, найменший, Ендрю, — з другого боку, а середульший, Девід, заплющивши очі, витягся на піску біля Тома. Перемивши пензлі, Томас Гадсон зійшов до них. 

— Здоров, тату, — сказав юний Том. — Добре попрацював? 

— Тат, хочеш поплавати? — запитав середульший. 

— Вода тепла, добра, — додав найменший. 

— Здоров був, татку, — вишкірився Роджер. — Як ваші малярські справи, містере Гадсон? 

— З малярськими справами, панове, на сьогодні покінчено. 

— Прекрасно, — мовив середульший, Девід. — Підемо на підводну риболовлю? 

— Підемо, після обіду. 

— Кльово, — сказав найстарший. 

— А приплив буде дуже високий? — запитав Ендрю. 

— Хіба що для тебе, — кинув йому юний Том. 

— Ні, Томмі, для всіх. 

— Коли приплив високий, то риба сидить між каменями, — сказав Девід. — Боїться хвиль так само, як ми. Мабуть, у неї теж буває морська хвороба. Тату, в риби буває морська хвороба? 

— Авжеж, — відповів Томас Гадсон. — Іноді в штормову погоду групери навіть дохнуть від морської хвороби по трюмах на риболовецьких суднах. 

— А що я тобі казав? — звернувся Девід до старшого брата. 

— Їх нудить, і вони дохнуть, — відповів Том. — Але хтозна, чи це від морської хвороби. 

— Я думаю, в них буває морська хвороба, — сказав Томас Гадсон. — Але не знаю, як вони почуваються, коли плавають вільно. 

— Тату, але між рифів риба теж вільно не плаває, — мовив Девід. — У неї там просто є нори та схованки. І вона сидить у них, тому що боїться більшої риби, а захитує там незгірше, ніж на судні. 

— Не аж так сильно, — заперечив юний Том. 

— Може, і не так, — розважливо відповів Девід. 

— А я думаю, так, — сказав Ендрю й прошепотів батькові: — Хай вони ще посперечаються — тоді не доведеться нікуди йти. 

— А ти не хочеш? 

— Я дуже хочу, але боюся. 

— Чого боїшся? 

— Плавати під водою. Я видихаю і дуже боюся. Томмі чудово плаває, але також боїться. З нас лише Девід не боїться плавати під водою. 

— Я теж нерідко боюся, — сказав йому Томас Гадсон. 

— Правда? 

— Я думаю, всі бояться. 

— Девід не боїться плавати. Ніде. Але зате він боїться коней, бо вони його часто скидали. 

— Слухай, ти, пуголовку! — Девід усе почув. — Знаєш, чого вони мене скидали? 

— Не знаю. Це було так часто, що я вже й позабував. 

— То я тобі нагадаю. Я ж розумію, чому так виходило. Торік я їздив на Гнідкові, а він так роздимав черево, як під ним затягали попругу, що сідло потім падало разом зі мною. 

— А в мене такої біди не було, — відрізав Ендрю. 

— Ах ти ж, чортяка, — мовив Девід. — Ти йому, мабуть, сподобався, як і всім. Чи йому розказали, що ти за один. 

— Я читав йому вголос про себе з газет, — відповів Ендрю. 

— І він, присягаюся, йшов з копита учвал, — сказав Томас Гадсон. — Девідове лихо в тім, що він спершу сів на того підтоптаного коня. У нас його вилікували, та бігати йому ніде. Коням по такій місцевості бігати тяжко. 

— Тату, я не кажу, що міг би на ньому їздити, — мовив Ендрю. 

— І не намагайся, — відповів Девід. — Хоча хто тебе знає, може, ти й міг би. Міг би, так. Але, правду кажучи, Енді, не бачив ти, як він ходив, доки я не почав боятися… отого, знаєш, ріжка на сідлі… коротше, почав боятися, а чого — біс із ним. 

— Тату, то ми підемо на риболовлю? — запитав Ендрю. 

— Якщо приплив не буде дуже високий. 

— А хто вирішуватиме, чи він не дуже високий? 

— Я вирішуватиму. 

— Добре, — відповів Енді. — Як на мене, то він дуже сильний. Тату, а Гнідок іще в тебе на ранчо? 

— Мабуть, — сказав Томас Гадсон. — Я здав ранчо в оренду. 

— Як так? 

— Отак. У грудні. 

— Але нам туди буде можна? — швидко запитав Девід. 

— Авжеж. Там є ще велика хижа на березі річки. 

— Для мене ранчо — найкраще місце на світі, — заявив Енді. — І ще тут. 

— Я думав, для тебе найкраще місце на світі — це Рочестер18, — піддражнив його Девід. У Рочестері Енді залишали в няньчиному домі на канікули, доки брати від’їздили на Захід. 

— І Рочестер теж. Мені там подобалося. 

— А пам’ятаєш, Дейве, як ми повернулися восени, коли вполювали трьох грізлі, і ти хотів розповісти йому про це, а він що сказав? — пригадав Томас Гадсон. 

— Ні, тату. Такого давнього я вже не пам’ятаю. 

— То було в челядній, де ви, хлоп’ята, вечеряли. Ти почав розповідати про полювання, і Анна сказала: «Ох, Девіде, це так цікаво! А що ви потім зробили?» А цей старий буркотун — йому тоді було років п’ять чи шість — відповів: «Девіде, може, воно й цікаво тим, кого такі речі цікавлять. Але в нас у Рочестері грізлі не водяться». 

— Чуєш, вершнику? — звернувся до брата Девід. — Оце такий ти був. 

— Тату, знаєш що? — озвався Ендрю. — А розкажи йому, як він нічого не хотів читати, крім коміксів, і коли ми їздили в Еверґлейдз19, він знай читав комікси, ні на що не хотів дивитися після тієї школи, куди він ходив у Нью-Йорку, й зробився великим модником. 

— Я пам’ятаю, — відповів Девід. — Тато може не переказувати. 

— У тебе це швидко минулося, — сказав Томас Гадсон. 

— На щастя, так. Я не хотів би залишитися таким. 

— Розкажи їм, як я був маленький, — юний Том перевернувся і схопив Девіда за гомілку. — Я ніколи в житті не буду таким хорошим, як у тих дитячих історіях. 

— Я пам’ятаю тебе маленького, — відповів Томас Гадсон. — Ти був дуже дивний хлопчик. 

— Дивний, бо жив у дивних місцях, — мовив Ендрю. — Я теж був би дивний після Парижа, Іспанії й Австрії. 

— Він просто дивний, вершнику, ясно? — мовив Девід. — Без ніякого екзотичного тла. 

— А що таке екзотичне тло? 

— Те, чого в тебе немає. 

— Немає — то буде. 

— Замовкніть і дайте татові розказати, — гримнув юний Том. — Тату, розкажи, як ми жили разом в Парижі. 

— Тоді ти не був такий дивний, — сказав Томас Гадсон. — Немовля з тебе було тямовите. У тій квартирі над тартаком ми з мамою клали тебе в колиску з кошика для білизни, а наш котисько, Пан Пушок, скручувався клубочком у тебе в ногах і нікого не підпускав. Ти називав себе «Ґін-Ґін», і ми тебе кликали «Ґін-Ґін Жахливий». 

— Де я взяв таке ім’я? 

— Мабуть, з автобуса чи трамвая. Коли водій дзвонив у дзвоник. 

— А французькою я розмовляв? 

— Тоді поганенько. 

— А розкажи про ті часи, коли я вже навчився французької. 

— Згодом я катав тебе у візку — то був дешевий, дуже легкий складаний візок — нашою вулицею до «Клозері де Ліла»20. Там ми з тобою снідали, і я читав газету, а ти роздивлявся кожного, хто проходив і проїздив бульваром. Після сніданку… 

— А що ми їли? 

— Бріош і café au lait21. 

— І я теж? 

— Ти пив молоко з краплинкою кави. 

— Ага, пам’ятаю. А потім куди ми йшли? 

— Я віз тебе вулицею від «Клозері де Ліла» попри фонтан із бронзовими кіньми, рибиною та русалками, і довгими каштановими алеями, де бавилися французькі дітиська, а їхні няньки сиділи на лавках уздовж висипаних гравієм доріжок… 

— А ліворуч — Ельзаська школа, — сказав юний Том. 

— А праворуч — житлові будинки… 

— Житлові будинки та приміщення зі скляними дахами. Там були художні майстерні. І так вони йшли вздовж усієї вулиці, а вона повертала ліворуч, уся така triste22, бо ті будинки стояли в тіні і їхні мури були завжди темні, — додав юний Том. 

— А це восени, навесні чи взимку? — спитав Томас Гадсон. 

— Пізньої осені. 

— У тебе змерзало личко, щоки та ніс червоніли, і ми заходили в Люксембурзький сад через залізні ворота у верхньому кінці, спускалися до озера й обходили його, а потім звертали праворуч до фонтана Медічі та статуй, виходили з воріт навпроти Одеона й провулками спускалися до бульвару Сен-Мішель… 

— До Буль-Мішу… 

— І Буль-Мішем попри Клюні… 

— Праворуч… 

— ...темний і дуже похмурий. А тоді переходили бульвар Сен-Жермен… 

— Найцікавіша вулиця. Стільки машин, як ніде. Аж не віриться, що тоді вона здавалася такою цікавою та небезпечною. А на вулиці Ренн, поміж «Двома маґо» та «Ліппом», було спокійно. Чому так, тату? 

— Не знаю, котусю. 

— Хай уже щось відбувається. Бо тільки вулиці називаєте, — втрутився Ендрю. — Мені набридло слухати назви вулиць у місті, де я ніколи не був. 

— Тату, що там у нас відбувалося? — запитав юний Том. — А про вулиці поговоримо наодинці. 

— Та нічого такого не відбувалося, — відповів Томас Гадсон. — Ми собі ходили на площу Сен-Мішель, сідали там на терасі в кав’ярні: папá робив ескізи і брав собі café creme23, а тобі пиво. 

— І мені подобалося? 

— Так, пиво ти любив. А за обідом — воду, присмачену червоним винцем. 

— Я пам’ятаю. L’eau rougie.24 

— Exactement,25 — відповів Томас Гадсон. — Ти був великим шанувальником l’eau rougie, проте вряди-годи вживав і bock26. 

— Я пам’ятаю, як в Австрії ми ходили на санні змагання. І нашого собаку Шнауца пам’ятаю, і сніг. 

— А Різдво пам’ятаєш? 

— Ні. Тільки тебе, і сніг, і Шнауца, і свою няню. Вона була дуже гарна. І мама їздила на лижах, і теж була дуже гарна. Ще пам’ятаю, як ви з нею разом їхали на лижах у саду. Уже не пригадую, де це було. Але я добре пам’ятаю Люксембурзький сад. Човни по обіді на озері біля великого фонтана. І дерева. Доріжки, посипані гравієм, і, коли ми йшли до палацу, чоловіки ліворуч грали у скраклі, а на палаці високо був годинник. Листя восени обсипалося й лежало на гравії, а дерева стояли голі. Найбільше я люблю пригадувати осінь. 

— Чому? — запитав Девід. 

— По-різному. Восени все так пахло, і карнавали були, і гравій згори підсихав, а знизу лишався мокрий, і вітер гойдав на озері човни й зривав листя з дерев. А ще пам’ятаю голубів: як вони, теплі, лежали в мене під ковдрою. Ти стріляв їх, коли сутеніло, а я тримав і гладив — вони мали таке ніжне пір’я, — і ніс додому, гріючи руки об їхні тільця, доки вони теж хололи. 

— Тату, а де ти стріляв голубів? — поцікавився Девід. 

— Переважно біля фонтана Медічі, перед тим як зачиняли Люксембурзький сад. Довкола нього високий залізний паркан, і як темніло, то ворота замикали — час було йти додому. Вартові ходили, попереджали людей і замикали ворота. І коли вартові не бачили, я стріляв з рогачки голубів, що товклися біля фонтана. У Франції роблять чудові рогачки. 

— А чому ти сам не робив? Адже ви були бідні, — запитав Ендрю. 

— Я й сам робив. Перша була з рогатої гіллячки молодого деревця, яку я зрізав у лісі Рамбує, де ми гуляли з Томовою мамою. Я її обстругав, у крамниці канцтоварів ми купили для неї гумки, а мішечок виготовили зі старої шкіряної рукавички Томової мами. 

— А чим ти стріляв? 

— Рінню. 

— А близько треба було підходити? 

— Якомога ближче — щоб одразу взяти їх і покласти під ковдру. 

— А я пам’ятаю, як один ожив, — сказав юний Том. — Я тримав його обережно і не казав аж до дому, бо хотів залишити його собі. То був дуже великий голуб, майже бузковий, у нього була довга шия і витончена голівка, а на крилах — білі пера. Ти дозволив йому пожити на кухні, поки ми купимо клітку. Прив’язав його за лапку, але вночі його загриз кіт і приволік мені в ліжко. Такий був гордий — притяг мені здобич, наче він тигр, який вполював тубільця. Я тоді вже спав не в кошику для білизни, а на квадратному ліжку. Кошика я не пам’ятаю. Ви з мамою пішли в кав’ярню, а ми залишилися вдвох із котом. Я пам’ятаю, що вікна були відчинені, над тартаком стояв великий місяць, була зима й пахло тирсою. Пам’ятаю, як кіт переходив кімнату, задерши голову, щоб голуб не дуже волочився по підлозі, і як ураз він застрибнув до мене в ліжко з голубом у пащі. Мені було так гірко, що він загриз мого голуба, але кіт був мені другом, і він застрибнув такий щасливий і гордий, що я теж відчув гордість і щастя. Пам’ятаю, як кіт бавився голубом, а потім почав місити лапами в мене на грудях, і знову бавився голубом. А потім ми всі заснули — я, кіт і голуб. Я поклав руку на голуба, і він поклав лапу на голуба, і вночі я прокинувся — а він його їсть і муркоче, як тигр. 

— Це вже краще, ніж назви вулиць, — відповів Ендрю. — Томмі, а ти злякався, як він його їв? 

— Ні. Цей кіт був мені тоді найліпшим другом. Тобто найближчим другом. Він, мабуть, і сам хотів би, щоб я поїв голуба з ним. 

— Дарма не спробував, — мовив Ендрю. — А розкажи мені ще про рогачки. 

— Другу рогачку мама подарувала тобі на Різдво, — сказав юний Том. — Побачила її в зброярні: хотіла купити тобі рушницю, але, як завжди, не стало грошей. Вона щодня дивилася на рушниці у вітрині тієї зброярні, коли йшла по городину. А якось побачила там рогачку й купила, бо злякалася, що купить хтось інший, і заховала до Різдва. Навіть мусила підробити рахунок, щоб ти не дізнався. Вона багато разів мені про це розказувала. Я пам’ятаю, як ти дістав у подарунок на Різдво нову рогачку, а мені віддав стару. Але мені тоді важко було її натягати. 

— Тату, а ми колись були бідні? — запитав Ендрю. 

— Ні. Коли ви народилися, я вже бідним не був. Ми часто сиділи без грошей, але ніколи не були бідні, як із Томом та його мамою. 

— А розкажи нам іще про Париж, — мовив Девід. — Що ви ще там робили з Томмі? 

— Що ми робили, котусю? 

— Восени? Купували печені каштани у вуличного торговця. Об них я теж руки грів. І ще ходили до цирку, дивилися крокодилів Капітана Валя. 

— Ти й це пам’ятаєш? 

— Так, дуже добре пам’ятаю. Капітан Валь боровся з крокодилом (він вимовляв «крукодил», так, ніби то «крук»), а гарна дівчина штрикала їх тризубцем. Але найбільші крокодили навіть не рухалися. Цирк був ошатний — круглий, червоний з золотими малюнками, і там пахло кіньми. А ще ти ходив за лаштунки випивати з містером Кросбі, дресирувальником левів та його дружиною. 

— Ти пам’ятаєш містера Кросбі? 

— Він ніколи не носив ні капелюха, ні пальта, хай би як було холодно, а його донька розпускала коси, як на ілюстраціях до «Аліси в Країні Див». Містер Кросбі усе був дуже, дуже нервовий. 

— А кого ти ще пам’ятаєш? 

— Містера Джойса. 

— Який він був? 

— Високий, худий, із вусами та прямим простриженим кущиком посередині підборіддя. Він носив товстелезні окуляри й дуже високо тримав голову. Пам’ятаю, як одного разу він мовчки проминув нас на вулиці. Тоді ти привітався, він став, оглянув нас із-за своїх окулярів, наче з акваріума, і каже: «А, Гадсоне! Я вас шукаю!» — і ми всі втрьох пішли в кав’ярню. Надворі було холодно, але ми сіли в куточку, біля цього… як воно називається? 

— Brazier. 

— Я думав, що це така жіноча білизна, — озвався Ендрю. 

— Ні, це бляшане барильце з дірками, в якому палять вугілля, щоб зігрітися назовні, як-от на терасі в кав’ярні. Сядеш біля такого барильця і грієшся. Або на перегонах, де всі підходять до них і теж гріються, — пояснив юний Том. — У тій кав’ярні, куди ми ходили з татом і містером Джойсом, вони стояли по цілій терасі, і навіть у найхолоднішу погоду було тепло й затишно. 

— Я так розумію, ти мало не все життя провів по кнайпах, кав’ярнях і всіляких інших тирлах, — припустив Енді. 

— Ну, майже, — відповів Том. — Правда, тату? 

— І міцно спав у машині, доки тато забігав хильнути швиденько, — додав Девід. — Ох, як мене дратує це слово — «швиденько». Так кажуть про всі найповільніші речі на світі. 

— І що розповідав містер Джойс? — запитав Роджер у юного Тома. 

— Ой, містере Девіс, я тих часів не пам’ятаю як слід. Здається, про італійських письменників і про містера Форда. Містер Джойс терпіти його не міг. І містер Паунд теж його дратував. Якось він каже татові: «Гадсоне, Езра сказився!» Я пам’ятаю, бо ще подумав, що «сказився» — це як собака, і пам’ятаю, як роздивлявся обличчя містера Джойса, червоне з гладесенькою шкірою після холоду, а одна лінза в його окулярах була товстіша за другу, і думав про містера Паунда — рудого, з гострою борідкою і теплим поглядом, і як у нього в кутиках рота збивається біла піна. Я думав, як це лячно, що містер Паунд сказився, і надіявся, що ми його не зустрінемо. А потім містер Джойс сказав: «Форд — той давно вже сказився», — і я уявив собі містера Форда з його широким, блідим, кумедним обличчям, і вицвілими очима, і привідкритим ротом, і як ця жахлива піна котиться йому з підборіддя теж… 

— Не розказуй такого, — озвався Енді. — А то ще насниться. 

— Розказуй, — заперечив Девід. — Це як із вовкулаками. Мама заховала книжку про вовкулак, бо Ендрю почали снитися кошмари. 

— А містер Паунд когось покусав? — спитав Ендрю. 

— Ні, вершнику, — відповів Девід. — Це просто так кажуть. Це означає, що він здурів. Але води не боїться. А чого містер Джойс вважав, що вони показилися? 

— Не знаю, — відповів юний Том. — Я був тоді вже не такий малий, як коли ми стріляли голубів у парках, але ще занадто малий, щоб усе запам’ятати. А ця картина, як у містера Паунда й містера Форда з рота котиться потворна слина і вони вже ладні тебе покусати, витіснила мені з голови все решту. Містере Девіс, а ви знали містера Джойса? 

— Так. Ми гарно дружили втрьох — твій тато, він і я. 

— Але містер Джойс був набагато старший за тата. 

— Усі тоді були старші за тата. 

— Тільки не я, — гордо сказав юний Том. — Напевно, я був наймолодший серед друзів містера Джойса. 

— Він, мабуть, за тобою дуже скучив, — шпигонув найменший брат. 

— Шкода, що ви з ним не познайомилися, — відповів йому Девід. — А от якби ти не стирчав постійно в Рочестері, можливо, йому й випала б така честь. 

— Містер Джойс — видатний чоловік, — сказав юний Том. — Нащо йому два таких пуголовки, як ви? 

— Це ти так думаєш, — мовив Ендрю. — А містер Джойс міг би дружити з Девідом. Він же теж пише — для шкільної газети. 

— Тату, розкажи нам іще про часи, коли ви з Томмі і його мамою були бідні. Ви тоді були дуже бідні? 

— Вони були нівроку бідні, — відповів Роджер. — Я пам’ятаю: зранку ваш тато готував Томові пляшечки з молоком, а тоді йшов на ринок. Вишукував там найкращу і найдешевшу городину. Коли я виходив снідати, він уже повертався з ринку. 

— Я був найкращим знавцем poireaux у шостому арондисмані, — повідомив Томас Гадсон хлопцям. 

— А що таке poireaux? 

— Цибуля-порей. 

— Вона зелена і довга-довга, — сказав юний Том. — Але не блискуча, а тьмяна. Листки зелені, а кінці білі. Її варять, солять, перчать і їдять холодною з оливковою олією та винним оцтом. Їдять цілу — з вершком і з усім. Дуже смачно. Напевно, я її найбільше в світі з’їв. 

— А що таке той шостий як-його-там? — запитав Ендрю. 

— Не перебивай, — звелів йому Девід. 

— Я ж не знаю французької. Треба спитати. 

— Париж поділений на двадцять арондисманів, або округів. Ми мешкали в шостому. 

— Тату, а розкажи нам щось інше, без арондисманів, — попросив Ендрю. 

— Неймовірна жага до знань. Одразу видно спортсмена, — завважив Девід. 

— Я хочу знати, — відповів Ендрю. — Але для цих арондисманів я ще замалий. Ти мені постійно торочиш про різні речі, що я для них замалий. І тут я замалий, бачиш. Не поміщається в голові. 

— А знаєш, який середній відсоток відбивання у Тая Кобба27? — запитав Девід. 

— Тридцять шість і сім. 

— Це тобі в голові поміщається? 

— Відчепися. Ти любиш арондисмани, а інші люблять бейсбол. 

— У нас, у Рочестері, здається, арондисманів нема. 

— Перестань. Я лише подумав, що тато і містер Девіс знають багато цікавого без цих клятих… чорт, я навіть не можу вимовити, як вони називаються. 

— У нашій присутності лаятися заборонено, — нагадав Томас Гадсон. 

— Вибач, тату, — відповів найменший син. — Але я забуваю, бо я ще збіса малий. Ой, знову вибач. Тобто я ще малий. 

Ендрю образився і набурмосився. Старший брат усе-таки вмів йому добряче дозолити. 

— Скоро вже виростеш, — пообіцяв йому Томас Гадсон. — Я знаю, тяжко не лаятися, коли дуже хвилюєшся. Тільки не треба робити цього при дорослих. Коли ви самі — тоді кажіть, що захочете. 

— Тату, будь ласка. Я ж сказав уже — вибач. 

— Так, — відповів Томас Гадсон. — Я тебе не сварю, а пояснюю. Я вас усіх так рідко бачу, що багато чого доводиться пояснювати. 

— Не так і багато, тату, — завважив Девід. 

— Мабуть, — відповів Томас Гадсон. — Не так і багато. 

— При мамі Ендрю ніколи не лається, — мовив Девід. 

— Девіде, попустися! Правильно, тату? 

— Хлопці, якщо вам треба навчитися лайки, — сказав юний Том, — то почитайте містера Джойса. 

— Я й сам нівроку вмію лаятися, — відповів Девід. — Поки що обійдуся. 

— Мій друг містер Джойс знає такі слова, яких я навіть не чув. Мабуть, ніхто не вміє так лаятися, як він. Жодною мовою. 

— А потім він і придумав цілу нову мову, — озвався Роджер, лежачи на спині. Очі в нього були заплющені. 

— Я цієї нової мови не розумію, — сказав юний Том. — Напевно, теж іще замалий. Але ви почитайте «Улісса», тоді поговоримо. 

— Це не дитяча книжка, — заперечив Томас Гадсон. — Зовсім не дитяча. Ви там нічого не второпаєте, навіть не намагайтеся. Зачекайте, поки підростете. 

— А я вже прочитав, — сказав юний Том. — Спочатку — ти правильно кажеш, тату, — нічого там не второпав. Але я перечитав іще раз і зрозумів цілий розділ. Навіть можу його пояснити. Я дуже пишаюся, що був другом містера Джойса. 

— Тату, він справді був другом містера Джойса? — запитав Ендрю. 

— Містер Джойс про нього завжди питав. 

— Хай тобі грець. Авжеж, я був другом містера Джойса. І він був одним із найкращих друзів у мене. 

— Але книжку поки що нікому не пояснюй, — перестеріг Томас Гадсон. — Зачекай трохи. До речі, про який це розділ ти казав? 

— Про останній. Де жінка говорить сама до себе. 

— Монолог, — сказав Девід. 

— А ти вже читав? 

— Так, — відповів Девід. — Томмі мені прочитав. 

— І пояснив? 

— Як подужав. Ми там обидва ще не до всього доросли. 

— А книжку де ти взяв? 

— Удома. І приніс її до школи. 

— Що?! 

— Я читав хлопцям уривки й розказував, що містер Джойс — мій друг і скільки ми всього робили разом. 

— І що на це хлопці? 

— Деякі святохи сказали, що це непристойна книжка. 

— А вчителі не довідалися? 

— Довідалися. Тату, хіба ти не знаєш? А, ні, не знаєш — ти ж тоді був в Абіссинії. Директор хотів мене вигнати, але я пояснив, що містер Джойс — видатний письменник і мій особистий друг, і тоді він забрав книжку й сказав, що надішле мамі, а з мене взяв обіцянку нічого хлопцям без дозволу не читати і не тлумачити незрозумілих місць у класиків. Він був подумав, що я розбещений, коли хотів мене вигнати. Але я не розбещений, тату. Не більше за решту. 

— А книжку мамі він надіслав? 

— Ага. Хотів конфіскувати, але я сказав, що це перше видання, і містер Джойс подарував його тобі з автографом, і книжка не моя, тому він не має права її забирати. Здається, він засмутився, що не зміг її конфіскувати. 

— Тату, а коли мені можна буде читати цю книжку? — запитав Ендрю. 

— Ще не скоро. 

— А як же Томмі читав? 

— Томмі — друг містера Джойса. 

— А що я тобі казав? — утрутився юний Том. — Тату, а Бальзака ми не знали? 

— Ні. Він жив в іншу добу. 

— А Ґотьє? Я знайшов у них дві бомбезні книжки: «Пустотливі оповідки» і «Мадемуазель Мопен». Цю другу я ще не до кінця розумію, але читаю потроху, і мені дуже подобається. Але якщо вони не були нашими друзями, то їх не треба читати хлопцям, бо тоді мене точно виженуть. 

— Томмі, а це хороші книжки? — спитав Девід. 

— Не те слово. Ти сам оціниш. 

— А запитай директора — може, він дозволить читати їх однокласникам, — мовив Роджер. — Краще це, ніж те, що вони самі напорпають. 

— Ні, містере Девіс, не варто. Бо він остаточно вирішить, що я розбещений. І хлопцям не буде цікаво, якщо ці письменники мені не друзі. Я сам не все розумію в «Мадемуазель Мопен» і пояснити як слід не зможу. А якщо автор не мій друг, як-от містер Джойс, то й пояснення мої не матимуть такої ваги. 

— Хотів би я почути ці твої пояснення, — мовив Роджер. 

— Та ну його, містере Девіс. Вони примітивні. Вам буде нудно. Ви ж самі там усе чудово розумієте, еге ж? 

— Більш-менш. 

— Шкода, що ми не були знайомі з Ґотьє та Бальзаком так, як із містером Джойсом. 

— Мені й самому шкода, — сказав Томас Гадсон. 

— Але ми знали багатьох талановитих письменників, правда? 

— О, так, — відповів Томас Гадсон. Лежати на теплому пляжі було приємно; після роботи він відчував млість і щастя від синівських балачок. 

— Ходімо поплаваємо — і їсти, — мовив Роджер. — Уже припікає. 

Томас Гадсон дивився на них з берега. Всі четверо неквапливо пливли в зеленавій воді, відкидаючи тіні на біле піщане дно. Їхні тіла прямували вперед, їхні тіні лягали на пісок, скошені невеликим заломленням сонячних променів, їхні засмаглі руки злітали, врізáлися у воду й штовхали її, ноги батожили водну поверхню ритмічно, а голови поверталися, рівно та щедро захоплюючи ротами повітря. Томас Гадсон стояв і дивився, як вони пливуть за вітром, сповнений любові до них усіх. Треба намалювати їх отак, у воді, подумалося йому, — хоча це буде непросто. Але він спробує. Неодмінно спробує цього літа. 

Йому самому плавати було лінь. Проте він усе-таки розумів, що варто, й нарешті пішов, відчуваючи свіжість охолодженої бризом води на своїх розпечених сонцем ногах аж до паху; а потім, пірнувши за течією, поплив назустріч своїм. Тепер, коли їхні голови були на одному рівні, все виглядало зовсім інакше, надто що ті пливли проти вітру, а Ендрю й Девіда затягало під воду, аж вони мусили дедалі дужче метляти руками й ногами. Більше вони не скидалися на зграбних морських створінь. Туди всі пливли так легко й красиво, але тепер двоє менших синів утомилися в битві з морем і вітром. То ще не була справжня втома, та океан уже не нагадував рідну стихію. Дві відмінні картини, і друга здавалася навіть кращою. 

— Ось чому я більше люблю рибалити під водою, — мовив Девід. — Можна не перейматися диханням. 

— То йди по обіді на риболовлю з татом і Томмі, — відповів Ендрю. — А я залишуся на березі з містером Девісом. 

— Містере Девіс, а ви не підете з нами? 

— Я, напевно, залишуся. 

— Якщо через мене, то не лишайтеся, — мовив Ендрю. — Я собі справ багато знайду. Я тільки подумав, що ви самі залишитеся. 

— Залишуся, — відповів Роджер. — Ляжу собі, почитаю. 

— Містере Девіс, вважайте, не зачаровуйтеся ним. 

— Мені й самому хочеться лишитися, — мовив Роджер. 

Отже, всі вони повернулися на веранду й перевдягли мокрі плавки. Джозеф приніс велику миску конч-салату28, і хлопці їли його, а юний Том ще й попивав із пляшки пиво. Томас Гадсон сидів у кріслі в кутку, а Роджер стояв із шейкером у руках. 

— Після обіду завжди на сон хилить, — мовив він. 

— Без вас то буде не те, — сказав юний Том. — Тоді і я не піду. 

— Лишайся, Томе, — відповів Ендрю. — А тато з Девідом хай ідуть. 

— Я тобі за кетчера не буду, — попередив юний Том. 

— А я й не прошу. Тут є один малий негр — він зі мною пограє. 

— А ти що, в пітчери надумався? — запитав Томмі. — Ти все одно ніколи не доростеш. 

— Я виросту великий, як Дік Рудольф та Дікі Керр29. 

— А це ще хто такі? — відрубав юний Том. 

— Назвіть мені якогось жокея, — прошепотів Девід Роджерові. 

— Ерл Сенді. 

— Ти виростеш великий, як Ерл Сенді, — сказав Девід. 

— Ідіть на свою риболовлю, — відповів Ендрю. — Я буду другом містера Девіса, як Томмі був другом містера Джойса. Можна, містере Девіс? Тоді я теж казатиму в школі: «Те літо ми з містером Девісом провели на тропічному острові — писали свої сороміцькі оповідання, доки мій тато малював картини з голими жінками — ви їх усі бачили». Ти ж малюєш голих жінок, правда, тату? 

— Іноді. Але вони всі чорні. 

— Ох, — зітхнув Ендрю. — Немає значення. Хай Том носиться зі своїм містером Джойсом. 

— Ти на них і глянути посоромишся, — мовив Девід. 

— Спочатку. А потім звикну. 

— Гола жінка з татової картини — це ніщо проти того розділу з книжки містера Джойса, — сказав юний Том. — Просто ти ще малий, тому тобі й здається, ніби голе тіло — це щось таке незвичайне. 

— Нехай. Я все одно читатиму містера Девіса з татовими ілюстраціями. У нас у школі казали, що містер Девіс пише страшенно сороміцькі оповідання. 

— Я теж читатиму містера Девіса. Ми з ним дуже-дуже давні друзі. 

— І з містером Пікассо, містером Браком30, містером Массоном31, містером Міро та містером Паскіном32, — сказав Томас Гадсон. — Ти всіх їх знаєш. 

— І з містером Волдо Персом33, — додав юний Том. — Бачиш, Енді? Куди тобі до мене. Ти запізно стартонув. Сидів собі в Рочестері, і навіть ще не народився, а ми вже з татом цілий світ об’їздили. Я знайомий ледь не з усіма сучасними видатними художниками. Багато з них були моїми друзями. 

— Треба ж колись починати, — відповів Ендрю. — І я почну з містера Девіса. Містере Девіс, ви можете не писати сороміцьких оповідань. Я сам усе повигадую, так, як Томмі. Ви мені лише розкажіть якісь бомбезні випадки з життя, а я хвалитимуся, що був там із вами. 

— Нічого я не вигадую, — розсердився юний Том. — Просто іноді тато і містер Девіс допомагають мені освіжити спогади. Але я був свідком і учасником цілої епохи в малярстві й літературі і, якби захотів, то міг би хоч сьогодні написати мемуари. 

— Томмі, ти з глузду з’їхав, — мовив Ендрю. — Думай, що верзеш. 

— Містере Девіс, не розказуйте йому нічого, — звелів юний Том. — Хай дає собі раду, як ми давали. 

— Не лізь у наші з містером Девісом справи, — відповів Ендрю. 

— Тату, розкажи мені ще щось про моїх друзів, — попросив юний Том. — Я в курсі, що ми були з ними знайомі й ходили по кав’ярнях, але хотів би знати точніше. Так, як про містера Джойса. 

— Ти пам’ятаєш містера Паскіна? 

— Ні. Не дуже. А який він був? 

— І це називається друг? Навіть не пам’ятаєш його, — втрутився Енді. — Хіба я міг би за кілька років забути містера Девіса? 

— Стули пельку, — огризнувся юний Том. — Тату, будь ласка, розкажи про нього. 

— Деякі малюнки містера Паскіна можуть послужити ілюстраціями до того розділу з «Улісса», який тобі сподобався. 

— Серйозно? Нічого собі! 

— Коли ми сиділи з ним у кав’ярні, він іноді малював тебе на серветках. Він був невисокий, примхливий і дуже дивний. На голові носив переважно той самий габік. Він був чудовим художником. Поводився завжди так, наче щойно дізнався якусь неймовірно цікаву таємницю. Іноді вона його тішила, а іноді дуже смутила. Але завжди було видно, що він знає якусь цікаву таємницю. 

— Яку таємницю? 

— Сп’яніння, наркотиків, і того, що знав містер Джойс в останньому розділі, і того, як малювати чудові картини. Ніхто не вмів малювати краще за нього — і в цьому теж полягала його таємниця, а йому було начебто байдуже. Але це тільки так здавалося — насправді він ставився до себе серйозно. 

— Він був зіпсутий? 

— Так. Він був дуже зіпсутий, і в цьому теж полягала його таємниця. Він обожнював бути зіпсутим, і сумління його не гризло. 

— А ми були з ним добрими друзями? 

— Дуже добрими. Він називав тебе Страшиськом. 

— Ги, — зрадів юний Том. — Страшиськом. 

— Тату, а в нас є його картини? — запитав Девід. 

— Є кілька. 

— А портрети Томмі? 

— Ні. Він малював портрети Томмі переважно на серветках або в кав’ярні на мармурових стільницях. І називав його Жахливим Пивним Страшиськом з Лівого Берега. 

— Занотуй це прізвисько, Томмі, щоб не забув, — мовив Девід. 

— Тату, а містер Паскін був розбещений? — запитав юний Том. 

— Мабуть. 

— А ти не знаєш? 

— Мені здається, що був. Певно, у цьому теж полягала його таємниця. 

— А містер Джойс був розбещений? 

— Ні. 

— І ти не розбещений? 

— Ні, — відповів Томас Гадсон. — Мабуть, ні. 

— Містере Девіс, а ви розбещений? — запитав Томмі. 

— Мабуть, ні. 

— Добре, — сказав юний Том. — Я вже пояснив директорові, що ні тато, ні містер Джойс не розбещені, а тепер, якщо доведеться, можу те саме сказати про містера Девіса. Бо він був страшенно певен, що я розбещений. Але мені все одно. У нас у школі є один розбещений хлопець, тому я знаю, що таке одразу помітно. А як звали містера Паскіна? 

— Жюль. 

— Як це пишеться? — запитав Девід. Томас Гадсон повторив йому по буквах. 

— А що потім стало з містером Паскіном? — запитав юний Том. 

— Він повісився, — відповів Томас Гадсон. 

— Ого, — сказав Ендрю. 

— Бідолашний містер Паскін, — побожно мовив юний Том. — Сьогодні я помолюся за нього. 

— А я помолюся за містера Девіса, — мовив Ендрю. 

— Роби це частіше, — відповів Роджер. 

VI 

Увечері, коли діти вклалися спати, Томас Гадсон та Роджер Девіс іще розмовляли в більшій кімнаті. Приплив для підводної риболовлі був зависокий, а після вечері хлопці разом із Джозефом подалися на луціанів. 

Вони повернулися втомлені та задоволені, побажали всім доброї ночі й лягли — батькові й Роджеру чути було, як діти зо хвильку поговорили, а потім заснули. 

Ендрю боявся темряви; старші брати це знали, але ніколи з нього не збиткувалися. 

— Як ти гадаєш, чому він боїться темряви? — запитав Роджер. 

— Уявлення не маю, — відповів Томас Гадсон. — А ти не боявся? 

— Здається, ні. 

— А я боявся, — сказав Томас Гадсон. — Про що це свідчить? 

— Кат його зна, — мовив Роджер. — Я боявся померти і що з братом станеться лихо. 

— Я не знав, що в тебе є брат. А де він? 

— Загинув, — відповів Роджер. 

— Вибач. 

— Нічого. Ми тоді були ще малі. 

— Він був старший за тебе? 

— На рік молодший. 

— Що сталося? 

— Ми перевернулися на каное. 

— І скільки тобі було? 

— Дванадцять. 

— Якщо не хочеш, то не розказуй. 

— Не найприємніший спогад, — відповів Роджер. — Ти хіба про це не знав? 

— Ні. 

— Довгий час мені здавалося, що всі на світі про це знають. Тяжко таке осягнути в дитинстві. Вода була дуже холодна — він, мабуть, одразу пішов на дно. Словом, я виплив, а він ні. 

— Бідака Роджер. 

— Та ні. Хоча тоді я був замалий для такого. Я дуже його любив і завжди боявся, що з ним щось станеться. Мені також було холодно, але я не міг нарікати. 

— Де ви тоді жили? 

— В Мéні. Батько намагався не судити, та зрештою так мені цього й не пробачив. Відтоді я постійно шкодував, що сам не втопився. Але хіба це життя… 

— Як звали твого брата? 

— Дейв. 

— Чорт. Тому ти й не пішов сьогодні на риболовлю? 

— Напевно. Але я ще піду. Тільки не знаю, коли наважуся. 

— Ти вже не маленький, щоб так казати. 

— Я тоді пірнав за ним, та не знайшов, — мовив Роджер. — Глибоко було й дуже холодно. 

— Девід Девіс, — вимовив Томас Гадсон. 

— Угу. В нашій родині перший син завжди Роджер, а другий Девід. 

— Родж, але це вже в минулому. 

— Ні, — сказав Роджер. — Таке не минає, і рано чи пізно доводиться визнати це за собою. Мені досі соромно за це, так само як за ту бійку на пірсі. 

— Тут нема чого соромитися. 

— Є. Я вже тобі казав. Не повертаймося до цього. 

— Як хочеш. 

— Я більше не битимуся. Ніколи. Ти ж міг би незгірше за мене битись, але не б’єшся. 

— Не міг би. Крім того, я дав собі слово ні з ким не битися. 

— Я теж не буду. Я буду хорошим і перестану писати мотлох. 

— Оце ти добре придумав, — сказав Томас Гадсон. 

— Як, по-твоєму, я міг би написати щось вартісне? 

— Спробуй. Чому ти покинув живопис? 

— Набридло самому собі очі замилювати. І з літературою те саме. 

— То що ти робитимеш? 

— Десь поїду і напишу хороший чесний роман, як подужаю. 

— Може, залишишся тут? Лишайся і пиши, коли малі поїдуть. У тебе для цього занадто спекотно. 

— Я тобі не заважатиму? 

— Ні, Родж. Мені тут теж самотньо. І знаєш, не можна ж постійно тікати… А, матері його, кажу, як проповідник. 

— Ні-ні, продовжуй. Мені це потрібно. 

— Якщо надумав писати, роби це тут. 

— Гадаєш, на Заході не буде краще? 

— Немає різниці. Ти, головне, не тікай. 

— Ні, — заперечив Роджер. — Різниця є. Повір мені: спершу все добре, а потім стає погано. 

— Я знаю. Але тут зараз добре. Можливо, так буде не завжди, але поки що так. На дозвіллі матимеш товариство — і я також. Ми не пхатимемо носа один до одного, і ти переживеш свої гризоти. 

— А я ще справді здатен написати добрий роман? 

— Поки не спробуєш, не дізнаєшся. Сьогодні ти переповів мені збіса добру книжку — аби лишень захотів її написати. Почни з каное... 

— А чим закінчити? 

— А після каное побачиш. 

— Чорт, — лайнувся Роджер. — Я такий зіпсутий, що, коли напишу про каное, то в ньому обов’язково опиниться молода індіанська красуня, а потім туди застрибне юний Джонс, який поспішатиме вплав з вірною, вже підтоптаною ружбайкою, хапаючись однією рукою за густющі зарості ліан, попередити поселенців, що Сесіль де Мілль уже близько, і молода індіанська красуня скаже йому: «Це ти, о Джонсе! Кохай мене, поки наш вутлий човник плине до водоспаду, який колись назвуть Ніагарським!» 

— Ні, — сказав Томас Гадсон. — Напиши про каное, холодну озерну воду та свого брата… 

— Девіда Девіса, одинадцятирічного хлопчика. 

— ...і про все, що сталося далі, аж до самої кінцівки. 

— Я не люблю кінцівок, — мовив Роджер. 

— Ніхто не любить, — сказав Томас Гадсон. — Але все колись закінчується. 

— Годі, змінімо тему, — наказав Роджер. — Я відчуваю, що мушу подумати про роман. Томмі, а чого малювати добрі картини — це так приємно, а писати добрі книжки — каторга? Добрим художником я ніколи не був, але й те, як умів малювати, мені подобалося. 

— Не знаю, — замислився Томас Гадсон. — Можливо, в живописі традиція і правила ясніші і є на кого послатися та покластися. Навіть якщо відхиляєшся від основоположного живописного закону, він так чи інак залишається на твоєму боці. 

— Або вся річ у тому, що художники — кращі люди, — припустив Роджер. — Можливо, якби я сам був достатньо хорошим, то став би добрим художником. Але я такий несосвітенний сучий потрух, що можу бути хіба що добрим письменником. 

— Дурнішого спрощення я ще не чув. 

— А я завжди все спрощую, — мовив Роджер. — І це одна з причин, чому я такий мудак. 

— Ходімо спати. 

— Я ще трохи посиджу почитаю, — відповів Роджер. 

Спали вони добре: Томас Гадсон не прокинувся, коли Роджер глупої ночі повернувся на веранду. Після сніданку вітер майже вщух і небо стояло безхмарне. Чудовий день для підводної риболовлі. 

— Ви ж підете з нами, містере Девіс? — запитав Енді. 

— Скоріше за все. 

— Добре, — відповів Енді. — Я радий. 

— Енді, як ти почуваєшся? — запитав Томас Гадсон. 

— Боюся, — відповів Енді. — Як завжди. Але якщо містер Девіс піде, то я вже не так боюся. 

— Ніколи нічого не бійся, Енді, — мовив Роджер. — Не варте воно того. Так каже твій тато. 

— Усі так кажуть, — відповів Ендрю. — Але що з того? Девід єдиний, хто має сякі-такі мізки і не боїться. 

— Заткнися, — озвався Девід. — За кого ти себе маєш? 

— Ми з містером Девісом завжди боїмося, — мовив Енді. — Це свідчить про нашу інтелектуальну вищість. 

— Деві, будь обережний, гаразд? — попросив Томас Гадсон. 

— Звісно. 

Ендрю глянув на Роджера й стенув плечима. 

VII 

За рифом, куди вони вийшли на риболовлю, лежали старі уламки розбитого пароплава, й іржаві залізні паровики видніли навіть над повною водою. Вітер був південний; Томас Гадсон заякорився з підвітряного боку неподалік від рифу, а Роджер із хлопцями наготували маски та гарпуни — примітивні та дуже різні, що кожен виготовив їх собі на власний смак. 

Джозеф також підійшов на весловому тузику. Він узяв із собою Ендрю, й удвох вони вирушили до рифу, а решта зістрибнули з борта яхти і попливли. 

— Тату, а ти? — гукнув Девід батькові, який стояв на ходовому містку. У масці з овальними скельцями окулярів, що затуляли очі, ніс та чоло, гумовим обідцем, який впинався в чоло, ніс і щоки, і гумовою шворкою на потилиці середульший хлопець нагадував героя науково-фантастичного коміксу. 

— Я потім підійду. 

— Тільки швидше, поки ми всю рибу не перелякали. 

— Риф великий. Весь не охопите. 

— Я знаю за паровиками дві кльові западини. Ми якось припливли сюди самі, і я їх знайшов. Вони такі свіжі, й там повно риби. Я вирішив їх не чіпати, доки ми приїдемо сюди разом. 

— Я пам’ятаю. Через годину буду. 

— Я тобі прибережу, — відповів Девід і поплив за рештою, тримаючи в правій руці двозубий шестифутовий казуариновий гарпун, до якого залізні вістря були примотані довгим шматком міцної рибальської волосіні. Хлопець плив, зануривши обличчя у воду й розглядаючи дно. Він був підводною істотою, і нині, пливучи, такий засмаглий, мокрою потилицею догори, ще більше нагадував батькові видреня. 

Томас Гадсон дивився, як Девід повільно та мірно пливе, розштовхуючи воду лівою рукою й довгими ногами, і вряди-годи, незбагненно рідко, повертає голову набік, щоб захопити повітря. Роджер і юний Том пливли далеко попереду, зсунувши маски на чола. Ендрю та Джозеф сиділи в човні по інший бік рифу: Ендрю ще не шубовснув у воду. Вітер був легкий, і на воді шумували світлі баранці, а за коричневим рифом було видно темно-синє море. 

Томас Гадсон спустився в камбуз, де Едді чистив картоплю над відром, затиснувши його між колін, і поглядав з ілюмінатора на риф. 

— Хлопцям не тр’а розділятися, — мовив він. — Не тр’а відпливати від тузика. 

— Думаєш, із-за рифу щось вискочить? 

— Повна вода. Як весною. 

— Зате прозора. 

— Там якої тільки погані нема, — заперечив Едді. — І вона припливе, коли внюхає рибу. 

— Вони ще нічого не вполювали. 

— Скоро вполюють. І краще хай закидають одразу в тузик, щоб хвиля не понесла запаху риби чи крові. 

— Я попливу до них. 

— Ні. Крикніть, хай держаться разом, а рибу в тузик закидають. 

Томас Гадсон вийшов на палубу й крикнув Роджерові те, що наказував Едді. Роджер махнув гарпуном на знак розуміння. 

Едді з’явився в камбузі з казаном картоплі в одній руці та ножем у другій. 

— Містере Томе, беріть оту добрячу малу гвинтівку й станьте з навітряного боку, — звелів він. — На серці мені каламутно, що хлопці там сидять у такий високий приплив. Ми ж ледь не у відкритому океані. 

— То хай вертаються. 

— Ні. Може, то нерви мої. Не виспався, знаєте. Я непокоюся, бо люблю їх, як рідних синів, — він поставив казан на плиту. — Ви ось що зробіть: заводьте яхту, ми підійдемо до рифу і там заякоримось. Приплив такий високий, а ще вітер — вона розвернеться. Треба до них підійти. 

Томас Гадсон завів двигуни і вийшов на ходовий місток до стерна. Едді піднімав якір, а батько дивився, як попереду плавають його діти, як Девід виринув на поверхню, піднявши гарпун, на якому билася риба, й почув, як малий гукнув тузик. 

— Носом її до рифу! — крикнув спереду Едді, тримаючи якір. 

Томас Гадсон помалу підійшов майже впритул до рифу, побачив великі бурі поліпи, чорних морських їжаків на піщаному дні й бузкові горгонарії, які гойдалися йому назустріч із кожною хвилею. Едді закинув якір, і Томас Гадсон дав задній хід. Яхту розвернуло, риф зник з очей. Едді туго напнув линву, Томас Гадсон вимкнув двигуни і яхта загойдалася на місці. 

— Будемо глядіти їх, — мовив спереду Едді. — Хвилююся за тих дітисьок, аж не можу. У животі крутить. А в мене й без того травлення погане. 

— Я стоятиму тут і дивитимуся. 

— Я принесу вам гвинтівку, а сам вертаюся до тої чортової картоплі. Хлопці ж люблять наш картопляний салат? 

— Дуже. І Роджер любить. Накриши туди більше яєць та цибулі. 

— Картопля в мене не розвариться. Нате гвинтівку. 

Томас Гадсон сягнув рукою. Гвинтівка у смушевому чохлі, просоченому мастилом, щоб зброя не заіржавіла на морському повітрі, здавалася важкою та безформною. Він витяг її за приклáд, а чохол запхав під поміст. То була «манліхер-шенауер-256» зі старим вісімнадцятидюймовим дулом, уже знятим з продажу. Ложа та підцівник у неї побуріли від мастила й чищення, немов ядро волоського горіха, а дуло, лискуче від багатомісячного тертя в сідельній кобурі, не мало на собі ні сліду іржі. Те місце на ложі, куди притулявся щокою, теж витерлося до блиску, а знявши запобіжник, Томас Гадсон побачив обертовий магазин, повний бокатих набоїв із довгими, тонкими, наче стрижень олівця, дрібноголовими кулями. 

То була надто добра гвинтівка для яхти, але Томас Гадсон дуже її любив. Гвинтівка нагадувала йому про стільки подій і місць, про стількох людей, що він скрізь брав її з собою. Крім того, в ретельно промащеному чохлі солоне повітря їй зовсім не шкодило. 

Зброя, думав він, — на те, щоб із неї стріляли, а не тримали в чохлі; а це хороша гвинтівка — з неї легко стріляти, легко навчати інших стрільби, і зручна на яхті. З нею він почувався впевненіше, ніж із будь-якою іншою, добре поціляв на ближні й середні відстані, і тепер залюбки розчехлив її, зняв запобіжник та послав набій у дуло. 

Яхта майже нерухомо стояла під вітром на хвилях припливу. Томас Гадсон почепив гвинтівку за ремінь на одну з ручок стерна, щоб мати зброю напоготові, і влігся поруч на надувному матраці долілиць, підставивши сонцю спину. Він дивився на Роджера й хлопців, які один за одним зникали під водою — хто надовше, хто на коротше, — вихоплювались на поверхню й знову зникали, іноді виринаючи з рибою на гарпуні. Джозеф веслував поміж ними, знімаючи рибу й кидаючи її в тузик. Томас Гадсон чув його викрики й сміх, і коли Джозеф знімав чи струшував рибину з зубців гарпуна та жбурляв її в тінь на кормі, то бачив яскраву луску — червону чи жовто-червону, або червону з коричневими цятками чи в жовту смужку. 

— Едді, будь ласкавий, принеси мені випити! — гукнув він, перехилившись униз. 

— А чо’ б ви хотіли? — визирнув із кокпіта Едді в старому фетровому капелюсі та білій сорочці. Від яскравого сонця очі в нього налилися кров’ю, і Томас Гадсон помітив, що губи він змастив меркурохромом. 

— Що в тебе з ротом? — запитав він. 

— Звечора в халепу вскочив, ото намастив. Недобре вигляда? 

— Ти схожий на дешеву хвойду. 

— Чорт, — буркнув Едді. — Я потемки наквецяв, навіть не подивився. Так, наосліп. Що вам дати — з кокосовою водою? У мене є. 

— Годиться. 

— «Зеленого Айзека»34? 

— Добре, роби. 

Томас Гадсон лежав на матраці, ховаючи голову в тіні панелі приладів. Едді вийшов на ходовий місток, тримаючи високу склянку з напоєм із джину, лаймового соку, зеленкуватої кокосової води та ангостури для іржаво-рожевого кольору, і поставив її під панель, щоб лід не розтанув, доки господар дивитиметься на море. 

— У хлопців нібито добре все йде, — мовив Едді. — Риби на обід наловили. 

— А що ще буде? 

— Товчена картопля й салат із помідорів. А спершу — той картопляний салат. 

— Звучить непогано. Як він там, готовий? 

— Картопля ще не вистигла, і яйця теж. 

— Едді, ти ж любиш куховарити? 

— Люблю, щоб я здох. Ходити в море та куховарити. А не люблю сварок, бійок і клопотів. 

— Але ти добре давав з ними раду. 

— Просто старався не влазити. Іноді не виходить, але я завжди старався. 

— А вчора ввечері що сталося? 

— Нічо’. 

Едді не хотів розповідати. Він і про своє минуле, в якому не бракувало клопотів, ніколи не розповідав. 

— Гаразд. Є ще що їсти? Хлопців треба годувати. Вони ростуть. 

— Я вдома спік пиріг і сюди прихопив, а в лід поклав два свіжих ананаси. Покраяти їх? 

— Давай. А рибу як приготуєш? 

— Як скажете. Виберемо найліпше з того, що вони виловлять, і приготуємо кожному, хто як захоче. Девід онде якого жовтохвоста добув. І ще одного проґавив. А цей — глядіть, як тріпоче. Тільки де ж то малий так далеко поплив? Ще й з рибою. А Джо, як на лихо, веслує до Енді. 

Томас Гадсон поставив склянку в тінь і підвівся. 

— Господи Ісусе, — промовив Едді. — Тільки не це. 

Над синьою водою, мов коричневе вітрило, розтинаючи океанську поверхню й просуваючись уперед дужими та рвучкими поштовхами хвоста, до ями на краю рифу, де хлопець з маскою на обличчі тримав у високо піднятій руці рибу, мчав трикутний плавець. 

— Господи Ісусе, — повторював Едді. — Риба-молот, падлюка. Господи, містере Томе. О Господи! 

Згодом Томас Гадсон пригадував, що найбільше вразив його височенний плавець, і як той гойдався й розвертався, неначе гончак, що взяв слід; як, сіпаючись, продирався крізь воду. 

Він підняв гвинтівку й стрельнув попереду плавця. Куля не влучила, а, перелетівши, здійняла фонтан, і Томас Гадсон згадав, що дуло масне. Плавець, так само сіпаючись, розтинав воду. 

— Кинь їй ту кляту рибу! — прокричав Едді Девіду й зістрибнув із заднього краю ходової рубки в кокпіт. 

Томас Гадсон знову стрельнув, здійнявши фонтан уже позаду плавця. Йому закрутило в животі, наче щось ухопило й тримало зсередини; він знову стрельнув, якомога точніше й уважніше, розуміючи значення цього пострілу, і знову влучив у воду перед плавцем. Той рухався, не знижуючи своєї жахливої швидкості. Лишився останній набій. Акула була за якихось тридцять ярдів від хлопця й наближалася, стрімко краючи водну поверхню. Девід тримав у руці струшену з гарпуна рибу і, пересунувши маску на чоло, невідривно дивився, як підпливає акула. 

Томас Гадсон змушував себе розпружитись і зібратися, затамувати дихання й думати тільки про постріл, натиснути на гачок і пустити набій на випередження в основу плавця, що сіпався тепер сильніше, ніж на початку. Аж раптом з корми долинула кулеметна черга й довкола плавця застрибали фонтанчики. Потім знову дрібно зацокотіло — і вода при основі плавця спінилася. Він вистрелив, і знову пролунала щільна та коротка черга, плавець перекинувся, а вода закипіла, і риба-молот — найбільша, яку траплялося бачити Томасу Гадсону, — виринула з моря білим черевом догори й навіжено закрутилася на спині, збиваючи воду, мов акваплан. Черево світилося непристойною білиною, паща завширшки ярд нагадувала перевернуту усмішку, очиці на кінцях великої рогатої голови були широко розкриті. Акула підстрибувала й ковзала по воді, а Едді лушпарив їй черево кулями, залишаючи на ньому темні цятки, що відразу червоніли. Невдовзі акула перевернулася й пішла на дно: Томас Гадсон бачив, як вона крутиться дзиґою та зникає в глибіні. 

— Женіть тих засранців сюди! — закричав Едді. — Не можу я таке бачити! 

Роджер швидко плив до Девіда, Джозеф затягнув Енді в тузик і повеслував до решти хлопців. 

— Господи Ісусе, — мовив Едді. — Ви колись бачили таку акулу? Слава Богу, показуються вони, як полюють. Слава Богу. Показуються падлюки. Бачили, як вона перла? 

— Дай мені набійницю, — відповів Томас Гадсон, трусячись і долаючи нудоту. — Усі сюди! — крикнув він. Хлопці пливли поруч із тузиком; Роджер підсадив у нього Девіда. 

— Хай би вже рибалили, — завважив Едді. — Тепер усі акули жертимуть цю: там цілий океан на неї збіжиться. Містере Томе, бачили, як вона, розпроклята, перевернулась і закрутилася? Боже, яке акулисько! А те дитя вже готове було їй рибу шпурнути. Деві, мій хлопчик! Смілий, відважний хлопчик. 

— Краще хай на яхті сидять. 

— Та краще, авжеж. То я так тільки кажу. Зараз вони допливуть. Ви не бійтеся. 

— Господи, але жахіття! Едді, а звідки в тебе кулемет? 

— Та комісар присікався, що я його вдома держу, то я поставив тут, у скриню під койкою. 

— Ти добре стріляєш. 

— А як інакше, коли акула пливе на Деві, а те дитя вже ладне їй рибу в пащеку шпурнути? Отак і дивиться прямо на неї. Чорт, мені вже мож’ нічого в житті не бачити. 

Усі залізли на яхту з борту. Хлопці — мокрі й дуже схвильовані, а Роджер — приголомшений. Він підійшов до Едді й потис йому руку. 

— Дурно ми їх пустили в такий приплив, — мовив той. Роджер похитав головою і обійняв його за плечі, а Едді вів далі: — То я винен. Бо я тутешній, а ви чужі. Ви не винні. Усе тільки я відповідальний. 

— Ти й відповів як треба, — мовив Роджер. 

— Та де, — сказав Едді. — З такої відстані хто б не поцілив? 

— Дейве, ти її бачив? — дуже чемно запитав Ендрю. 

— Спершу плавець, а потім — усю. І тоді Едді почав стріляти, а вона перевернулася й потонула. 

Едді розтирав Девіда рушником. Томас Гадсон бачив, що ноги, спина та плечі у хлопця досі вкриті сиротами. 

— Як та акула виринула й перекинулася на спину, — сказав юний Том, — я ще в житті такого не бачив. 

— І хтозна, чи вдруге побачиш, — відповів батько. 

— Фунтів з тисячу35, напевно, важила, — припустив Едді. — Більшої риби-молота й не бува. Господи, містере Роджере, ви бачили той плавець? 

— Так, — мовив Роджер. 

— А можна ту акулу витягти? — запитав Девід. 

— Та ні, бодай їй холера, — мовив Едді. — Вона перевертом так і пішла на дно. Там глибоко, вісімдесят сажнів — буде нажертися цілому океану. Вже, мабуть, туди й попливли. 

— Шкода, що не вийде, — мовив Дейв. 

— Малий, заспокойся. Бач, досі дрижиш. 

— Дейве, ти дуже налякався? — запитав Ендрю. 

— Угу, — мовив Девід. 

— А що ти робив би? — поштиво запитав Том. 

— Жбурнув би їй рибу, — відповів Девід, і Томас Гадсон побачив у нього на плечах миттєвий розсип сиріт. — А тоді дав би гарпуном у морду. 

— Падло! — процідив Едді, відвертаючись із рушником у руках. — Містере Роджере, вип’єте чогось? 

— Блекоти немає? — запитав той. 

— Перестань, — відповів Томас Гадсон. — Усі ми відповідальні. 

— Безвідповідальні. 

— Усе позаду. 

— Гаразд. 

— Я змішаю джиновий коктейль, — мовив Едді. — Як той, що пив містер Том, коли все почалося. 

— Він досі там стоїть. 

— То вже помиї, — відповів Едді. — Я вам свіжий зроблю. 

— Деві, ти молоток! — гордо сказав юний Том. — Зажди, почнеться школа, я всім про тебе розповідатиму. 

— Ніхто не повірить, — мовив Девід. — Якщо я піду до тієї самої школи, то краще не треба. 

— Чому? — здивувався Том. 

— Не знаю, — Девід розплакався, як маленький. — Просто якщо вони не повірять, то краще вмерти. 

Томас Гадсон взяв його на руки й пригорнув, і Девід сховав обличчя в батька на грудях. Брат відвернулися, Роджер також. Із камбуза показався Едді з трьома коктейлями на таці, в один із яких занурив великий палець, і Томас Гадсон знав, що той унизу вже хильнув. 

— Деві, що таке? — запитав Едді. 

— Нічого. 

— От і добре, мавпо ти дурнохвоста. Радий це чути. Злазь і не рюмсай, дай старому випити. 

Девід став на ноги й виструнчився. 

— А можна тут рибалити, коли спаде приплив? — поцікавився він. 

— На Бога, ніхто не вкусить, — відповів Едді. — Мурени трапляються. Велика риба — ні. Не приходить сюди в малу воду. 

— Тату, нам можна буде піти? 

— Якщо Едді дозволить. Едді тут головний. 

— Та ну вас, містере Томе, — відповів Едді. Він був щасливий, і його намащені меркурохромом губи та налиті кров’ю очі були щасливі — особливо очі. — Хто не поцілить таке лайно, хай ліпше викине зброю від гріха подалі. 

— Як ти засадив тій акулі… Краса, — сказав Томас Гадсон. — Бракує слів. 

— Та що вже ті слова, — мовив Едді. — Довіку не забуду, як те гергеписько перевернулося. Ви колись бачили що страшніше? 

Вони сиділи й чекали обіду, і Томас Гадсон поглядав на море й на Джозефа, який відплив у тузику туди, де пішла під воду акула, і, перехилившись через борт, дивився в підводний шукач. 

— Щось видно? — гукнув йому Томас Гадсон. 

— Тут глибоко, містере Томе! Вона пішла отуди, за риф. Мабуть, на дні вже лежить. 

— От якби витягти щелепи, — промовив юний Том. — Тату, скажи? Вибілити й почепити на стіну. 

— Добре, що не витягли, — відповів Ендрю. — Бо мені би кошмари снилися. 

— Кльовий був би трофей, — сказав юний Том. — Таким у школі можна похвалитись. 

— Якби ми витягли, то вони належали б Девіду, — мовив Ендрю. 

— Не Девіду, а Едді, — заперечив юний Том. — А він віддав би мені, якби я попросив. 

— Девіду, а не тобі, — мовив Ендрю. 

— Девіде, зажди, не лізь у море, — сказав Томас Гадсон. 

— Після обіду не буде часу, — відповів Дейв. — Доведеться чекати малої води. 

— Не варто зараз рибалити. 

— Едді сказав, що можна. 

— Так, але я ще не оговтався від переляку. 

— Едді знає, чи можна, чи ні. 

— Ти можеш просто зробити мені подарунок і не піти? 

— Можу, якщо ти так хочеш. Але я люблю рибалити під водою. Мабуть, найбільше в житті люблю. А якщо Едді каже… 

— Гаразд, — відповів Томас Гадсон. — Зрештою, випрошувати подарунки нечемно. 

— Тату, я мав на увазі не те. Якщо ти не хочеш, то я не піду. Але Едді сказав… 

— А мурени? Едді казав про мурен. 

— Тату, вони там завжди є. Ти сам учив не боятися мурен і як від них відбиватись, показував, звідки їх виглядати і в яких норах вони живуть. 

— Так. І я пустив тебе туди, куди припливла ця акула. 

— Тату, ми всі там були. Ні в чому такому ти особливо не винен. Я просто трохи задалеко заплив, а тоді з гарпуна в мене зірвався отой добрий жовтохвіст, і акула унюхала його кров, от і все. 

— Примчала, як хорт, скажи? — відповів Томас Гадсон, тамуючи нерви. — Я вже бачив, як вони так швидко припливали. Недалеко від Сигнальної скелі була одна, яка щоразу внюхувала наживку. Соромно, що я сьогодні не поцілив. 

— Тату, ти дуже близько влучав, — запевнив його юний Том. 

— Дуже близько, а все-таки не поцілив, — сказав Томас Гадсон. 

— Тату, вона ж не по мене прийшла, — мовив Девід. — Вона припливла по рибу. 

— Заразом і тебе випатрала б, — утрутився Едді. Він накривав на стіл. — Не дури себе. Ти просмердівся рибою, а в воді була риб’яча кров. Вона й коняку загризла б. Вона кого хочеш загризла б. Їй-богу, доста про те. Бо доведеться мені знову пити. 

— Едді, — запитав Девід, — а коли спаде приплив, там можна рибалити? 

— Звісно. Я ж тобі вже казав. 

— Ти точно вирішив? — запитав Томас Гадсон. Він заспокоївся й перестав поглядати на море, бо знав, що його середульший син зробить усе, що захоче; байдуже навіщо, як будь-який егоїст. 

— Тату, ти розумієш, просто я так це люблю — найбільше в житті, — і поки гарна погода, а ми не знаємо, раптом завітрить… 

— І Едді сказав, що можна, — урвав його Томас Гадсон. 

— І Едді сказав, — усміхнувся Дейв. 

— Едді сказав, що матері вашій трясця. Ану всі до столу бігом, поки я тарілки не покидав за борт! — Едді саме підніс велику миску салату й тарелі з товченою картоплею та смаженою рибою. — Де той Джо? 

— Поплив шукати акулу. 

— Здурів чи що? 

— Тату, а Едді — випивака? — пошепки запитав Ендрю, коли сам Едді спустився в камбуз, а юний Том заходився передавати тарелі з їжею. 

Томас Гадсон узяв миску холодного салату з маринованої картоплі, приправленого грубо змеленим чорним перцем. Він навчив Едді готувати цей салат, як у паризькому «Ліппі», і то була одна з найсмачніших страв, які подавали в нього на яхті. 

— Ти бачив, як він підстрелив акулу? 

— Авжеж. 

— Випиваки так не стріляють, — батько поклав салат на тарілку спочатку Ендрю, а потім собі. 

— Я тільки тому запитав, що звідси, де я сиджу, мені видно камбуз, і я вже бачив, як Едді вісім разів приклався до пляшки. 

— Це його пляшка, — пояснив Томас Гадсон і докинув синові ще салату. Ендрю їв неймовірно швидко. Казав, що навчився в школі. — Енді, їж повільніше. Едді завжди приносить свою пляшку на борт. Усі хороші кухарі потроху п’ють. Деякі навіть багато. 

— Він уже вісім разів приклався. Чекай. Тепер дев’ятий. 

— Ендрю, ти порося, — мовив Девід. 

— Цитьте, — звелів обом Томас Гадсон. 

— Чудовий, благородний чоловік рятує життя твого брата, — втрутився юний Том, — тоді ковтає собі з пляшки, раз чи кілька, а ти називаєш його випивакою. Таким, як ти, не місце серед людей. 

— Я його не називав. Я просто запитав тата. Бо я не проти випивак, мені тільки хочеться знати, хто випивака, а хто ні. 

— Коли я матиму власні гроші, куплю Едді пляшку того, що він любить, і вип’ю разом із ним, — заявив юний Том. 

— Що це таке має бути? — із камбуза показалася голова Едді в старому фетровому капелюсі, зсунутому на потилицю так, що на лобі видніла смужка білої шкіри. У кутику намащених меркурохромом вуст стирчала сигара. — Коли побачу, як ви дудлите що, крім пива, то шкуру злуплю. З усіх трьох. Щоб я про таке ні слова не чув. Хочете ще товченої картоплі? 

— Будь ласка, Едді, — сказав юний Том, і Едді спустився назад у камбуз. 

— А от і десять, — мовив Енді, поглядаючи вниз. 

— Заткнися, вершнику, — відповів юний Том. — І стався з повагою до героя. 

— Девіде, візьми ще риби, — сказав Томас Гадсон. 

— А де мій жовтохвіст? 

— Мабуть, іще не засмажений. 

— Тоді я візьму оцього хемулона. 

— Вони аж солодкі. 

— А як ловити на гарпун, то ще смачніші, бо з них тоді витікає вся кров. 

— Тату, можна я покличу Едді випити з нами? — запитав юний Том. 

— Авжеж, — відповів Томас Гадсон. 

— Він уже пив. Хіба ви не пам’ятаєте? — втрутився Ендрю. — Ми прийшли, і він тоді випив. Забули? 

— Тату, можна я покличу його випити з нами ще раз і поїсти? 

— Звісно, — сказав Томас Гадсон. 

Юний Том спустився в камбуз, і Томас Гадсон почув, як він каже: 

— Едді, тато просить вас, будь ласка, налити собі й піднятися випити з нами й поїсти також. 

— Трясця вам, Томмі, — відповів той. — Я вдень і не їм ніколи. Тільки снідаю і вечеряю потім. 

— То, може, вип’єте з нами? 

— Томмі, та я вже пив… 

— То випийте тут зі мною. Я буду пиво. 

— А бодай тобі холера, Томмі, давай, — Томас Гадсон почув, як відчинився й зачинився холодильник. — За тебе! 

Дзенькнули дві пляшки. Томас Гадсон глянув на Роджера, але той дивився в океан. 

— Ваше здоров’я, Едді, — почувся голос юного Тома. — Випити з вами для мене велика честь. 

— Та ну, тебе, Томмі, — відповів той. — Це з тобою випити — честь. Томмі, життя прекрасне! Бачив, як я підстрелив ту розпрокляту акулу? 

— Бачив, Едді, як же не бачити? Може, ви таки поїсте з нами трішки? 

— Ні, Томмі. Не хочу. 

— А можна, я побуду з вами тут, щоб ви не мусили пити самі? 

— Е, ні. Що ти, засранцю, собі вже надумав, га? Нічо’ я не мушу пити. Я взагалі нічо’ не мушу — тільки їсти варити й заробляти копійку. Томмі, мені просто добре на світі. Бачив, як я підстрелив акулу? Бачив? 

— Едді, я нічого кращого й не пригадаю! Просто подумав: може, вам треба когось, щоб не було самотньо… 

— Та мені в житті самотньо не бува! Я добре живу, а тут у мене є таке, від чого ще ліпше стане. 

— Едді, але я хочу побути з вами. 

— Ні, Томмі, ні. Нá тобі рибу і йди нагору, де тобі місце. 

— Я повернуся й побуду з вами. 

— Томмі, я не хворий. Як занедужаю — то приходь і побудь, я буду радий. А зара’, бодай йому холера, мені так добре, як ніколи не було. 

— Едді, а вам цієї пляшки вистачить? 

— Та хай їй трясця, так. А коли закінчиться — позичу в Роджера й твого старого. 

— Ну, понесу я рибу, — сказав юний Том. — Едді, я радий, що ви такі раді. Це дуже добре. 

Він поніс таріль з хемулонами та жовтохвостом у кокпіт. Рибини мали глибокі, аж до білого м’яса, трикутні надрізи на боках під брунатною скоринкою. Юний Том передав таріль по столі. 

— Едді просив подякувати, але він уже випив. І вдень він не їсть. Добра риба? 

— Неперевершена, — відповів Томас Гадсон. — Роджере, їж, будь ласка. 

— Так, — мовив Роджер. — Скуштую трохи. 

— Містере Девіс, ви хіба ще не їли? — запитав Ендрю. 

— Ні, Енді, не їв. Але зараз поїм. 

VIII 

Прокидаючись ночами, Томас Гадсон чув тихе синівське дихання й у місячному світлі бачив усіх трьох дітей та сонного Роджера. Той тепер добре спав і майже не крутився. 

Томас Гадсон був щасливий з ними й намагався не думати, що вони скоро поїдуть. До приїзду синів він був так само щасливий, відколи навчився жити і працювати без відчуття нестерпної самотності; їхні відвідини порушили увесь захисний бáтьків режим, — але тепер він звик і до цих порушень. Його впорядковане життя було наповнене сумлінною працею, сякими-такими справами, прибиранням і поранням вдома, їжею, випивкою та передчуттям трапез, новими книжками, які він читав, і старими, які перечитував. У цьому його житті щоденна газета ставала подією, але й відсутність її не смутила, бо приходила вона нерегулярно. Цé його життя складали численні вигадки, покликані розрадити самотніх людей чи навіть урятувати від самотності: Томас Гадсон видумував собі правила й дотримувався їх свідомо та несвідомо. Утім, відколи приїхали діти, життя полегшало, бо в усталеному порядку він більше не мав потреби. 

Він думав, як непросто буде починати все спочатку. І добре знав, як воно буде. Спершу він навіть зрадіє, що в домі чисто, що нічиї розмови не завадять йому почитати, що можна спокійно розмірковувати, дивитися на що забажає без жодних пояснень і працювати без перешкод, — але потім надійде самотність. Діти знову заповнили собою велику частину його душі, яка спорожніє без них, і йому попервах буде дуже погано. 

Томас Гадсон міцно звів своє життя на праці, близькості до Гольфстріму та острівному побуті. На тім воно й триматиметься. Усі його звички, ритуали та викрутаси мали дати раду з самотністю — але тепер він відкрив самотності цілі нові простори, які вона заполонить після від’їзду синів. І з цим нічого не вдієш. Так воно й буде, а отже, марно боятися завчасу. 

Поки що літо минало приємно й радісно. Усе, що могло мати погані наслідки, виходило на добре: не тільки Роджерова бійка на пірсі, яка могла закінчитися дуже погано, чи напад акули на Девіда, — навіть дрібніші пригоди мали щасливий кінець. Кажуть, начебто щастя нудне, міркував Томас Гадсон, лежачи в ліжку без сну, — але це, напевно, тому, що занудні люди часто щасливі, а розумні й освічені гнітять себе та інших. Сам він ніколи не вважав щастя нудним. Він не знав нічого цікавішого за щастя й упевнений був, що для здатного відчувати щастя буває так само глибоким, як і печаль. Хтозна, чи так, але Томас Гадсон давно в це вірив, а цього літа щастя тривало вже цілий місяць, і тепер ночами він тужив за ним, хоч воно ще й не минуло. 

Він знав майже все, що можливо, про самітне існування й існування з тими, хто тебе любить і кого любиш ти. Він завжди любив своїх синів, та досі не усвідомлював, як міцно до них прив’язаний і як погано, що їм доводиться жити окремо. Він мріяв, щоб усі вони мешкали разом, і шкодував, що покинув Томову матір. Чого про це думати, уривав він себе, — однаково, що шкодувати за всіма скарбами світу, якими не можна порядкувати на власний розсуд, за тим, що ти не Леонардо і не Пітер Брейґель, за тим, що не маєш безмежної влади над злом, не здатен розпізнавати його безпомильно й не маєш кнопки, щоб, натиснувши, спинити гниль та зіпсутість у зародку, чи за тим, що здоров’я не вічне і ти неминуче постарієш тілом і розумом та переставишся. А жаль, думалось Томасові Гадсону. Жаль, що не можна інакше — так само, як бути з дітьми; як повернути тих, кого ти любив і хто пішов із твого життя чи помер. І все-таки серед стількох неможливих речей існують можливі — наприклад, уміти відчувати щастя й радіти йому, поки все гаразд. Він пережив багато таких митей, але те, що за місяць подарували йому ці четверо, колись могла подарувати одна-єдина людина. Чого ж було тужити? Зовсім нічого. 

Навіть безсоння його не мучило — а раніше, пригадував, він так само лежав уночі й думав, яким був дурнем і як же це вийшло, що він розгубив своїх дітей. Думав про те, як чинив, бо не міг нічим зарадити — чи гадав, що не може, — про те, як з однієї фатальної помилки кидався в іншу, ще гіршу. Тепер це вже минуле; він примирився з ним і ні в чому не каявся. Був дурнем, а дурнів він не любив. Та все це залишилося позаду; сьогодні хлопці тут, із ним, вони його люблять, а він любить їх. І хай усе йде своєю дорогою. 

Скоро вони поїдуть, і він знову житиме сам. Але це буде тільки етап на шляху, що мине, коли хлопці повернуться. Легше було б, якби Роджер лишився в нього попрацювати. Та передбачити, що робитиме Роджер, було неможливо. Томас Гадсон усміхнувся в темряві, згадавши Роджера. Він пожалів його, але потім подумав, що це нечесно, що Роджер таке ненавидить, і, відігнавши зверхні думки, заснув під розмірене дихання сонного друга й синів. 

Коли на обличчя йому впало місячне сяйво, він знову прокинувся й почав міркувати про Роджера і його любовні гризоти. Обидва вони поводилися з жінками погано та по-дурному. Власні глупства згадувати не хотілося, й Томас Гадсон заходився згадувати Роджерові. 

Усе по-чесному, думав він, — я його не жалітиму. Мені самому не бракувало гризот, то можу й Роджерові пригадати. Зі мною все інакше — я любив лише одну жінку, і я її втратив, сам добре знаю чому. Не хочу про це думати. Та й про Роджера краще не думати. Місячне сяйво, як завжди, перебило йому сон, тож він усе-таки роздумався про Роджера та його кумедні й поважні прикрощі. 

Він пригадав останню з Роджерових паризьких дівчат — вони обидва мешкали тоді в Парижі, — як той привів її в майстерню, а Томасові Гадсону вона здалася дуже вродливою і неймовірно облудною. Роджер не помічав у ній ніякої облуди. Вона була його черговою ілюзією; він офірував їй свій щедрий дар вірності, доки відпали всі перешкоди для їхнього шлюбу. А тоді, через місяць, Роджер збагнув те, що решті її знайомих було очевидно й так. Напевно, день прозріння був для нього важкий, але в майстерню він прийшов уже в розпал цього процесу. Розглянув нові полотна, зробив напрочуд слушні зауваження й повідомив: 

— Я сказав цій Айр, що не одружуся з нею. 

— Добре, — мовив Томас Гадсон. — Вона здивувалася? 

— Та не дуже. Ми вже про це говорили. Вона — фальшивка. 

— Та ну? — відповів Томас Гадсон. — У якому сенсі «фальшивка»? 

— У всіх. Як не глянь. 

— Я думав, що ти її любиш. 

— Ні. Я намагався її полюбити. Але нічого так і не вийшло — хіба що спочатку. Я просто вклепався. 

— Що означає «вклепався»? 

— Ти мусив би знати. 

— Так, — відповів Томас Гадсон. — Я мусив би знати. 

— Хіба вона тобі не подобалася? 

— Ні. Я терпіти її не міг. 

— Чому ж не казав? 

— Вона була твоєю дівчиною. І ти мене не запитував. 

— Я вже покинув її. Треба не відступатися. 

— Поїдь кудись. 

— Ні, — мовив Роджер. — Хай вона їде. 

— Я думав, так буде простіше. 

— Це й моє місто. Не тільки її. 

— Знаю, — сказав Томас Гадсон. 

— Тобі теж траплялася така дилема, правда? — запитав Роджер. 

— Так. Перемогти в цій грі неможливо. З неї можна хіба що вийти. Може, бодай зміни quartier? 

— Мені й тут добре, — відповів Роджер. 

— Так, пам’ятаю. «Je me trouve très bien ici et je vous prie de me laisser tranquille».36 

— А починається все зі слів «je refuse de recevoir ma femme»,37 — мовив Роджер. — І кажеш їх, коли приходить huissier38. Але це ж не розлучення. Просто розрив. 

— А тобі не тяжко буде з нею зустрічатися? 

— Ні. Зцілюся швидше. А коли вона ще й заговорить… 

— А з нею що буде? 

— Щось вигадає. Як усі ці чотири роки. 

— П’ять, — виправив Томас Гадсон. 

— Перший рік вона ще не вигадувала. 

— Краще зникни, — порадив Томас Гадсон. — Якщо ти кажеш, що перший рік вона не вигадувала, краще поїдь якнайдалі. 

— Це не вихід. Вона пише дуже слізливі листи. Ні. Я залишуся тут і пущуся берега. Тоді остаточно зцілюся. 

Порвавши з тією дівчиною, Роджер і справді пустився берега. Він жартував над цим і кпив із себе, та потай сердився, що так пошився в дурні, й затято долав і нищив свій дар бути вірним — найкраще, що мав за душею, поряд із малярським та письменницьким талантами, поряд із розмаїттям добрих інстинктів та рис. Тими днями він був нестерпний усім, а найперше собі самому; він знав це й, лютуючи ще сильніше, захланно трощив підвалини храму. А той був добрий і міцно збудований; важко розруйнувати в собі такий храм — але Роджер старався, як міг. 

Одну за одною він змінив трьох дівчат, з якими Томас Гадсон міг бути щонайбільше чемним. Двох останніх можна було пояснити хіба що схожістю з першою. Ця перша з’явилася одразу після розриву з Айр; досі Роджер не опускався до жінок такого штибу, одначе згодом вона зробила дуже успішну кар’єру — в ліжку та поза ним: відхопила собі добрий шмат одного з найбільших американських статків і ще один привласнила в шлюбі. Звали її Таніс; Томас Гадсон пам’ятав, як Роджер здригався від цього імені й ніколи не вимовляв його сам. Він називав її Лярвою Пишною. Чорнява і з ніжною шкірою, вона скидалася на юну, пещену та витончено-грішну доньку сімейства Ченчі39, мала душу тоталізатора й мораль пилососа, гарну фігуру й розпусне вродливе личко. З Роджером вона пробула стільки часу, скільки знадобилося їй для підготовки до першого стрибка вгору. 

Вона була першою жінкою, що пішла від нього сама, і це так вразило Роджера, що він знайшов собі двох наступних, схожих на неї, як рідні сестри. Утім, їх обох він буквально кинув, і Томасові Гадсону здалося, що йому полегшало, хай і не так, щоб аж дуже. 

Очевидно, існують чемніші й делікатніші способи порвати з дівчиною, ніж просто без прикрих сцен та взаємних образ відійти в туалет у ресторані «21» і не повернутися. Але Роджер запевняв, що сплатив рахунок біля стійки адміністратора і що йому приємно було востаннє бачити жінку за столиком у кутку, в лбому інтер’єрі, який так їй личив. 

Другу він хотів покинути в «Лелеці», її улюбленому закладі, проте побоявся, що це не сподобається містерові Біллінґслі, в якого збирався позичити грошей. 

— То де ж ти її покинув? — запитав Томас Гадсон. 

— В «Ель Марокко». Так і запам’ятаю її — між тими зебрами. «Ель Марокко» вона теж любила. Але найбільше, здається, «Куб». 

Потім він сплутався з жінкою, оманливіших за яку Томас Гадсон ледве чи знав. Цілковита протилежність трьох попередніх Ченчі та Борджіа з Парк-авеню, ця, рудокоса, була кремезна, мала стрункі довгі ноги, доладну фігуру, жваве розумне лице й гарні очі. Не красуня, хоча привабливіша за багатьох красунь; при першій зустрічі вона здавалася розумною, щирою й чарівною, проте була хронічною випивакою. Вона не мала звички надудлюватись; її алкоголізм іще не давався взнаки, та це було тільки питанням часу. Зазвичай п’яницю зраджують очі; по Роджерових це було помітно одразу. Але красиві світло-карі очі цієї дівчини, Кетлін, гармонували з її волоссям і дрібним розсипом ластовиння на щоках і носі — ознакою здоров’я та доброї вдачі — й нічого не виявляли. Вона справляла враження щасливої жінки, яка займається вітрильним спортом і веде здоровий спосіб життя на природі, але насправді лише пила. Незвіданою стежкою вона прямувала хтозна-куди й на деякий час прихопила з собою Роджера. 

Якось уранці той прийшов у майстерню, яку Томас Гадсон орендував у Нью-Йорку, з численними сигаретними опіками на тильному боці долоні. Так, наче хтось гасив об руку недопалки, як об стільницю. 

— Це вона вчора ввечері забавлялася, — мовив Роджер. — Дай мені йоду. Не хотів показувати це в аптеці. 

— Хто «вона»? 

— Кетлін. Дитя природи. 

— Ти сам дозволив. 

— Їй було весело, а ми повинні їх веселити. 

— У тебе серйозний опік. 

— Пусте. Але тепер доведеться поїхати з міста. 

— Від себе не втечеш. 

— Від себе — ні. Але від інших можна. 

— І куди ти поїдеш? 

— Пересиджу на Заході. 

— Географія — не ліки від гризот. 

— Ні. Але спокійно попрацювати теж не завадить. Не пити мені не поможе. Але, курва, пити — це ще паскудніше. 

— Ну, тоді їдь. На ранчо хочеш? 

— А воно ще твоє? 

— Частково. 

— А можна мені туди? 

— Звісно, — сказав Томас Гадсон. — Тільки там до весни тяжкувато, та й навесні не легше. 

— Коли тяжко, то добре, — відповів Роджер. — Я почну все спочатку. 

— Скільки вже разів ти починав усе спочатку? 

— Багато, — мовив Роджер. — І нíчого мене носом тицяти. 

І тепер він теж хотів почати все спочатку. Що з цього вийде? Невже він думає, що, марнуючи свій талант, пишучи на замовлення, за формулою, розрахованою на заробіток, можна створити хороший, чесний роман? Усякий твір художника чи письменника — лише етап навчання та підготовки до того, що буде далі. Роджер зневажив, згаяв і розтринькав свій талант. Але, можливо, йому ще вистачить тваринної міці та вільного розуму, щоб спробувати востаннє? Кожен хороший, чесний письменник здатен створити добрий роман, так вважав Томас Гадсон. Та замість удосконалювати, Роджер пускав свій талант за вітром, і хтозна, чи від нього ще щось лишилося. Не кажучи вже про métier40, думав він. Не можна відкидати, зневажати й занехаювати своє вміння — хай навіть удавано, — а потім надіятися, що, коли буде треба, руки й мозок зроблять усе, чого ти від них вимагатимеш. Майстерності нічим не заміниш, міркував Томас Гадсон. Ні майстерності, ні таланту, і не варто тримати їх у літургійній чаші. Майстерність у тобі самому. У серці, у голові, скрізь. І талант у тобі, думав він. Це не набір знарядь, які ти опанував. 

Художникам краще, думав він, бо їм потрібно більше інструментів. Ми щасливці — і працюємо руками, і наша métier конкретна, відчутна на дотик. А Роджер мусить знову братися до того, що притупив, споганив, зашмульгав і що існує тільки в його голові. Проте au fond41 Роджерові залишилося щось чисте, тонке й прекрасне. «Прекрасне» — подумав Томас Гадсон, — з такими словами письменникові слід бути обережним. Роджерові залишилося те, що й становило його суть; якби він міг писати так, як бився тоді на пірсі, це було б жорстоко, але дуже добре. І якби міркував так само тверезо, як того вечора після бійки, це було б дуже добре. 

Місяць більше не світив йому в узголів’я, і поступово Томас Гадсон облишив думки про Роджера. Думати не допоможе. Роджер або напише роман, або ні. Добре було б, якби написав. Я хотів би допомогти йому. А раптом вийде, — подумав він і на цьому заснув. 

IX 

На світанку Томас Гадсон прокинувся й вийшов на пляж. Поплавав і, доки решта повставали, поснідав. Едді сказав, що вітру, мабуть, не буде; можливо, навіть стоятиме штиль. Снасть готова, хлопчина пішов по наживку. 

Томас Гадсон поцікавився, чи Едді перевірив снасть — вони давно вже не ходили на велику рибу, — і Едді запевнив, що все перевірив, а зотлілу викинув. Ще він сказав, що потрібні линви — у тридцять шість ниток і особливо в двадцять чотири, — і Томас Гадсон пообіцяв їх добути. Едді вже замінив усю відпрацьовану волосінь — отож на двох великих котушках її було намотано більш ніж достатньо — почистив і наточив великі гачки, перевірив повідки та вертлюги. 

— Коли ти все це встиг? 

— Та цілу ніч гибів, — сказав Едді. — Ще й сіть полагодив. Клятий той місяць спати мені не давав. 

— Ти теж не спиш, коли повня? 

— Та бодай їй холера! 

— Едді, ти думаєш, це шкідливо — спати під місяцем? 

— Старі люди так кажуть. Сам я не знаю, тільки мені тоді завжди погано. 

— Думаєш, ми сьогодні щось виловимо? 

— Хтозна. Тут у цю пору року буває здоровенна риба. Хочете йти до Айзекового острова? 

— Хлопці хочуть. 

— То треба виходити зразу після сніданку. На обід я нічо’ не варитиму. Конч-салат у мене є, і картопляний теж. І пиво є, ще сендвічів зроблю. Є шинка з останнього продуктового катера, є латук, а можна ще взяти гірчицю й чатні. Гірчиця дітиськам не шкодить, га? 

— Наче ні. 

— Коли я був малий, ми такого не їли. А чатні ті добрі. Куштували сендвічі з ними? 

— Ні. 

— Ви коли їх вперше купили, я ще не знав, що то таке. Поїв, як мармелад. Смачні вони, трясця. Я їх у кукурудзяну кашу кладу. 

— Може, якось карі приготуємо? 

— Я з наступного катера візьму ягнячу ногу. Зробимо печеню — двічі, а може, й раз, — з такими їдаками, як Том і Ендрю, — і тоді буде карі. 

— Гаразд. А тобі чимось допомогти? 

— Нічо’ не треба, містере Томе. Хлопців хіба приведіть. Коктейль вам зробити? Ви ж не працюєте сьо’дні — можете й випити. 

— Я за сніданком вип’ю холодненького пивця. 

— Добре. Прочистите собі горло, хай йому трясця. 

— Джо вже є? 

— Ні. Пішов шукати малого з наживкою. Зара’ подам вам сніданок. 

— Я хочу на яхту. 

— Ні. Сідайте отам, почитайте газету, випийте холодненького пива. Яхта в порядку. Зара’ їсти вам принесу. 

На сніданок була смажена мішанка із солонини, залита яйцем, кава з молоком та склянка прохолодного грейпфрутового соку. Не торкнувшись ні кави, ні соку, Томас Гадсон запив смаженю пляшкою холоднючого «Гайнекену». 

— Поставлю сік у холодильник для малих, — мовив Едді. — Добре пивце, як на ранок, га? 

— Так можна легко й на випиваку зійти. 

— Куди вам. Надто вже любите ви працювати. 

— Але випити зранку дуже приємно. 

— Ваша правда, хай йому трясця. Особливо такого пива. 

— Тільки працювати після нього зась. 

— То не біда, бо ж сьо’дні ви не працюєте. Допивайте, я вам друге принесу. 

— Ні, я більше не хочу. 

Вони знялися з якоря близько дев’ятої й вийшли в море з відпливом. Томас Гадсон стояв при стерні на ходовому містку. Перевівши яхту через банку, він узяв курс на темну смугу Гольфстріму. Вода була така ясна і спокійна, що дно з горгонаріями, які гойдало відпливом, було добре видно на глибині в тридцять сажнів, та й на сорока також — але вже каламутніше. Тільки потім воно запало в непроглядну глибінь, а яхта ввійшла у темний потік. 

— Тату, а день буде гарний, — сказав юний Том. — І море хороше. 

— Спокійне. Он, бачиш, по краях потоку баранці. 

— Тут хіба не та сама вода, що на нашому пляжі? 

— Не завжди, Томмі. Зараз приплив спадає: Гольфстрім віддалився від устя гавані. А там, де суцільна лінія прибою, знову стає на місце. 

— З вигляду там вода синя, як і тут. А чому Гольфстрім такий синій? 

— Інша вода з інакшою густиною. 

— І там, де глибоко, то там темніше. 

— Це коли дивитися згори. Іноді від планктону вода стає фіолетовою. 

— А чому? 

— Мабуть, тому що синій колір змішується з червоним. Червоне море так тому й називається, що там від планктону вода буріє. Там його сила-силенна. 

— Тату, а Червоне море тобі сподобалося? 

— Дуже. Там жахлива спека, але найгарніші рифи й безліч риби під час мусонів. Тобі теж би сподобалося. 

— Я читав дві книжки містера де Монфреда42 про Червоне море. Французькою. Дуже кльові книжки. Він був работорговцем. Не таким, який перепродує білих жінок, а справжнім работорговцем з давніших часів. Він дружить із містером Девісом. 

— Так, — відповів Томас Гадсон. — Ми з ним також знайомі. 

— Містер Девіс розповідав мені, що якось містер де Монфред повернувся після работоргівлі в Париж, і коли він їхав кудись із дамою, то просив шофера таксі опустити в машині верх і пояснював дорогу за зірками. Наприклад, якщо він хотів проїхати з мосту Згоди на Мадлен, то не казав, як я чи ти, тату, щоб його відвезли на Мадлен або щоб рушали через площу Згоди, а тоді Королівською вулицею. Він орієнтувався за Полярною зорею. 

— Такого я ще про нього не чув, — відповів Томас Гадсон. — Хоча багато іншого чув. 

— Але в Парижі так їздити важко, тобі не здається? Містер Девіс теж хотів був зробитися работорговцем, як містер де Монфред, але чомусь не вийшло. Я забув чому. А, згадав. Містер де Монфред покинув работоргівлю, а став торгувати опіумом. Точно, тому. 

— А містер Девіс не захотів торгувати опіумом? 

— Ні. Він сказав, що опіумом хай торгують містер де Квінсі43 та містер Кокто. Бо в них це так добре виходить, що краще їм не заважати. Тату, я не розумію, що це означає. Ти завжди пояснюєш мені все, що я запитую, але це так сповільнює розмову, що я вирішив усе незрозуміле запам’ятовувати на потім, і це теж запам’ятаю. 

— У тебе, напевно, ціла завала таких питань. 

— Сотня вже. Чи навіть тисяча. Але багато що я розумію сам, і рік за роком вони відпадають. Хоча деякі залишаються. Треба їх собі записати, у школі згодиться для твору. У мене є купа такого добра. 

— Томе, тобі подобається школа? 

— Її просто треба відбути. Школа нікому не подобається, особливо тим, хто вже спробував інші речі. 

— А я ненавидів школу. 

— Художню теж? 

— Так. Я любив малювати, але не уроки малювання. 

— Не те щоб я був проти школи. Та коли живеш серед таких людей, як містер Джойс, містер Паскін, ти й містер Девіс, хлопці здаються якимись недолітками. 

— Але тобі там не нудно? 

— Та ні. У мене багато друзів, я добре вчуся й люблю спортивні ігри — крім тих, де треба кидати та ловити м’ячі. Але, тату, хіба це життя? 

— Я й сам завжди так думав, — звірився Томас Гадсон. — Але ти пожвавлюєш його, як можеш. 

— Так. Пожвавлюю, як можу, й завжди намагатимуся. Але іноді так стисне, що й не сіпнешся. 

Томас Гадсон озирнувся за корму, де тиху водну гладінь розламував яхтенний слід і дві наживки з аутригерів тяглися по ньому, підстрибуючи на баранцях і пірнаючи в розбурхану яхтою воду. Девід і Ендрю з вудками в руках сиділи в рибальських кріслах. Томас Гадсон бачив їх зі спини: хлопці стежили за наживкою. Він відвернувся й помітив, як із води, майже не плюскаючи, парами та поодинці вистрибують смугасті тунці, лискучі проти сонця, й безшелесно пірнають назад важкими головами вниз. 

— Риба! — почув Томас Гадсон крик юного Тома. — Клює! Риба! Дейве, позаду! Диви! 

Томас Гадсон побачив, як завирувала вода, але не побачив рибини. Девід вставив вудлище в підвіс і стежив за перекинутою через аутригер волосінню. Та попервах спадала довгим вільним зашморгом, а потім на очах у Томаса Гадсона натяглася й тепер на ходу розтинала воду під гострим кутом. 

— Підсікай, Дейве, підсікай! — гукнув з трапа Едді. 

— Підсікай, Дейве, благаю, — озвався й Ендрю. 

— Цить! — мовив Девід. — У мене все під контролем. 

Він так і не підсікав; волосінь мірно тяглася за яхтою під тим самим кутом, вудлище зігнулося, а хлопець натужно пнув його на себе. Томас Гадсон стишив двигуни, які тепер ледь-ледь оберталися. 

— Ну підсікай, будь ласка, — впрошував Ендрю. — Чи дай я підсічу. 

Проте Девід і далі пнув вудлище та дивився, як під незмінним кутом за яхтою тягнеться волосінь, а тоді попустив. 

— Тату, це риба-меч, — сказав він, не відводячи погляду. — Я бачив, як меч виглянув із води. 

— Богом клянешся? — запитав Ендрю. — Нічого собі! 

— Ну все, підсікай уже, — надійшов Роджер. Він відхилив спинку крісла й тепер кріпив до вудлища котушку. — Підсікай, Дейве, якнайсильніше. 

— Гадаєте, рибина вже проковтнула гачок? Чи просто пливе з ним у роті? 

— Краще підсікай, доки не виплюнула. 

Девід уперся ногами й смикнув вудлище, відчувши велику вагу під водою, а потім ще раз і ще, аж вудлище вигнулось, наче лук. Волосінь ішла так само рівно. На рибину його зусилля не справили жодного враження. 

— Дейве, ще підсікай, — наказав Роджер. — Зажени гачок, щоб не зірвалася. 

Девід смикнув щосили, і волосінь заметлялася, а вудлище зігнулося так, що хлопець ледве й міг його втримати. 

— Господи, — надсадно мовив він. — Здається, підчепив. 

— Трохи попусти, — мовив Роджер. — Томе, а ти розвертайся, тільки пильнуй волосінь. 

— Розвертаюся і пильную волосінь, — повторив Томас Гадсон. — Дейве, ти як? 

— Кльово, тату! — відповів Девід. — Боже, хоч би я виловив цю рибину. 

Томас Гадсон розвернув яхту довкола корми. Дейв уже розмотав практично цілу котушку, і Томас Гадсон почав підбиратися ближче до рибини. 

— Тепер підтягни сильніше, — наказував Роджер. — Не давай рибі спуску. 

Девід підтягав і скручував волосінь, підтягав і скручував машинально й таки чимало скрутив. 

— Іще ніхто в нашій сім’ї не виловлював риби-меча, — сказав Ендрю. 

— А ти замовкни, щоб не зурочив, — озвався Девід. — Бо ще зурочиш мені. 

— Мовчу, — мовив Енді. — Відколи ти підчепив цю тварюку, я тільки й робив, що молився за тебе. 

— Аби лиш у рибини паща витримала, — прошепотів юний Том батькові, який стояв при стерні, поглядаючи на корму та стежачи за кутом нахилу волосіні. 

— Надіюся. Дейв для такої риби не досить дужий. 

— Я на все готовий, щоб виловити її, — сказав юний Том. — На все. Що завгодно пообіцяю, усе віддам. Енді, принеси йому води. 

— Я принесу, — сказав Едді. — Деві, чуєш, не попускай. 

— Ближче не треба! — крикнув Роджер. Він був великим рибалкою; в морі вони з Томасом Гадсоном чудово розумілися. 

— Я відведу її за корму! — гукнув Томас Гадсон і тихо й неспішно розвернув яхту, майже не схвилювавши води. 

Рибина почала заглиблюватись, і Томас Гадсон поволі здавав назад, щоб якомога послабити волосінь. Та навіть від такого ледь помітного наближення до рибини снасть перехилилася сторч над водою, волосінь почала розмотуватися рівними ривками, а вудлище — сіпатися в Девідових руках. Томас Гадсон просунувся трохи вперед, щоб допомогти йому втримати снасть. Він бачив напружену синову спину, та мусив ощадити волосінь. 

— Не можу більше намотувати, бо порветься, — мовив Девід. — Містере Девіс, а що робитиме рибина? 

— Йтиме вниз, поки ти її не зупиниш, — відповів Роджер. — Чи сама не зупиниться. От тоді спробуєш підсікти. 

Волосінь розмотувалася й тонула, розмотувалася й тонула, розмотувалася й тонула. Вудлище ладне було щомиті переламатися, а волосінь напнулася, ніби віолончельна струна, і на котушці її лишилося зовсім небагато. 

— Тату, що мені робити? 

— Нічого. Ти й так уже робиш усе, що треба. 

— А вона не дістане до дна? — спитав Ендрю. 

— Тут немає дна, — відповів йому Роджер. 

— Держи її, Деві, — порадив Едді. — Їй набридне, то вона й випливе. 

— Мене ці чортові лямки вбивають, — мовив Девід. — Так плечі гризуть. 

— Давай я потримаю, — озвався Ендрю. 

— Обійдешся, — відповів Девід. — Я просто сказав про лямки. А так мені байдуже. 

— Едді, надінь йому пояс! — гукнув Томас Гадсон. — Якщо лямки будуть задовгі, прив’яжи волосінню! 

Широким стебнованим пасом Едді обгорнув хлопцеві поперек, затягнув плетені лямки та цупкою волосінню прив’язав їх до котушки. 

— Дякую, Едді, — відповів йому Девід. — Так набагато краще. 

— Плечі тепер не болітимуть, спина держатиме, — мовив Едді. 

— Волосінь майже вся розмоталася, — мовив Девід. — Чорт, куди вона так пірнає? 

— Містере Томе! — гукнув Едді. — Дайте трохи на північний захід. Риба пішла вперед. 

Томас Гадсон узяв стерно і плавно, лагідно і плавно розвернув яхту у відкрите море. Попереду видніла велика жовта латка водоростей; на них сиділа птаха, а вода була така спокійна, прозора та синя, що внизу проглядалося заломлене, мов у призмі, світло. 

— Бачиш? — сказав Едді Девідові. — Отепер держиться. 

Хлопець не зміг підняти вудлище, проте волосінь більше не смикалася й не зникала під водою. Хоч і була досі напнута, а на котушці залишалося всього зо пів сотні ярдів, більше вона не розмотувалась. Девід тримав рибину на гачку, яхта йшла вслід за нею. Томас Гадсон іще розрізняв ледь видиму білу волосінь, яка під гострим кутом тонула в синій воді, а яхта рухалася неквапливо, й двигуни її працювали майже нечутно. 

— Бач, Деві, риба пірнула, куди їй треба, й пливе собі. Скоро можна буде скручувати волосінь. 

Девід згорбив засмаглу спину, вудлище гнулося, а волосінь повільно розтинала воду; яхта теж рухалася повільно, і за чверть милі попереду неї пливла велетенська рибина. Мартин знявся з водоростей і полетів назустріч яхті. Покружляв над головою в Томаса Гадсона й сів на іншу жовту латку. 

— Спробуй підтягнути, — порадив Роджер. — Якщо ти її тримаєш, то можеш і підтягнути. 

— Містере Томе, ще на крапочку вперед! — крикнув Едді на місток, і Томас Гадсон якнайплавніше додав ходу. Девід тягнув і тягнув, але вудлище знай собі гнулося, а волосінь напиналась, мовби він зачепився за рухомий якір. 

— Нічого, — мовив Роджер. — Іще підтягнеш. Як почуваєшся, Деві? 

— Добре, — відповів Девід. — У цьому поясі добре. 

— Гадаєш, утримаєш? — запитав Ендрю. 

— Заткнися, — мовив Девід. — Едді, дайте мені води. 

— Куди я її подів? — здивувався той. — Невже вилив? 

— Я принесу, — Ендрю побіг у камбуз. 

— Дейве, помогти тобі? — запитав юний Том. — Чи я піду нагору, щоб не заважати. 

— Ні, Томе. Дідько, чому я не можу її підтягти? 

— Дейве, це велетенська рибина, — сказав йому Роджер. — Її так просто не витягнеш. Треба пробувати вести її туди, куди тобі треба. 

— Кажіть мені, що робити, і я робитиму, поки не вмру, — мовив Девід. — Я довіряю вам. 

— Я тобі вмру, — сказав Роджер. — З таким не жартують. 

— А я не жартую, — відповів Девід. — Я стоятиму не на життя, а на смерть. 

Юний Том повернувся до батька на ходовий місток. Звідти вони дивилися на згорбленого Девіда, припнутого до своєї здобичі, на Роджера, що стояв поруч, та Едді, який притримував крісло. Ендрю підніс Девідові до губ склянку; той набрав у рот води й сплюнув. 

— Енді, полий мені на руки, — попросив Девід. 

— Тату, — ледь чутно прошепотів юний Том, — ти думаєш, він таки втримає цю рибину? 

— Вона для нього занадто важка. 

— Я боюся, — сказав юний Том. — Я люблю Девіда й не хочу, щоб він убився через якусь кляту рибу. 

— Я теж не хочу. І Роджер не хоче, й Едді. 

— Треба за ним дивитися. Якщо йому стане зовсім несила, ти чи містер Девіс мусите забрати в нього снасть. 

— Поки що він тримається. 

— Ти не знаєш його так, як ми. Він справді здатен убити себе. 

— Томе, не хвилюйся ти так. 

— Не можу. У нашій сім’ї я хвилююся за всіх. Аби він подужав. 

— Не варто зараз думати про це, — сказав Томас Гадсон. 

— Тату, але як такий хлопець, як Девід, витягне таку рибину? Він у житті не ловив нічого більшого за вітрильника чи ставриду. 

— Рибина втомиться. Це ж вона сидить на гачку. 

— Така велика, — сказав юний Том. — А Дейв не може відчепитися від неї, як і вона від нього. Це диво — щоб Девід її таки виловив. Краще б на його місці був містер Девіс чи ти. 

— Дейв нормально дає собі раду. 

Вони невпинно просувались у відкрите море, де, як і раніше, стояв мертвий штиль. На бузковій воді скрізь траплялися випалені сонцем жовті латки водоростей; часом котрусь із них розтинала туго напнута біла волосінь, і тоді Едді сягав униз і струшував налипле. Коли, перехилившись через борт, він скидав жовті водорості з волосіні, Томас Гадсон побачив його зморшкувату, цегляного кольору шию під старим фетровим капелюхом і почув, як він каже: 

— Деві, вона зараз яхту як на буксирі веде. Але томиться, томиться помаленьку. 

— Вона й мене втомила, — мовив Девід. 

— Голова болить? — запитав Едді. 

— Ні. 

— Надінь йому кепку, — порадив Роджер. 

— Не треба, містере Девіс. Краще волосся мені змочіть. 

Едді зачерпнув у відерце морської води й, набравши у пригорщу, обережно змочив хлопцеві голову та відгорнув чуприну з лоба. 

— Скажеш, коли заболить голова, — звелів він. 

— Все добре, — відповів Девід. — Містере Девіс, кажіть мені, що робити. 

— Спробуй підтягти ще раз. 

Девід спробував — раз, удруге й утретє, — але йому не вдалося підтягти рибину бодай на дюйм. 

— Нічого, нічого. Бережи сили, — мовив Роджер і звернувся до Едді: — Надінь йому все-таки кепку. Бо штиль і пече немилосердно. 

Едді занурив у воду кепку з довгим дашком і надів Девідові на голову. 

— Вибачте, містере Девіс, але мені в очі стікає солона вода. Серйозно. 

— Очі я тобі промию, — мовив Едді. — Містере Роджере, дайте хустинку. Енді, принеси холодної води. 

Зігнувши ноги в колінах, згорблений хлопець пнув вудлище, а яхта повільно пливла далі й далі в море. На захід від яхти, збиваючи тиху воду, плюскалася риба — зграйка смугастих тунців чи альбакорів, — і до неї вже зліталися крячки, підкликаючи родичів. Риба невдовзі пірнула глибше, й крячки посідали на воду, щоб дочекатися, коли вона з’явиться знову. Едді витер Девідові лице, сполоснув хустинку в холодній воді й обтер йому шию та руки, а потім сполоснув іще раз і приклав хлопцеві до потилиці. 

— Скажеш, як голова заболить, — мовив Едді. — Це не те, що ти здаєшся. Просто мудро. Штиль, і пряжить, як у пеклі, холера. 

— Все добре, — відповів Девід. — Тільки плечі дуже болять і руки. 

— То так має бути, — сказав йому Едді. — Мужчиною станеш. Тільки сонячного удару не треба. І пуп, гляди, не розв’яжи. 

— Містере Девіс, що робитиме рибина? — запитав Девід пересохлим голосом. 

— Мабуть, те саме, що й досі. Чи кружляти почне. Чи вирине. 

— Паскуда чортова, пішла так глибоко, що нам забракне волосіні для маневру, — сказав Томас Гадсон Роджерові. 

— Головне, що Девід її підчепив, — відповів той. — Скоро вона почне діяти. Тоді ми її й підтягнемо. Дейве, ану спробуй ще раз. 

Девід спробував, але знову дарма. 

— Нічо’, вирине, — мовив Едді. — Побачиш. Ще трохи, і їй нічо’ іншого не лишиться. Дати рот сполоснути? 

Девід кивнув. Він уже мусив дихати помалу. 

— Трохи проковтни, а решту виплюнь, — наказав Едді й звернувся до Роджера: — Рівно година. Деві, як голова, може бути? 

Той знову кивнув. 

— Тату, що ти думаєш? — запитав юний Том. — Тільки по-чесному. 

— Дейв молодець, — мовив батько. — І Едді поруч. Нічого страшного він не допустить. 

— Це так, — погодився Том. — Я хочу допомогти їм. Принесу Едді випити. 

— І мені, будь ласка. 

— Добре. І містерові Девісу також. 

— Навряд чи він захоче. 

— То я спитаю. 

— Деві, спробуй ще раз, — прошепотів Роджер, і хлопець потягнув щосили, вчепившись обома руками в котушку. — Дюйм є. Намотуй і пробуй знову. 

Тепер почалася справжня битва. Досі Девід лише тримав на гачку рибину, яка пливла у відкрите море, і яхта слідувала за нею. Тепер він мусив підтягати здобич, намотувати волосінь і дивитись, як розпрямляється вудлище, знов підтягати й плавно опускати вудлище над водою, крутячи котушку. 

— Повільніше, — застеріг його Роджер. — Не поспішай, не метушися. 

Нахилившись уперед і впершись ступнями, Девід використовував, ніби важіль, усю, яка не є, вагу свого тіла, щоб підтягнути волосінь, а тоді швидко заходився крутити котушку правою рукою. 

— Девід кльово рибалить, — сказав юний Том. — Змалку рибалив, але я й гадки не мав, що він так добре вміє. Він завжди з себе кпить, бо йому не даються всякі спортивні змагання. А зараз бачиш? 

— Та ну їх до біса, ті змагання, — відповів Томас Гадсон. — Роджере, що ти кажеш? 

— Вперед іще на крапочку! — крикнув Роджер. 

— Вперед іще на крапочку, — повторив Томас Гадсон, і, коли яхта поволі посунулася вперед, Девід відхопив собі ще волосіні. 

— Тату, — спитав юний Том, — ти теж не любиш спорту? 

— Колись любив. Дуже. А тепер ні. 

— Мені подобаються теніс і фехтування, але не ігри з м’ячем, — відповів юний Том. — Напевно, це тому, що я виховувався в Європі. Девід був би добрим фехтувальником, якби захотів навчитися, бо він страшенно розумний. Але не хоче. Хоче тільки читати, стріляти, рибалити і майструвати блешні. Це в нього добре виходить. І стріляє він краще за Енді. Тату, я тобі заважаю, що так розбалакався? 

— Звісно, ні, Томе. 

Тримаючись за поруччя ходового містка, юний Том дивився вслід за батьком на корму. 

Батько поклав йому руку на плече, солоне від морської води, якою хлопці обливалися на палубі з відерець, поки не клюнула риба. Дрібки солі під його долонею ледь помітно шерхнули. 

— Бачиш, я так хвилююся за Девіда, то мушу заговорити собі погані думки. Я понад усе на світі хочу, щоб він упіймав цю рибину. 

— Не рибина, а сатана. Чекай, вона ще покажеться. 

— Я бачив одну, коли ми з тобою рибалили кілька років тому. Прохромила своїм мечем велику макрель, на яку ми ловили, кинулася й виплюнула гачок. Така величезна! Вона мені потім снилася. Піду приготую напої. 

— Не поспішай, — сказав батько. 

Внизу, у верткому рибальському кріслі з відкинутою спинкою, впершись ступнями в обніжок поруччя, Девід тягнув волосінь руками, спиною, стегнами та плечима; опускав вудлище, крутив котушку й знову тягнув, намотуючи помалу — спершу по дюйму волосіні, потім по два і нарешті по три. 

— Голова може бути? — запитав Едді, який притримував бильця крісла, щоб те не крутилося. 

Девід кивнув. Едді помацав кепку в нього на тім’ї. 

— Волога ще, — мовив він. — Деві, а ти даєш тій рибині чортів. Як машина. 

— Це легше, ніж тримати, — відповів Девід тим самим пересохлим голосом. 

— Та вже ж, — мовив Едді. — Тепер вона хоч піддається. А тоді просто жили з тебе мотала. 

— Тягни повільніше, — застеріг Роджер. — Деві, ти молодець. 

— А коли риба покажеться, ми її загарпунимо? — спитав Ендрю. 

— Замовкни, бо зурочиш! — відбуркнув Девід. 

— Я не хотів зурочити. Просто… 

— Енді, вибач, але стули пельку. 

Ендрю поліз на місток. На ньому теж була кепка з довгим дашком, та батько помітив, що очі в нього на мокрому місці, а вуста тремтять. Малий відвернувся. 

— Ти не сказав нічого поганого, — запевнив його Томас Гадсон. 

— Тепер, якщо він не витягне цю рибину, то скаже, що я зурочив, — мовив Ендрю, дивлячись убік. — А я хотів лише нагадати, щоб не забули… 

— Природно, що Дейв нервується, — відповів батько. — Але він намагається бути чемним. 

— Я розумію, — відповів Ендрю. — Він ту рибину тягне незгірше за містера Девіса. Я просто не хочу, щоб він так думав. 

— Багато хто дратується, коли підтягає велику рибу. Тим паче у Дейва це вперше. 

— Але ти завжди чемний, і містер Девіс… 

— Це вже тепер. А коли ми тільки вчилися рибалити — то й хвилювалися, і шпигали один одного, і сварилися. Ми обоє бували нестерпними. 

— Правда? 

— Ще й яка правда. Мучилися, наче цілий світ проти нас. Це природно. Дисципліна та розум приходять із досвідом. Ми зробилися чемні, коли пересвідчилися, що великої риби не зловиш сердитим і роздратованим. А навіть як часом і зловиш, то не зрадієш. Але ми обидва жахливо поводилися. З усього того гніву, непорозумінь і сварок немає ніякої радості. От тепер ми й рибалимо чемно. Поговорили й вирішили — не сваритися хоч би що. 

— Я теж не буду, — відповів Ендрю. — Та з Дейвом іноді важко. Тату, а думаєш, він таки виловить цю рибину? Думаєш, це насправді, не сон? 

— Не треба про це. 

— Я знову щось не те сказав? 

— Ні. Просто такі розмови віщують невдачу. Так кажуть старі рибалки. Не знаю чому. 

— Добре, не буду. 

— Тату, на, — гукнув юний Том, подаючи нагору батькові склянку, загорнуту в потрійний шар паперу й обхоплену гумкою посередині, щоб лід повільніше танув. — З лаймом, настоянкою і без цукру. Чи ти не хочеш? Принести інший? 

— Ні, давай. Ти долив кокосової води? 

— Долив. А Едді дав віскі. Містер Девіс нічого не захотів. Енді, ти будеш там? 

— Ні, вже спускаюся. 

Том піднявся нагору, а Енді зліз. Томас Гадсон озирнувся й побачив, що волосінь неначе похилилася. 

— Дивися, Роджере! — крикнув він. — Здається, вона випливає! 

— Випливає! — заволав Едді, який теж помітив нахил. — Стеж за котушкою. 

Томас Гадсон глянув униз — чи стане волосіні для маневру. Девід не підтягнув іще й чверті; але ось котушка деркотливо закрутилася, і Томас Гадсон дав задній хід, розвертаючись носом до волосіні. 

— Задом, містере Томе, задом! Ця лярва зара’ випливе! Нема як повертати, бо волосіні не стане! 

— Піднімай вудлище, — радив Девідові Роджер. — Щоб рибина не потягла його вниз. Томе, а ти відійди якнайдалі назад! Так, добре, добре! І ще, скільки можеш! 

А тоді вздовж борту розчахнулася тиха гладінь океану й велетенська, нескінченно довга та неймовірно повнотелеса темно-синя рибина знялася, сріблисто сяйнувши на сонці, на мить зависла в повітрі й знову запалась у воду, здійнявши високий білопінний фонтан. 

— О Боже, — вимовив Девід. — Ви бачили? 

— Меч, довший за мене, — сказав заворожений Ендрю. 

— Гарна така, — сказав юний Том. — Краща за ту, що мені була снилася. 

— Назад відходь, назад! — крикнув Роджер Томасові Гадсону. — Деві, а ти крути волосінь. Рибина виринула, цілий клубок волосіні плаває; не лови ґав. 

Томас Гадсон заднім ходом підійшов до рибини; Девідові лишалося піднімати й опускати вудлище та поступово крутити котушку. Волосінь ішла гладенько й швидко, що хлопець ледве встигав. 

— Повільніше! — крикнув Роджер. — Не переїдь рибину! 

— Клята зараза важить зо тисячу фунтів, — мовив Едді. — Малий, намотуй волосінь, намотуй! 

Море знову було спокійне та непорушне, тільки там, де вихопилася риба, на воді ще розходились кола. 

— Тату, бачив, скільки води злетіло вгору? — спитав юний Том. — Наче океан вибухнув. 

— Томе, а ти бачив, як вона підлітала? Бачив, яка синя й як гарно вилискувала сріблом? 

— І синій меч, — відповів юний Том. — Весь до кінчика синій. Едді, — гукнув він з містка на корму, — а вона справді важить тисячу фунтів? 

— Та кат її зна. Але тяжезна — то вже напевне. 

— Деві, мотай волосінь, поки легко, — напучував Роджер. — Ти все дуже добре робиш. 

Хлопець працював, як машина, накручуючи великий клубок волосіні з води на котушку, а яхта помаленьку, ледь помітно йшла заднім ходом. 

— Тату, що робитиме рибина? — спитав юний Том. Батько стежив за нахилом волосіні й думав, що зараз безпечніше було би просунутися вперед; але він знав, як важко буде Роджерові, коли волосіні так мало. Рибині стане одного сильного кидка вбік, щоб розкрутити котушку й зірватися, тому Роджер і хоче тепер виграти якнайбільше. Девід уже скрутив половину клубка й не думав зупинятися. 

— Що ти казав? — перепитав Томас Гадсон. 

— Питаю, що робитиме рибина? 

— Зачекай, Томе, — відповів батько й гукнув униз Роджерові: — Чуєш, старий! Я боюся, чи ми її не переїдемо! 

— То посунься трохи вперед! 

— Трохи вперед, — відповів Томас Гадсон. Девід уже крутив котушку повільніше, та за рибину можна було більше не хвилюватися. 

Потім волосінь знову почала розмотуватися. 

— Глуши! — крикнув Роджер, і Томас Гадсон перевів двигуни на гулящий хід. 

— Є! — відгукнувся він. Роджер схилився над Девідом; той обіруч напинав вудлище, а волосінь поступово змотувалася з котушки. 

— Деві, ану підтягни трохи, — мовив Роджер. — Хай натужиться. 

— Я боюся, що зірветься, — відповів Девід, але підтягнув. 

— Не зірветься, — сказав Роджер. — Ще ж є волосінь. 

Котушка все ще крутилася, але вудлище вигнулося, і хлопець, долаючи тиск, уперся босими ногами в обніжок. Волосінь зненацька спинилася. 

— Намотуй, — порадив Роджер. — Скільки вийде, намотуй. Вона кружляє, зараз підійде до нас. 

Хлопець опускав вудлище й крутив котушку; випростував, опускав і знову крутив. Волосінь ішла як по маслу. 

— Я правильно все роблю? — запитав він. 

— Дуже добре, — сказав йому Едді. — Гачок глибоко ввігнав. Я бачив, коли вона кинулася. 

А потім, коли Девід хотів підтягнути ще волосіні, та знов почала розмотуватися. 

— Чорт! — мовив Девід. 

— Нічого, — сказав йому Роджер. — Так має бути. Коли рибина йшла до нас, ти скручував волосінь. Тепер вона віддаляється, і волосінь розмотується. 

Неквапно, неухильно, долаючи Девідів опір, риба витягла всю волосінь, яку він устиг намотати, і навіть ще трохи. Але тоді хлопець утримав її. 

— Добре. Тепер намотуй, — тихо порадив Роджер. — Рибина трохи розширила коло, але тепер ітиме до тебе. 

Томас Гадсон заводив двигуни лише час від часу, щоб не випустити рибину з-за корми. Усі можливості яхти він спрямував на допомогу синові, а його самого й весь перебіг битви довірив Роджеру. Більше він нічого не міг удіяти. 

На другому колі рибина витягла собі ще трохи волосіні. На третьому теж. Але Девід однаково мав на котушці майже половину. Він досі тримав рибину на гачку, як годилося, й виконував усі Роджерові настанови. Проте сильна втома вже давалася взнаки, а на засмаглій хлопцевій спині від поту й морської води проступили солоні пасма. 

— Рівно дві години, — сказав Едді Роджерові. — Деві, як голова? 

— Нормально. 

— Не болить? 

Хлопець похитав головою. 

— Попий води, — мовив Едді. 

Девід кивнув і попив зі склянки, яку підніс йому до губ Ендрю. 

— Деві, як ти почуваєшся? Тільки чесно? — Роджер схилився низько над ним. 

— Нормально. Спина болить, руки й ноги, — на мить він заплющив очі, а тоді знову напнув вудлище, бо, попри туго закручену котушку, волосінь почала розмотуватися. — Я не хочу розмовляти, — сказав він. 

— Можеш трохи підтягнути, — порадив Роджер, і хлопець узявся до справи. 

— Девід — мученик і подвижник, — мовив батькові юний Том. — Ніхто не має такого брата, як він. Тату, нічого, що я говорю? Просто я так хвилююся… 

— Говори собі, Томмі. Я теж хвилююся. 

— Знаєш, він завжди добре тримався, — вів далі Том. — І не якийсь там геній чи спортсмен, як Енді. Просто молодець. Я знаю, ти любиш його найбільше. Це правильно, бо він серед нас найкращий. І ця ловитва йому не зашкодить, інакше ти не дозволив би. Але я все одно хвилююся. 

Томас Гадсон пригорнув сина рукою за плечі, другу руку тримаючи на стерні, і косував на корму. 

— Томмі, найгірше буде змусити його все це покинути. Роджер та Едді свою справу знають. Вони його люблять і не дозволять робити те, чого він не подужає. 

— Тату, але його неможливо спинити. Серйозно. І він завжди робитиме те, чого не здатен подужати. 

— Вір мені, а я віритиму Роджерові й Едді. 

— Добре. І все-таки зараз я помолюся за нього. 

— Молися, — сказав Томас Гадсон. — А чому ти кажеш, ніби я люблю його найбільше? 

— Бо так має бути. 

— Тебе я любив найдовше. 

— Давай не думати про нас з тобою. Краще обидва помолімося за Деві. 

— Гаразд, — відповів Томас Гадсон. — Слухай. Ми підчепили її опівдні. Скоро має з’явитися тінь. Здається, вже є. Я помалесеньку розверну яхту — так, щоб сховати Деві. Родж! — гукнув він униз. — Можна, я розвернуся, щоб заховати малого в тінь? Рибині однаково: вона кружляє, а ми підемо слідом за нею. 

— Давай! — погодився Роджер. — Як це я сам не подумав? 

— Тіні все одно ще не було, — відповів Томас Гадсон і так повільно розвернув яхту, ледь відводячи її корму, що волосінь майже не розмоталася. Девідові голова та плечі опинилися в тіні ходової рубки. Едді витирав малого рушником та змочував йому плечі й потилицю спиртом. 

— Дейве, як ти? — гукнув юний Том. 

— Чудово. 

— Тепер я за нього спокійніший, — мовив Том. — Знаєш, у школі казали, начебто Девід мені тільки наполовину брат, а я відповів, що в нашій сім’ї всі брати рідні. Ох, тату, чого ж я так хвилююся? 

— Все буде добре. 

— У такій сім’ї, як наша, хтось повинен хвилюватися, — відповів Том. — Але за тебе я вже не хвилююся. Тільки за Девіда. Піду змішаю ще напоїв. Тоді й помолитися можна. Тату, будеш коктейль? 

— Залюбки. 

— Едді, напевно, теж дуже треба. Три години минуло, а він тільки раз і випив. Це я такий роззява. Тату, а чому ти думаєш, що містер Девіс не захоче? 

— Йому не до того, поки Девід мучиться з рибиною. 

— Девід уже в тіні. То, може, він і вип’є. Я запитаю, — Том пішов униз. 

— Не треба, Томмі, — почув Томас Гадсон відповідь Роджера. 

— Містере Девіс, — наполягав юний Том, — ви за весь день ані краплі в рот не взяли. 

— Дякую, Томмі, — відповів Роджер. — Випий за мене плящину пива. Томе! — гукнув він до стернового Томаса Гадсона. — Дай трішки вперед. Так рибина легше піде. 

— Даю трішки вперед, — озвався Томас Гадсон. 

Рибина все ще кружляла на глибоководді, але скорочувала радіус, бо рухалася в одному напрямку з яхтою. Точніше, це яхта рухалася вслід за нею. 

Кут нахилу волосіні в темній глибокій воді було краще видно, бо сонце стояло тепер за кормою, і Томас Гадсон упевненіше прокладав собі шлях, стежачи за рибиною. Він думав, як їм пощастило, що день безвітряний, бо навіть за невеликої хвилі Девід не витримав би, підчепивши таку велетенську здобич. Море було спокійне, а Девіда вдалося заховати в тінь, і Томас Гадсон потрохи заспокоївся. 

— Дякую, Томмі, — пролунав голос Едді; невдовзі син піднявся до нього зі склянкою, загорнутою в папір, і Томас Гадсон спершу пригубив, а тоді зробив великий ковток і відчув холод із гострим присмаком лайма, духмяними глянсуватими нотками ангостури та легкістю крижаної кокосової води, підкріпленої міцним духом джину. 

— Тату, смачно? — запитав юний Том. В руках у нього була спітніла на сонці пляшка холодного пива. 

— Неперевершено, — відповів батько. — Добряче ти джину хляпнув. 

— Довелося, — сказав юний Том. — Бо лід дуже швидко тане. Треба зробити такі підсклянники, щоб тримали холод. Я спробую в школі — думаю, з коркового дуба вдасться. Подарую тобі на Різдво. 

— Ти подивися на Девіда, — мовив батько. 

Дейв тяг рибину так, наче щойно розпочав битву. 

— Він такий плаский, — відповів юний Том. — Груди та спина однакові, ніби склеєні. Зате на руках довжелезні м’язи, і верхні, і нижні. Тобто й біцепси, й трицепси. Дивна в нього будова. І сам він дивний, хай йому грець, і знаєш, тату, він найкращий у світі брат. 

Тим часом Едді вже вихилив склянку в кокпіті й знову розтер Девідові спину рушником, а потім — груди та довгі руки. 

— Держишся, Деві? 

Хлопець кивнув. 

— Слухай сюди, — сказав йому Едді. — Я бачив, як один дорослий чоловік — дужий, плечі, як у бика, а всрався, — кинув снасть, хоча не подужав і половини того, що ти вже зробив. 

Девід не зупинявся. 

— Здоровий дядько. Містер Роджер і твій татуньо знали його обидва. Навчений, постійно рибу ловив. Підчепив був одну, гігантську, і всрався — кинув, бо руки боліли. Важко було, от і кинув. Держися, Деві, держися. 

Девід нічого не відповів. Ощадив дихання, тягнучи, піднімаючи й опускаючи вудлище та крутячи котушку. 

— Та розпроклята рибина така дужа, бо самець, — продовжував Едді. — Самиця давно вже здалася б. Репнуло б їй нутро чи серце, чи ікра з неї полізла б. У цих самці сильніші. В іншої риби — самиці, тільки не в риби-меча. Дужа рибина, Деві. Але ти її витягнеш. 

Волосінь знову почала розмотуватися, і Девід, заплющивши очі й зачепившись босими ступнями за обніжок, відхилився назад і зо хвилину перепочив. 

— Правильно, Деві, — похвалив Едді. — Коли нічого не робиш, відпочивай. Рибина собі кружляє. Але й вона томиться, бо на гачку сидить. 

Едді відвернувся й поглянув униз. З його примружених очей Томас Гадсон зрозумів, що він дивиться на великий латунний годинник на стіні каюти. 

— Містере Роджере, п’ять по третій, — сказав він. — Малий, ти вже держишся три години та п’ять хвилин. 

Девід мав би вже скручувати волосінь, натомість вона рівномірно розмотувалася. 

— Знову опускається, — мовив Роджер. — Деві, пильнуй. Томе, ти волосінь бачиш? 

— Бачу, — відгукнувся Томас Гадсон. Кут нахилу був не вельми широкий, і з ходового містка він бачив волосінь глибоко під водою. — Якщо рибина пішла на дно помирати, — прошепотів Томас Гадсон найстаршому синові, — Дейв цього не переживе. 

Юний Том похитав головою та закусив губу. 

— Дейве, тримай щосили, — почувся Роджерів голос. — Хай розмотується, але підтягни котушку. 

Хлопець так туго скрутив котушку, що вудлище й волосінь ледь витримували. Він напружився, готуючись до покути, а волосінь собі розмотувалася й поринала глибше, ще глибше, дедалі глибше. 

— Коли ти її зупиниш, вважай, що добив, — сказав Роджер Девідові. — Томе, зупиняй двигуни! 

— Стоп машина, — відгукнувся Томас Гадсон. — Але дати трохи назад не завадить. 

— Добре, давай. 

— Даю, — сказав Томас Гадсон. Це дозволило їм заощадити трошечки волосіні, яка тепер загрозливо тяглася до дна. 

— Деві, посунься ближче до краю корми, — звелів Роджер. — І попусти котушку, тоді послабиш комель. 

Дейв попустив котушку. 

— Вставляй комель у підвіс, — мовив Роджер. — Едді, тримай його за поперек. 

— Господи, тату! — сказав юний Том. — Рибина пішла на дно! 

Девід укляк на краю корми, звісивши вудлище так, що кінчик його сягав води. Комель сидів у нього на поясі в шкіряному гнізді. Ендрю тримав брата за ноги; Роджер укляк поруч, стежачи за волосінню. На котушці майже нічого не залишилося. Роджер зиркнув на Томаса Гадсона й похитав головою. 

На котушці не залишилось і двадцяти ярдів; Девід звисав з корми, і половина вудлища вже була під водою. Потім — заледве п’ятнадцять ярдів. Потім — менш ніж десять. І тоді волосінь зупинилася. Хлопець так і звисав з корми, а вудлище потонуло майже цілком, проте волосінь зупинилася. 

— Едді, всадови його назад, — мовив Роджер. — Помалу, помалу. Не зараз, а коли зможеш. Він зупинив рибину. 

Едді підвів Деві до крісла й усадовив, тримаючи за поперек, щоб хлопець не перекинувся в море, якщо рибина зненацька смикне. Девід поставив комель у гніздо, зачепився ступнями за обніжок і напнув вудлище. Рибина трохи піднялася. 

— Тягни, лише як будеш скручувати волосінь, — мовив Роджер. — Іншим часом хай сама тягне. А ти намагайся відпочивати. 

— Твоя вона, Деві, — озвався Едді. — Мало-помалу витягнеш. Тільки не поспішай, не метушися, і вона твоя. 

Щоб не дати рибині піти, Томас Гадсон просунувся трохи вперед. Тепер уся корма ховалася в тіні. Яхта поступово йшла у відкрите море; водна гладінь була непорушна. 

— Тату, — сказав юний Том. — Я бачив його ноги, коли готував вам напої. Вони всі в крові. 

— Роздер на обніжку. 

— Може, підкласти йому подушку? Не так твердо буде. 

— Піди спитай Едді, — відповів Томас Гадсон. — Тільки не заважай Дейву. 

Минала четверта година битви. Яхта сунула далі в море, Девід потроху підтягав рибину, а Роджер тримав йому спинку крісла. 

Хлопець здавався не таким утомленим, як годину тому, але Томас Гадсон бачив, як на п’яти йому напливає й виблискує проти сонця кров із роздертих ступень. 

— Деві, як ноги? — запитав Едді. 

— Не болять, — мовив той. — Болять руки, плечі та спина. 

— Підкласти тобі подушку? 

Дейв похитав головою. 

— А то ще прилипнуть, — сказав він. — Липкі, але не болять. Серйозно. 

Юний Том піднявся до батька. 

— Скалічить він собі ноги й руки. У нього вже були пухирі, а тут усі потріскалися. Господи, тату! Що тепер буде? 

— Те саме, якби він веслував проти течії, Томмі. Чи піднімався б утомлений на гору, чи верхи сидів. 

— Я розумію. Але отак просто дивитися на таке жахливо, коли це твій брат. 

— Так, Томмі. Але для хлопців настає час, коли потрібно це пройти, щоб стати чоловіками. Як оце зараз для Девіда. 

— Я знаю. Просто дивлюся йому на руки та ноги й уже нічого не знаю. 

— А уяви, що ти сам витягав би цю рибу — хотів би, щоб я чи Роджер допомогли тобі? 

— Ні. Я тримався б до смерті. Але бачити Деві в такому стані — це зовсім інше. 

— Думай про нього, — відповів батько. — Про те, що для нього важливо. 

— Я думаю, — безпорадно промовив Том. — Але для мене він просто Деві. Я хотів би, щоб усе було інакше. Щоб такого не ставалося з братами. 

— Я теж, — відповів Томас Гадсон. — Томмі, ти дуже хороший хлопчик. Але зрозумій: я сам давно припинив би це. Тільки знаю, що коли Деві виловить-таки цю рибину, то ця перемога лишиться з ним назавжди. Тоді йому буде легше в житті. 

Почувся голос Едді, який знову дивився в каюту. 

— Містере Роджере, рівно чотири години. Деві, попий води. Як почуваєшся? 

— Добре, — відповів Девід. 

— Я знаю, що зроблю, — сказав юний Том. — Принесу Едді випити. Тату, ти хочеш? 

— Поки що ні, — відповів Томас Гадсон. 

Юний Том пішов униз, а Томас Гадсон дивився на Девідові повільні, втомлені, але рівномірні рухи, на Роджера, який схилився до малого і щось йому шепотів, на Едді, який з корми стежив за волосінню. Він намагався уявити, щó там, на глибині, де плаває риба-меч. Темрява — але риба, напевно, бачить у темряві добре, як кінь. І ще лютий холод. 

Він думав, чи є там інші рибини, окрім цієї. Вони не бачили інших, та це не значить, що їх немає. У темряві й холоді поруч із однією рибиною може плавати й друга. 

Він думав, чому рибина, пірнувши так глибоко, зупинилася. Чи вона досягла максимальної глибини, як літак практичної стелі? Чи зігнуте вудлище, туго закручена котушка й натяг волосіні придушили її опір, от вона й пливе собі тихенько і піднімається, коли Девід тягне її нагору, — піднімається поступово, помалу, слухняно, щоб тільки послабити цю нестерпну напругу? Мабуть, так, — міркував Томас Гадсон, — і, якщо рибина не геть іще підупала на силі, Девідові буде з нею тяжко. 

Юний Том приніс Едді пляшку; той надовго приклався і, щоб та не нагрівалася, попросив хлопця поставити її в ящик з наживкою. 

— Та й напохваті буде, — додав він. — Коли я ще подивлюся, як Деві тягне ту рибу, стану розпроклятим випивакою. 

— Я буду приносити вам пляшку, коли забажаєте, — мовив Ендрю. 

— Коли забажаю — не тр’а, — відповів Едді. — Принось, коли я попрошу. 

Найстарший син підійшов до Томаса Гадсона. Удвох вони дивилися, як Едді схилився над Девідом і стурбовано заглянув йому в очі. Роджер тримав спинку крісла й стежив за волосінню. 

— Слухай, Деві, — мовив Едді, дивлячись йому просто в обличчя. — Руки й ноги в тебе — то таке, грець із ними. Глянути страшно, кривавлять, але нічо’. Такі мають бути руки та ноги в рибалки. Вони зашкарубнуть. Але скажи мені, як твоя голова, бодай їй холера? 

— Нормально, — відповів Девід. 

— Тоді Бог з тобою. Тягни цю падлюку, скоро вона буде наша. 

— Деві, — озвався Роджер, — хочеш, я тобі допоможу? 

Девід лише похитав головою. 

— Я щось роблю не так? — скрушно запитав він. 

— Ні. Ти робиш усе дуже добре. 

— Тоді чого ви? 

— Деві, тобі дуже тяжко. Я не хочу, щоб вона тебе замучила. 

— Це вона сидить на гачку, — мовив Девід, і голос його зірвався. — Це не вона мене замучить, а я її. Замучу її, падлюку. 

— Кажи собі, Дейве, усе, що хочеш, — відповів Роджер. 

— Падлюка! Смердюча падлюка! 

— Він плаче, — Ендрю зійшов на місток і став поруч із Томом та батьком. — Він лається, щоб не розплакатися. 

— Замовкни, вершнику, — відповів юний Том. 

— Уб’є мене ця смердюча падлюка. Нехай, — мовив Девід. — Чорт, за що ж її лаяти? Ні, я її люблю. 

— Помовч, — велів йому Едді. — Бережи дихання. 

Він переглянувся з Роджером, і Роджер знизав плечима. 

— Якщо будеш так хвилюватися, заберу в тебе снасть, — пригрозив Едді. 

— Я завжди хвилююся, — мовив Девід. — Тільки ніхто не знає, бо я не кажу. І зараз так само. Просто забагато патякаю. 

— Помовч і заспокойся, — відповів Едді. — Сили не трать, і ми її доконаємо. 

— Це моя риба, — мовив Девід. — Я не хотів її лаяти. Вибачте. Це найкраща риба на світі. 

— Енді, принеси мені плящину спирту, — попросив Едді й звернувся до Роджера: — Я розітру йому руки, ноги та плечі. Бо від холодної води може схопити судома, — потім він заглянув у каюту й сказав: — Містере Роджере, п’ять годин з половиною. Деві, голову не напекло? 

Дейв похитав головою. 

— На осонні я ще боявся, — відповів Едді. — А тепер, малий, нічо’ тобі не буде. Заспокойся й диви, дошмагай цю рибину. Добре б упорати засвітла. 

Девід кивнув. 

— Тату, а ти колись бачив, щоб риба так билася? — запитав юний Том. 

— Так, — відповів Томас Гадсон. 

— Часто? 

— Ні, Томмі, не дуже. Тут, у Гольфстрімі, трапляється страховинна риба. Але буває й така велика, що легко ловиться. 

— А чому легко? 

— Може, тому, що вона стара й неповоротка. Якісь із тих рибин, очевидно, вже при смерті. Найбільші смикаються, поки не здохнуть. 

Вечоріло; вони зайшли у відкрите море, де на півшляху до Айзекового острова вже не було інших яхт. 

— Деві, ану спробуй ще раз, — мовив Роджер. 

Девід згорбився, відхилився назад, упершись ногами, і вершинка вудлища поволі піднялася. 

— Іде, — сказав Роджер. — Крути волосінь і ще тягни. 

Хлопець напнув вудлище й скрутив іще трохи. 

— Іде таки, — запевнив Роджер. — Не зупиняйся, крути. 

Девід крутив, як машина, чи пак як дуже втомлений хлопчик, який працює, немов машина. 

— Пора, — мовив Роджер. — Вона піднімається. Томе, посунься вперед на крапочку. Якщо вийде, витягнемо її зліва. 

— Вперед на крапочку, — повторив Томас Гадсон. 

— Дивися, як зручніше, — вів далі Роджер. — Треба так підійти, щоб Едді зручно було її загарпунити, а нам — накинути зашморг. Я підготую повідок. Томмі, іди сюди, триматимеш йому крісло й пильнуватимеш волосінь. Хай буде вільна весь час, якщо рибину треба буде пустити. Енді, ти подаватимеш Едді все, що він скаже, — дубець і зашморг. 

Рибина рівномірно піднімалася; Девід машинально крутив котушку. 

— Томе, спускайся, стань до стерна внизу! — крикнув Роджер. 

— Я вже й так іду, — відповів Томас Гадсон. 

— Вибач, — сказав йому Роджер. — Деві, запам’ятай: якщо я муситиму пустити рибину, тримай вудлище якнайвище й не давай волосіні зірватися. Коли я візьму повідок, негайно попусти котушку. 

— Намотуй рівно, — озвався Едді. — Гляди, щоб волосінь тобі не застрягла. 

Томас Гадсон зіскочив з ходового містка в кокпіт, де став до стерна та панелі приладів. Звідси вода проглядалася гірше, проте легше було тримати зв’язок із рештою й реагувати за нагальної потреби. 

Як дивно, подумалося йому, перебувати на одному рівні з дійством після того, як стільки годин дивився на нього згори. Наче спустився з ложі на ринг чи на сцену, чи підійшов упритул до треку. Усі здаються більшими, ближчими, вищими й пропорційнішими. 

Він бачив струминки лискучої крові на Девідових ногах та борони лямок на плечах; а хлопець, напнувши вудлище з останніх сил, звернув до батька майже розпачливий погляд. Батько зиркнув у каюту: латунний годинник показав за десять шосту. Тут, поблизу води, море здавалося зовсім інакшим. Дивлячись з тіні на зігнуте синове вудлище, Томас Гадсон бачив, як воно ритмічно піднімається й опускається, а похила біла волосінь тоне в темній глибіні. Едді вкляк на кормі з гарпуном у засмаглих ластатих руках і видивлявся рибину в бузковій воді. Томас Гадсон помітив мотузяні вузли на гарпунищі, линву, прив’язану до бітенга на кормі, і знову перевів погляд на синову спину, випростані ноги та довгі руки, що тримали спінінг. 

— Едді, ти її бачиш? — запитав Роджер, тримаючи хлопцеві крісло. 

— Ще ні. Не попускай їй, Деві, не попускай. 

Девід продовжував ритмічно піднімати й опускати вудлище та крутити котушку, розбухлу від волосіні, що намотувалася коло за колом. 

Рибина на мить зупинилася, вудлище зігнулося кінчиком до води, і волосінь знов почала розмотуватися. 

— Ні! Не може бути! — вигукнув Девід. 

— Може, — відповів Едді. — З такою рибиною не вгадаєш. 

Поволі, долаючи вагу, Девід трохи підтяг волосінь, і після першого зусилля та знову пішла рівно й легко. 

— Затрималася на хвилинку, — мовив Едді. Пересунувши старий фетровий капелюх на потилицю, він вдивлявся в темно-бузкову прозору воду. — Осьде вона. 

Томас Гадсон плавно перескочив від стерна, щоб виглянути за борт. Рибина вже показалася під кормою — маленька, вкорочена в перспективі; проте невдовзі вона почала збільшуватися. Повільніше, ніж літак, що летить назустріч людині, але так само невпинно. 

Томас Гадсон поплескав Девіда по плечі й вернувся до стерна. Почувся голос Ендрю: «Дивіться!» — і понад стерном Томас Гадсон побачив у воді за бортом рибину, видовжену, розбухлу та буру. 

— Томе, не відхиляйся від курсу, — мовив Роджер, стоячи спиною. 

— Не відхиляюся, — відповів Томас Гадсон. 

— О Боже, дивіться, — сказав юний Том. 

Рибина була велетенська. Більшої Томас Гадсон іще ніколи не бачив. Усе її довжелезне тіло було вже не буре, а бузково-блакитне; праворуч від Девіда вона повільно та неухильно рухалася вслід за яхтою. 

— Деві, хай вона так і йде, — мовив Роджер. — Правильно йде. Томе, дай на крапочку вперед, — додав він. 

— На крапочку вперед, — повторив Томас Гадсон. 

— Деві, намотуй, — звелів Едді, і Томас Гадсон побачив над водою вертлюжок повідка. 

— Ще трохи вперед, — мовив Роджер. 

— Ще трохи вперед. 

Девід уже міг дотягнутися до повідка. 

— Едді, ти готовий? — запитав Роджер. 

— Авжеж, — мовив Едді. 

— Томе, стеж за рибиною, — мовив Роджер, нахилився й перехопив повідок. — Попусти котушку, — звелів він Девідові й поступово, притримуючи важкий повідок, почав підводити рибину ближче до гарпуна. Та йшла нагору, широка й довга, немов колода. Девід розглядав її і стежив за волосінню, щоб не зірвалася. Уперше за шість годин він міг розпружити руки, ноги та спину, і Томас Гадсон бачив, як на ногах у сина дрижать і сіпаються м’язи. Едді тримав гарпун, перехилившись через борт, а Роджер повільно та плавно підводив рибину. 

— Більше тисячі фунтів заважить, — пошепки мовив Едді. — Містере Роджере, а гачок на нитці держиться. 

— Дотягнешся? — запитав Роджер. 

— Ні ще. Підводьте, помалу, помалу. 

Роджер тягнув повідок, і велетенська рибина невідступно наближалася до яхти. 

— Зара’ зірветься, — мовив Едді. — Держиться ледве-ледве. 

— Тепер дотягнешся? — повторив Роджер. 

— Трішечки ще, — так само пошепки відповів Едді. Роджер підводив якомога обережніше й плавніше. Аж раптом він зм’як і випростався з обвислим повідком у руках. 

— Ні. Ні. Ні. Господи, тільки не це, — сказав юний Том. 

Едді з гарпуном стрибнув у воду, намагаючись дотягнутися до рибини й заколоти її. 

Дарма. Рибина, схожа на велетенську бузкову птаху, повисла в глибіні, а тоді пішла на дно. Усі дивилися, як вона тоне, маліє і зрештою зникає з очей. 

Едді тримав гарпун, а його капелюх плавав на тихій воді. Линва від гарпуна тяглася до бітенга на кормі. Роджер пригорнув Девіда, і Томас Гадсон бачив, як тремтять синові плечі, та вирішив не втручатися. 

— Спусти трап, хай Едді залізе, — сказав він юному Томові. — Енді, а ти витягни снасть із підвіса. Зніми гачок. 

Роджер узяв Девіда на руки, відніс у кокпіт, поклав долілиць на койку біля правого борту і обійняв. Едді, мокрий як хлющ, виліз на палубу й заходився скидати одяг. Ендрю гарпуном виловив із води його капелюх, а Томас Гадсон приніс ізнизу сорочку та цупкі бавовняні штани для нього і сорочку та шорти для Девіда. Як дивно, що він не відчуває нічого, крім жалю та любові до середульшого сина. Всі решта почуттів у ньому всохли за час цієї битви. 

Він зайшов у кокпіт. Голий Девід лежав долілиць на койці, а Роджер розтирав його спиртом. 

— Плечі болять і куприк, — мовив Девід. — Містере Девіс, обережно там, будь ласка. 

— То там, де лямки нагризли, — пояснив Едді. — Зара’ татуньо змастить тобі руки та ноги меркурохромом. Це не боляче. 

— Деві, вдягни сорочку, — сказав Томас Гадсон. — Бо ще застудишся. Томе, принеси йому легенький коцик. 

Він змастив синові садна від лямок на спині меркурохромом і допоміг одягнути сорочку. 

— Я в нормі, — відповів Девід безбарвним голосом. — Тату, можна мені кока-коли? 

— Звісно, — відказав Томас Гадсон. — А потім Едді розігріє тобі супу. 

— Не хочу, — мовив Девід. — Я ще не зможу їсти. 

— Тоді зачекаємо, — погодився Томас Гадсон. 

— Дейве, я знаю, як тобі, — мовив Ендрю, який приніс кока-колу. 

— Ніхто не знає, як мені, — відповів Девід. 

Томас Гадсон пояснив найстаршому синові, як узяти курс назад на острів. 

— Дивися, щоб усі двигуни працювали синхронно, на триста обертів, — мовив він. — Коли стемніє, ввімкнеться маяк, і я підправлю курс. 

— Тату, але ти, будь ласка, перевіряй час від часу. А тобі так само паскудно, як і мені? 

— Тут нічого не вдієш. 

— Едді принаймні спробував, — відповів юний Том. — Не кожен вискочить в океан по рибину. 

— Ще трохи, і загарпунив би, — мовив батько. — Але страшно подумати, що з ним було б, якби таки загарпунив. 

— Едді впорався б, — відповів юний Том. — Двигуни працюють синхронно? 

— Треба слухати, — мовив батько. — Просто дивитися на тахометри недостатньо. 

Томас Гадсон підійшов до койки та сів коло Девіда, закутаного в коц. Едді мастив хлопцеві руки, а Роджер — ноги. 

— Привіт, тату, — промовив Дейв, глянувши на Томаса Гадсона, й відвернувся. 

— Деві, мені дуже прикро, — сказав йому батько. — Ти бився з нею найкраще за всіх рибалок, яких я знаю. Краще за Роджера, краще за будь-кого. 

— Дякую, тату. Але не треба про це говорити. 

— Що тобі дати, Деві? 

— Ще кока-коли, будь ласка. 

Із ящика з наживкою Томас Гадсон добув холодну пляшку кока-коли й відкоркував. 

Він сів коло Девіда, і той, узявши плящину рукою, яку Едді вже встиг обробити, випив усе. 

— Зара’ я суп подам. Гріється вже, — мовив Едді. — Містере Томе, а чилі теж розігріти? Є конч-салат. 

— Розігрій, — сказав Томас Гадсон. — Ми від ранку нічого не їли. Роджер краплі в рот не взяв. 

— Я щойно видув пляшку пива, — відповів Роджер. 

— Едді, — запитав Девід, — а скільки важила та рибина? 

— Більше тисячі фунтів, — відповів Едді. 

— Дякую, що стрибнули за борт. Дуже вам дякую, Едді. 

— А бодай йому холера, — мовив Едді. — Що ж було ще робити? 

— Тату, вона справді важила тисячу фунтів? — запитав Девід. 

— Напевно, — відказав Томас Гадсон. — Скільки живу, я більшої не бачив — ні риби-меча, ні вітрильника. 

Сонце сіло; яхта линула спокійним морем, корячись двигунам, що швидко вели її тими самими водами, якими всі ці години вони просувалися так повільно. 

Ендрю підійшов і сів на край широкої Девідової койки. 

— Здоров, вершнику, — мовив Девід. 

— Якби ти виловив ту рибину, — сказав йому Ендрю, — то був би найславетнішим хлопцем в усьому світі. 

— Я не хочу бути славетним, — відповів Девід. — Це ти в нас знаменитість. 

— Ми теж прославились би як твої брати, — мовив Ендрю. — Серйозно. 

— А я — як твій друг, — сказав Роджер. 

— А я — бо стояв при стерні, — додав Томас Гадсон. — І Едді — бо він орудував гарпуном. 

— Едді точно прославився б, — мовив Ендрю. — І Томмі, бо стільки коктейлів змішав. Усю ту страшнючу битву бігав з напоями. 

— А рибина хіба не прославилася б? — запитав Девід, який уже повертався до тями. Принаймні голос його звучав бадьоро. 

— Рибина прославилася б найбільше, — відповів Ендрю. — Вона увійшла б в історію. 

— Хоч би з нею нічого не сталося, — мовив Девід. — Хоч би вона була жива-здорова. 

— Нічого не сталося, — відповів йому Роджер. — Вона так билася і так сиділа на гачку, що я в цьому впевнений. 

— Колись я розкажу вам, як воно було, — мовив Девід. 

— Розкажи вже, — зажадав Ендрю. 

— Зараз я втомився, і ви ще скажете, що я здурів. 

— Розкажи. Ну хоч трошечки розкажи, — мовив Ендрю. 

— Не знаю, чи варто. Тату? 

— Розказуй, — відповів Томас Гадсон. 

— Ну... — замружився Девід. — Коли мені ставало найгірше, коли я найбільше втомлювався, то вже не міг розрізнити, де я, а де вона. 

— Я розумію, — мовив Роджер. 

— І я полюбив її понад усе на світі. 

— По-справжньому полюбив? — запитав Ендрю. 

— Так. По-справжньому. 

— Тьху ти. Не розумію, — відповів Ендрю. 

— Я так її полюбив, що не міг цього витримати, — вів далі Девід із заплющеними очима. — Коли вона почала підніматися, я тільки й хотів побачити її зблизька. 

— Я знаю, як це, — відповів Роджер. 

— І тому грець із ним, що я її втратив. Начхати на рекорд, — мовив Девід. — Я про те не думав, а тепер просто тішуся, що вона вціліла і я вцілів. Ми з нею не вороги. 

— Добре, що ти поділився з нами, — сказав Томас Гадсон. 

— Містере Девіс, дякую вам за те, що ви мені сказали, коли рибина першого разу пішла на дно, — мовив Девід, не розплющуючи очей. 

Томас Гадсон так і не дізнався, що сказав йому Роджер. 

Х

Уночі, у важкій передвітряній тиші, Томас Гадсон сидів у кріслі з книжкою. Сини та Роджер уже полягали, а він розумів, що не засне, тому вирішив читати, доки його не почне хилити на сон. Але читати не виходило, і Томас Гадсон просто згадував минулий день від ранку до вечора й думав, як віддалилися від нього діти, крім Тома. Чи, може, то він віддалився від них? 

Девід проводив час переважно з Роджером. Батько хотів, щоб Девід перейняв від Роджера якнайбільше, бо той, хай який непривабливий і немудрий у роботі й особистому житті, був так само привабливий і мудрий у вчинках. Для Томаса Гадсона Девід завжди був загадкою. Любленою, а проте загадкою. Роджер розумів його краще, ніж рідний батько. Томас Гадсон радів їхній взаємній згоді, але сьогодні йому було через це самотньо. 

Він замислився про поведінку найменшого сина. Звісно, Ендрю — це Ендрю; він ще малий, і нечесно судити його так суворо. Він нічого поганого не зробив і нині був дуже чемний. Але чаїлося в ньому й таке, що не викликало довіри. 

Це дріб’язково та егоїстично — думати так про тих, кого любиш, міркував Томас Гадсон. Чому б не пригадати день просто, нічого не аналізуючи, ні в чому не копирсаючись? Лягай, казав він собі, лягай і спробуй заснути. До дідька все. Зранку ввійдеш у звичайний життєвий ритм. Хлопцям недовго лишилося бути в тебе. Зроби так, щоб їм було добре. Я намагався, заперечив він собі. Я щиро хотів, щоб їм було добре — і їм, і Роджерові. І ти сам був щасливий, сказав він собі. Так, авжеж. Проте сьогодні злякався чогось. Хоча, по правді, чи не щодня є чого лякатися. Іди, лягай, звелів собі Томас Гадсон, — а раптом виспишся. І пам’ятай, маєш подбати, щоб завтра їм було добре. 

Відтак здійнявся сильний південно-західний вітер, який до світанку віяв мало не ураганом. Пальми гнулися додолу, гримали віконниці, й розліталися папери, а на піску залишалися клапті білого шумовиння. 

Уранці Томас Гадсон снідав сам, бо Роджера вже не було. Хлопці ще спали; батько перечитав пошту, доставлену трейлером, який щотижня привозив на острів м’ясо, лід, бензин, свіжу городину й інший крам. Вітер був такий сильний, що, поклавши листа на стіл, Томас Гадсон мусив притиснути його чашкою. 

— Зачинити двері, містере Томе? — запитав Джозеф. 

— Ні. Поки все ціле — не треба. 

— Містер Роджер пішов прогулятися берегом, — мовив Джозеф. — Аж на той кінець острова думав піти. 

Томас Гадсон розпечатав наступний конверт. 

— Ось газета, — вів далі Джозеф. — Я її попрасував. 

— Дякую, Джозефе. 

— Містере Томе, а правда, що про рибину кажуть? Що Едді розповідав? 

— А що він розповідав? 

— Яка рибина була велетенська і як він її майже загарпунив. 

— Правда. 

— О Господи Всемогутній. Якби не той трейлер, що я мусив тягати з нього лід і городину, я поїхав би з вами. Пірнув би й загарпунив її. 

— Едді пірнав, — відповів Томас Гадсон. 

— Про це він мені не розказував, — знітився Джозеф. 

— Джозефе, будь ласка, принеси мені ще кави та скибку папаї, — сказав Томас Гадсон. Він був голодний, а від вітру апетит у нього розгулявся ще більше. — А шинки часом не привезли? 

— Десь у нас іще була, — мовив Джозеф. — Містере Томе, ви нині так добре їсте. 

— Поклич мені Едді. 

— Він пішов додому лікувати око. 

— А що з ним? 

— Хтось кулаком зацідив. 

Томас Гадсон зрозумів чому. 

— Тільки в око? 

— Його добряче віддухопелили, — мовив Джозеф. — Ніде, у жодному барі йому не повірили. Ніхто ніколи не вірить. А жаль. 

— Де він бився? 

— Скрізь. Де йому не вірили, скрізь бився. І після того все одно ніхто не вірив. Навіть пізно вночі, хто нічого не знав, ті теж казали, що не вірять, аби його під’юдити до бійки. Напевно, він з усіма на цілому острові перебився. І сьогодні, як стій, поприходять аж із Міддл-Кі, щоб узяти його на глум. Тепер на Міддл-Кі з’явилося кілька урвиголів з тої будови. 

— Хай містер Роджер піде сьогодні з ним, — сказав Томас Гадсон. 

— Ох, — просяяв Джозеф. — Тоді буде справжня забава. 

Томас Гадсон випив каву, з’їв холодну папаю під лаймовим соком та чотири скибки шинки, які приніс йому Джозеф. 

— Вам охота сьогодні поїсти, — завважив той. — А мені аби подивитися на таке. 

— Я завжди багато їм. 

— Не завжди, — заперечив Джозеф. Він приніс іще одну чашку кави, і Томас Гадсон забрав її з собою, щоб скласти відповіді на два листи й передати їх зворотним рейсом. 

— Піди до Едді — хай напише список того, що треба буде замовити, — сказав він Джозефові. — Потім принесеш мені, я перевірю. Для містера Роджера кава ще є? 

— Він уже пив, — мовив Джозеф. 

Томас Гадсон дописував нагорі за робочим столом свої відповіді, коли прийшов Едді зі списком продуктів. Вигляд у нього був кепський: око не стухло після лікування, щоки, вухо й вуста набрякли. 

Розбиті губи він намастив меркурохромом, і яскравий колір надавав їм аж ніяк не трагічного вигляду. 

— Казна-що я вчора наробив, — мовив він. — Та це й так видно. 

— Візьми собі вихідний, піди додому, відлежся. 

— Удома гірше, — відповів Едді. — Я нині раніше ляжу. 

— Тільки більше ні з ким не бийся, — сказав Томас Гадсон. — Користі з того нема. 

— Знайшли, кому казати, — промовив розбитими й набряклими червоними губами Едді. — Я все ждав, що правда й справедливість візьмуть гору, а тоді приходив ще який засранець, і вся моя правда й справедливість летіли під три чорти. 

— Джозеф казав, що ти не раз побився. 

— Аж поки хтось додому не відвів, — притакнув Едді. — Бенні, мабуть, добра душа. Він і констебль мене спасли, щоб решта не покалічили. 

— І це ти називаєш «не покалічили»? 

— Ну, трохи так, але все-таки ні. Ех, містере Томе, жаль, що вас не було. 

— Добре, що не було. А хтось там хотів тебе насправді покалічити? 

— Навряд. Просто хотіли, аби я зізнався, що брешу. Але констебль мені повірив. 

— Он як? 

— Так, сер. І він, і Боббі. А крім них ніхто, ну й нехай. Констебль сказав, що посадить того, хто перший до мене поліз. І сьогодні мене питав — був хто перший? А я кажу — був, тільки я ще раніше почав його лупцювати. Не для правди й не для справедливості була вчора нічка, містере Томе. Їй-богу. 

— То ти ще збираєшся куховарити? 

— Чом би й ні? — мовив Едді. — М’ясо на стейки прийшло. Добра вирізка. Самі побачите. Зроблю вам товчену картоплю з підливою, лімську квасолю. Салат з латука та свіжих грейпфрутів. Малі захочуть пирога, а в нас є консервована малина. Ліпшого й не треба. Ще й морозиво прийшло, то покладемо згори. Що скажете? Треба того паршивця Девіда відгодувати. 

— Що ти собі думав, коли стрибнув учора в воду з гарпуном? 

— Хтів засадити рибі гарпуна під сам плавець. Вона напнула б линву, і їй би каюк. А я би вшився й назад на яхту заліз. 

— А на що вона схожа там, під водою? 

— Їй-богу, містере Томе, широка, як плоскодонка. Сама фіолетова, а чорне око — як ваша рука завбільшки. Черево сріблисте, а меч такий, що дивитися страшно. І так поволі йшла на дно, а я не міг до неї дістатися, бо гарпунище дуже легке — весь час тягло мене догори. Так нічого й не вийшло. 

— Вона тебе бачила? 

— Хтозна. Вона вже була така, наче все їй байдуже. 

— Зморилася? 

— Та геть уже пристала. Не мала сил битися. 

— Більше ми такого не побачимо. 

— Ніколи, ваша правда. І я нікому більш не казатиму, бо однак не повірять. 

— Я намалюю її для Девіда. 

— Тільки все малюйте, як було. А не робіть карикатуру, як ото часом робите. 

— Намалюю правдивіше, ніж на фотографії. 

— Отакі картини я люблю. 

— Тільки те, що під водою, тяжко буде намалювати. 

— Це буде така картина, як смерч у Боббі? 

— Ні. Інакша і, сподіваюся, краща. Зроблю сьогодні ескізи. 

— Мені подобається той смерч, — мовив Едді. — Боббі од нього дуріє, і йому вірять, що бачив стільки смерчів нараз, скільки на тій картині. Але цю, з рибиною у воді, то, бодай їй холера, намалювати ще тяжче. 

— Я впораюся, — відповів Томас Гадсон. 

— І як вона кинулася, теж намалюєте? 

— Мабуть, так. 

— Містере Томе, а намалюйте дві. Одну — як вона кинулася, а другу — як містер Роджер тягне повідок, а Деві сидить у кріслі, а я коло нього. Можна потім сфотографувати. 

— Зроблю ескізи, й подивимося. 

— Як буде тр’а, то питайте, що схочете, — мовив Едді. — Піду на кухню. А хлопці ще досі сплять? 

— Усі троє. 

— Чорт, — мовив Едді. — Щось мені після тої рибини на все плювати. Але то грець із ним, їсти треба добряче. 

— П’явку б тобі під око поставити. 

— Та наплювати мені на око. Я й так добре бачу. 

— Малі хай сплять, скільки спиться. 

— Джо скаже, як вони попрокидаються, тоді зготую для них сніданок. Як буде пізно, то дам небагато, щоб апетит не перебити до обіду. А бачили ви ту вирізку? 

— Ні. 

— Містере Томе, вона дорога, падлюка, але така вже добра. Такого м’ясива на нашому острові ніхто зроду не їв. Поглянути б, яка то корова таке дає? 

— Коротконога, приземкувата, — відповів Томас Гадсон. — І ширша, ніж довша. 

— Їй-богу, жирна, мабуть, — мовив Едді. — От би колись побачити таку. Тут корову коли й заб’ють, то вже тоді, як вона сама дохне з голоду. Тим-то і м’ясо гірке. Тутешній народ від такої вирізки подурів би. Навіть не зрозуміли би, що воно. Проблювалися б од незвички. 

— Я мушу встигнути покінчити з листами, — сказав Томас Гадсон. 

— Звиняйте, містере Томе. 

Дописавши листи — навіть два ділових, які хотів був відкласти до наступного тижня, — перевіривши список продуктів і підписавши чек на їхню вартість плюс десять відсотків податку на довіз з материка, Томас Гадсон пішов на Урядовий причал, де трейлер уже ладнався у зворотний рейс. Капітан приймав від місцевих жителів замовлення на продукти, мануфактуру, ліки, запчастини, господарчі товари та все, що йшло з великої землі на острів. У трюм тим часом вантажили живих молюсків і раків, на палубу — мушлі та порожні баки з-під бензину й дизельного палива, а острів’яни під навальним вітром довгою вервечкою шикувалися до капітанської каюти. 

— Томе, як ваш товар — усе добре? — гукнув від віконця каюти капітан Ральф. — Хлопче, ану, куди без черги поліз? — кишнув він на високого негра в брилі. — Я мусив дещо замінювати. А м’ясо як? 

— Едді каже, що пречудове. 

— От і добре. Давайте список і листи. Вітер дужчає. Хочу пройти над банкою до відпливу. Даруйте, стільки всього на голові. 

— Дякую, Ральфе. Не затримуйтеся через мене. Наступного тижня ще поговоримо. 

— Спробую привезти все, що ви замовляли. Гроші потрібні? 

— Ні. З минулого тижня ще залишилися. 

— Коли потрібні, то в мене є. Багато. Ну, Луціусе, а в тебе що за біда? На що сьогодні тратишся? 

Томас Гадсон пройшов уздовж пірса, де негри сміялися з того, як вітер задирає бавовняні спідниці жінкам і дівчатам, і, ступаючи рифовим вапняком Королівського шляху, вирушив до «Понсе де Леона». 

— Томе, — привітав його містер Боббі. — Заходь, сідай. Де тебе, в Бога, носило? Ми тут щойно поприбирали й відкрилися. Заходь і випий, бо коли ж, як не тепер? 

— Рано ще. 

— То дурня. У мене є добре імпортне пиво. І ця «Собача голова» теж, — містер Боббі витяг із льоду пляшку пільзнеру, відкоркував і подав Томасові Гадсону. — Кухоль тобі не треба? Залий оце, а тоді вирішуй, чи будеш іще щось пити. 

— Робота чекає. 

— Та грець із нею. Ти й так забагато працюєш. Томе, подумай про себе. Життя ж у тебе одненьке. Не можна весь час малювати. 

— Вчора я не малював, бо ми виходили в море. 

Томас Гадсон розглядав велике полотно зі смерчами, що висіло на найдальшій стіні. Добра картина, подумав він. Кращої зараз він би не намалював. 

— Мусив перечепити вище, — пояснив Боббі. — Вчора тут один добродій так нализався, що хотів залізти в човна. Я сказав, що коли він порве мені полотно, то заплатить десять тисяч доларів. Констебль підтвердив. Він дещо придумав і питав, чи ти намалюєш йому для дому. 

— А що придумав? 

— Не каже. Тільки те, що в нього є ідея на мільйон і треба поговорити з тобою. 

Томас Гадсон уважніше придивився до полотна. Де-не-де воно вже почовгалося. 

— Добротне, їй-богу, — гордо завважив Боббі. — Тут якось один джентльмен горлав, горлав та й жбурнув кухлем пива у смерч. Збити хотів. То там нічого й не видно. Ані сліду: пиво стекло, як вода. Міцно ти, Томе, намалював. 

— Все-таки довго так не протягне. 

— Їй-богу, воно ще як новеньке, — відповів Боббі. — Але я перечеплю ще вище. Цей вчорашній мене налякав, — він подав Томасові Гадсону другу пляшку крижаного пільзнеру. — Жаль тієї рибини, Томе. Я ж Едді з дитинства знаю, і він ніколи не бреше. Коли серйозна справа — не бреше. Принаймні якщо попросиш його не брехати. 

— То було страшне. Я навіть нікому розповідати не буду. 

— І не розповідай, — мовив Боббі. — Я просто хотів сказати, що мені жаль. Ну, допивай пиво. Наллю тобі ще чогось. Рано смутитися. Кажи-но, що тебе розрадить? 

— Не треба мене розраджувати. Я збираюся ще по обіді попрацювати. Не хочу задурманювати голову. 

— Бачу, я тебе не вмовлю. Нічого, може, хтось іще прийде. А хай їй грець, подивися! Оце побило яхту! І як вона допленталася сюди з такою низькою осадкою? 

Томас Гадсон озирнувся й у відчинені двері побачив, як прегарна біла яхта, схожа на водний будинок, заходить у гавань. Подібні судна фрахтували зазвичай у портах Маямі, щоб потому вести вздовж Флорида-Кіз44; погожого, тихого дня, як учора, вона могла безперешкодно пройти Гольфстрім. Але сьогодні, з низькою осадкою та масивною надбудовою, їй, очевидячки, довелося помучитися. Томас Гадсон здивувався, як вона взагалі пройшла понад банкою в таку малу воду. 

— Клієнти, — сказав містер Боббі. — Надіюся, добрі. У нас таких великих яхт не було з ловитви тунця. 

— Що за яхта? 

— Я її вперше бачу. Гарненька нівроку. Але будована не для тутешніх вод. 

— Вони, мабуть, знялися з якоря вночі, коли було ще спокійно. А вітер їх побив уже дорогою. 

— Угу, — сказав Боббі. — І покдав, і покрутив. Справжній шквал. Ну, скоро побачимо, що вони за одні. Томе, друже, дай наллю тобі чогось. Ти дієш мені на нерви, коли не п’єш. 

— Ну добре. Давай джину з тоніком. 

— Тоніку немає. Джо заніс тобі останній ящик. 

— Тоді віскі-сауер45. 

— На ірландському віскі, без цукру, — відповів Боббі. — Я зроблю три. Осьде й Роджер. 

Томас Гадсон саме побачив його на порозі. Роджер був босий, у полинялих бавовняних штанах і старому тільнику, що збігся після частого прання. 

Він сперся ліктями на шинквас, і випуклі м’язи в нього на спині напружилися. У барних сутінках його шкіра здавалася дуже темною, а чуприна була посмугована сонцем та морською сіллю. 

— Хлопці ще сплять, — звернувся він до Томаса Гадсона, — а Едді хтось побив. Ти бачив? 

— Він учора цілу ніч бився, — пояснив Боббі. — Але нічого, оклигає. 

— Не люблю, коли з Едді стаються прикрощі, — мовив Роджер. 

— Роджере, то ж пусте, — запевнив Боббі. — Він пив і бився з тими, що йому не вірили. Але калічити — ніхто його не калічив. 

— Мені маркітно через Девіда, — мовив Роджер. — Не слід було цього дозволяти. 

— Йому вже краще, — відповів Томас Гадсон. — Спав міцно. Але то все моя вина. Я мусив це припинити. 

— Ні. Ти поклався на мене. 

— Я батько, і я за нього відповідаю, — сказав Томас Гадсон. — А скинув відповідальність на тебе, хоч і не мав права. Таких речей не можна перекладати на інших. 

— Але я прийняв її, — мовив Роджер. — Я не думав, що це може йому зашкодити. І Едді не думав. 

— Знаю, — сказав Томас Гадсон. — Я теж. Я думав, що справа не в тому. 

— І я так само, — відповів Роджер. — А тепер почуваюся егоїстом і мудаком. 

— Я батько, я в усьому й винен, — повторив Томас Гадсон. 

— Паскудство вийшло з тією рибиною, — мовив Боббі, подавши їм коктейлі і собі піднімаючи келих. — Ну, випиймо, щоб наступного разу вам трапилася ще більша. 

— Ні, — заперечив Роджер. — Більшої я навіть бачити не хочу. 

— Що з тобою, Роджере? — запитав Боббі. 

— Нічого, — відповів Роджер. 

— Я намалюю Девідові пару картин з тією рибиною. 

— Чудово. Думаєш, вийде? 

— Дай Боже. Я добре все запам’ятав. Напевно, впораюсь. 

— Куди ти дінешся. Впораєшся з усім. Цікаво, що за люди там, на яхті? 

— Слухай, Роджере. Ти що, вигулював сумління по всьому острові?.. 

— Так, босоніж, — відповів Роджер. 

— А я своє сюди приніс. Дорогою зазирнув на трейлер до капітана Ральфа. 

— Я свого так і не вигуляв. І запивати навіть не намагатимусь, — відповів Роджер. — Боббі, але ж ця штука смачнюча. 

— Еге ж, — мовив Боббі. — Зроблю тобі ще одну. Всі докори сумління так і чкурнуть. 

— Я не мав права ризикувати малим, — вів далі Роджер. — Тим паче, коли це чужа дитина. 

— Залежить, для чого ти ризикуєш. 

— Байдуже. Дітьми ризикувати не можна. 

— Так. Але я знаю, заради чого ризикував. Не заради рибини. 

— Це правда, — відповів Роджер. — Та з ним не слід було цього робити. Навіть допускати до такого не слід було. 

— Не страшно — поспить, і все буде добре. Він — міцне хлоп’я. 

— Курва, він мій герой, — мовив Роджер. 

— Це, як не глянь, краще, ніж коли ти сам був собі героєм. 

— Авжеж, — мовив Роджер. — Та він і твій герой. 

— Герой, — погодився Томас Гадсон. — Буде героєм для нас обох. 

— Роджере, — запитав містер Боббі, — а ви не родичі з Томом? 

— А що? 

— Я просто подумав. Якісь ви схожі. 

— Дякую, — сказав Томас Гадсон. — Роджере, за себе дякуй сам. 

— Дуже дякую, Боббі, — відповів Роджер. — Я що, справді схожий на цей гібрид людини й художника? 

— Ви схожі, наче зведені брати, а малі схожі на вас обох. 

— Ми не родичі, — відповів Томас Гадсон. — Ми просто колись жили в тому самому місті й робили однакові помилки. 

— Та й грець із ним, — мовив Боббі. — Пийте і забудьте про сумління. Дурнí то розмови для бару о цій порі. Хто тільки тут не мучиться сумлінням: негри, матроси, яхтенні коки, мільйонери та їхні жінки, бутлегери, бакалійники, одноокі ловці черепах і всякий сучий потрух. Годі скиглити з самого ранку. Коли вітер такий, як нині, — не скигліть, а пийте. І що взагалі те сумління, як не бабцин мотлох? Відколи з’явилося радіо, всі лиш те й роблять, що слухають «Бі-Бі-Сі». Для сумління вже не лишилося ні часу, ні місця. 

— Боббі, а ти сам його слухаєш? 

— Тільки куранти. Біґ Бен. Від решти мене аж тіпа. 

— Боббі, — мовив Роджер, — ти добра людина. Мудрець! 

— Ні те, ні інше. Але я радий, що ти хоч трохи повеселів. 

— Це так, — погодився Роджер. — Як ти думаєш, хто це до нас прибув? 

— Клієнти, — відповів Боббі. — Вип’ємо ще по одному? Щоб я був готовий їх обслужити, хай які вони є. 

Поки Боббі видушував сік із лаймів та готував напої, Роджер звернувся до Томаса Гадсона: 

— Я не хотів розводити соплі, коли говорив про Деві. 

— Ти не розводив. 

— Насправді… Чорт, як би висловитися простіше… Ти дуже зверхньо сказав про те, що я був сам собі героєм. 

— Я не маю підстав бути зверхнім. 

— Зі мною маєш. Біда в тім, що в цьому довбаному житті нічого не виходить просто, хоч я стараюся. 

— Ти збирався писати простий, відвертий і чесний роман. Це вже початок. 

— А якщо я вже не простий, не чесний і не відвертий? Думаєш, вийде в мене? 

— Пиши, як можеш, тільки будь сам собою. 

— Томе, я мушу ще стільки всього зрозуміти… 

— Ти вже розумієш. Згадай, що востаннє перед твоїм приїздом ми бачилися в Нью-Йорку. Після тієї лярви з недопалками. 

— Вона наклала на себе руки, — відповів Роджер. 

— Коли? 

— Коли я був у горах, а потім поїхав у Каліфорнію й написав ту картину. 

— Співчуваю, — сказав Томас Гадсон. 

— Це мало статися, рано чи пізно. Я радий, що вчасно зіскочив. 

— Ти ніколи так не вчинив би. 

— Не певен, — відповів Роджер. — Іноді такий крок здавався мені логічним. 

— Бодай тому, що для хлопців то був би жахливий приклад. Як почувався б Деві? 

— Він зрозумів би. І потім, коли доходить до цього, ти вже не думаєш про жодні приклади. 

— Отепер ти розводиш соплі. 

— Роджере, від таких балачок навіть у мене депресія починається, — Боббі посунув до них коктейлі. — Чого я тут тільки не вислуховую. Мені за це гроші платять. Але від друзів чути такого не хочу. Тому припиняй. 

— Уже припинив. 

— Добре. Пий, — мовив Боббі. — Був тут у нас один джентльмен із Нью-Йорка. Оселився в готелі, а тут день за днем пропивав. Усе торочив, як себе вб’є. Пів зими через нього всі немов на голках сиділи. Констебль попереджав його, що самогубство протизаконне. Я просив сказати, що й балачки про самогубство теж протизаконні. Але констебль відповів, що для цього йому потрібне роз’яснення з Нассау. Потім люди нібито звикли до його планів, а тоді деякі пияки стали на його бік. Якось він розговорився зі Здоровилом Гаррі й каже: хочу, мовляв, укоротити собі віку й шукаю когось до гурту. І Здоровило Гаррі відповів: «То більше не шукай. Я з тобою!» Та й почав намовляти його поїхати до Нью-Йорка, набратися до нудоти, а потім з найвищого даху стрибнути в непам’ять. Мабуть, вирішив, що непам’ять — це якесь передмістя. Чи ірландський квартал. 

Ну, і той самогубця покивав, послухав, і вони почали щодня про це пасталакати. До них прибивалися ще інші. Хотіли заснувати товариство шукачів смерті й пропонували їхати в Нассау розім’ятися. Але Здоровило Гаррі сказав, що лише до Нью-Йорка. А одного прекрасного дня звірився самогубці, що жити йому вже несила, тож можна їхати. 

Але тоді капітан Ральф замовив у Гаррі раків. І той мусив вийти в море на кілька днів, а цей самогубця лишився тут напиватися. Він привіз із собою з півночі ліків — нашатир чи щось подібне: протверезіє трохи й знову п’є. І алкоголю в ньому ставало дедалі більше. 

Ми його тоді вже так і кликали — Самогубцею. Кажу йому: «Слухайте, Самогубцю. Перепочиньте трохи, бо так і до непам’яті не дотягнете». А він мені: «Я готовий. Уже en route46. Вирушаю. Нате вам за напої. Я зробив свій фатальний вибір». — «Ваша решта», — кажу. «Не треба. Віддайте її Здоровилові Гаррі. Хай вип’є, перш ніж піде за мною». Побіг — і шубовсть у воду з Джонні Блекового пірса, — а там вода малá, і темно, і місяця теж нема. Тільки його й бачили. Аж за два дні прибило труп до мису. А шукали ж його добре тієї ночі. Він, певно, розбив собі голову об якусь бетонну плиту на дні та пішов за водою. Здоровило Гаррі навідався пом’янути його. Поминав, доки всю решту не пропив. Решта була з двадцятки. А потім каже мені: «Знаєш, Боббі, я думаю, він збожеволів». І так і виявилося: родичі прислали когось по тіло, і він сказав комісару, що в Самогубці була якась машинальна депресія. Роджере, а в тебе такого не було? 

— Ні, — мовив Роджер. — Надіюся, вже й не буде. 

— Отож-бо, — сказав містер Боббі. — І з тією непам’яттю дивись мені, не жартуй. 

— До біса непам’ять, — відповів Роджер. 

XI 

Обід видався дуже смачний. Стейки були просмажені й посмуговані грилем, ніжне та соковите м’ясо розтиналося легко. Усі черпали підливу ложками з тарілок і лили згори на товчену картоплю, утворюючи озерця на її жовтавій білизнí. Лімська квасоля в маслі була туга, латук — хрумкий та свіжий, а грейпфрут холодний. 

Вітер навіяв усім апетит; Едді вийшов і дивився, як вони їдять. Вигляд у нього був паскудний. 

— Ну, як вам м’ясо, бодай йому холера? — запитав він. 

— Смачнюче, — відповів юний Том. 

— Жуй добре, — звелів йому Едді. — Як запихаєшся, то тільки харч переводиш. 

— Що його жувати, коли воно в роті тане, — заперечив Том. 

— Едді, а десерт буде? — поцікавився Девід. 

— Аякже. Пиріг і морозиво. 

— Ох, — задоволено мовив Енді. — З добавкою? 

— Стане тобі з головою, тільки гляди, бо морозиво тверде, як камінь. 

— А що за пиріг? 

— Малиновий. 

— А морозиво? 

— Кокосове. 

— Звідки? 

— Трейлер привіз. 

Хлопці запивали їжу холодним чаєм, а Роджер і Томас Гадсон після десерту попросили кави. 

— Едді — чудовий кухар, — завважив Роджер. 

— Просто ми зголодніли. 

— Тут не в голоді річ, а в стейках, салаті та пирозі. 

— Едді добрий кухар, — погодився Томас Гадсон. — Як твоя кава? 

— Неперевершена. 

— Тату, — спитав юний Том, — якщо ті нові люди з яхти будуть у містера Боббі, можна, ми підемо й розіграємо сценку, наче Енді — випивака? 

— Містер Боббі цього не дозволить. У нього можуть бути неприємності з констеблем. 

— Я з ним домовлюсь. І з констеблем також. Він наш друг. 

— Тоді добре. Попередь містера Боббі й дивись уважно, не проґав публіку. А з Дейвом як бути? 

— Може, понесемо його на руках? Як звитяжця. 

— Я взую Томові спортивні капці і сам дійду, — мовив Девід. — Томмі, а ти вже придумав, що нам робити? 

— Дорогою вирішимо, — сказав юний Том. — Ти ще не розучився вивертати повіки? 

— Ні, ти що! — обурився Девід. 

— Тільки зараз не вивертай, — застеріг Ендрю. — Щоб мене тут не знудило після обіду. 

— А хочеш, виверну, га, вершнику? За десять центів. 

— Тільки, будь ласка, не зараз. Потім — скільки завгодно. 

— Мені піти з вами? — запитав Роджер юного Тома. 

— Ходімо, — відповів той. — Разом щось і придумаємо. 

— Ходімо, — погодився Роджер. — Деві, а ти не хочеш лишитися вдома й поспати? 

— Мабуть, я так і зроблю, — мовив Девід. — Ляжу й буду читати, доки засну. Тату, а ти що робитимеш? 

— Попрацюю собі на терасі. 

— Тоді я ляжу там на канапі й дивитимусь. Можна? 

— Авжеж. Мені так навіть легше буде. 

— Ми ненадовго, — мовив Роджер. — Енді, ти з нами? 

— Може, воно й варто піти повправлятися, але краще не треба. Раптом ті люди з яхти вже там. 

— Слушно кажеш, вершнику, — відповів юний Том. — А ти не дурний. 

Вони пішли. Томас Гадсон працював до вечора. Енді трохи подивився, та потім кудись побіг; Девід мовчки читав, поглядаючи на мольберт. 

Томас Гадсон хотів спочатку намалювати, як рибина кидається з води, бо зобразити її зісподу було набагато важче. Він зробив два ескізи — обидва, на його думку, невдалі, — а потім третій, який йому нарешті сподобався. 

— Деві, як тобі? Схоже? 

— Ого! Тату, це чудово-пречудово. Тільки, напевно, коли рибина вистрибує, то здіймає фонтан води. Не лише коли знову пірнає. 

— Так, ти правильно кажеш, — погодився батько. — Їй же доводиться пробивати поверхню. 

— Вона така довга тоді показалася. З нею, мабуть, піднялася купа води. Якщо встигнеш помітити, то видно, як вона з неї стікає. А в тебе риба йде вгору чи вниз? 

— Це просто начерк. Я хотів зобразити її у найвищій точці. 

— Я знаю, що начерк. Вибач, тату, я не хотів заважати й корчити з себе великого мудрагеля. 

— Мені цікаво почути твої зауваження. 

— Це Едді все знає, як є. У нього око меткіше за фотокамеру, і він нічого не забуває. Тату, а правда, Едді — молодець? 

— Ще й який. 

— А про нього ніхто нічого не знає. Крім Томмі. Я його дуже люблю. Найбільше після тебе та містера Девіса. Едді й куховарить залюбки, і стільки всього знає, і вміє. Як він убив ту акулу! А вчора стрибнув за борт по рибину. 

— А потім його відлупцювали, бо не повірили. 

— Але він не зажурився? 

— Ні. Він щасливий. 

— Навіть побитий ходить і тішиться. Він же пишається тим, що скочив у воду, правда? 

— Звісно. 

— Я хочу, щоб містер Девіс теж був щасливий, як Едді. 

— Містер Девіс не такий простий чоловік. 

— Так, але я пам’ятаю, колись він був щасливий і безтурботний. Тату, я дуже добре знаю містера Девіса. 

— Він і тепер щасливий. Хоча вже зовсім не безтурботний. 

— Я не про ту безтурботність, яка погана. 

— Я теж. Але він став якийсь розгублений. 

— Так, — мовив Девід. 

— Аби ж то він її знайшов. Можливо, для цього йому треба знову почати писати. Бачиш, Едді щасливий, бо робить своє щодня, і робить на славу. 

— А містер Девіс не може щодня працювати, як ти чи Едді. 

— Ні. І є ще багато інших причин. 

— Я знаю. Тату, я забагато всього знаю, як на дитину. Томмі знає вдвадцятеро більше за мене і всяку гидоту теж, і йому від цього не страшно й не боляче. А мені навпаки. Не розумію чому. 

— Тому що ти дуже глибоко все відчуваєш. 

— Так, відчуваю, і мені від цього зле. Наче я спокутую чужі гріхи. Якщо так буває. 

— Он як. 

— Тату, вибач, я тобі набрид своїми мудрощами. Я знаю, що це нечемно. Але мені іноді треба поговорити, бо нам іще стільки всього невідомо. А тоді всі ці речі накочуються, ніби хвилі. Такі, як сьогодні на морі. 

— Деві, ти завжди можеш питати мене, про що забажаєш. 

— Я знаю. Дякую, тату. Про деякі речі я поки не буду питати. Думаю, кожен їх мусить зрозуміти для себе сам. 

— Може, не ходи сьогодні до Боббі кривлятися? Хай Том і Енді обійдуться без тебе. Пам’ятаєш, якось один чоловік сказав, що ти постійно п’яний? У мене тоді були неприємності. 

— Пам’ятаю. Він за три роки двічі побачив, як я напився вина. Чого про це згадувати? Якщо я колись нап’юся по-справжньому, то сьогоднішній вечір буде мені добрим алібі. Яка різниця, скільки разів напитися — двічі, тричі? Ні, тату, це гарна затія, я піду. 

— А ви останнім часом так бавилися? 

— Угу. У нас із Томом добре виходило. Але з Енді ще краще. Енді просто вундеркінд. Таке витворяє! А в мене свій коронний номер. 

— І що ж ви там робили? — батько продовжував малювати. 

— Бачив, як я зображаю придуркуватого братика? Монголоїда? 

— Ні. Деві, подивися, як тобі? — Томас Гадсон показав йому ескіз. 

— Добре, — відповів син. — Тепер я розумію. Ти хотів намалювати, як риба на мить зависає в повітрі, перш ніж упасти в море. Тату, а ти подаруєш мені картину? 

— Аякже. 

— Я її берегтиму. 

— Їх буде дві. 

— Тоді одну я візьму до школи, а другу почеплю вдома, у мами. Чи ти хотів залишити її собі? 

— Ні. Можливо, мамі сподобається. Розкажи мені про ваші витівки, — попросив Томас Гадсон. 

— У поїздах виходить кльово. Ух! Там стільки роззяв, як ніде. Дивитися вони дивляться, а тікати не мають куди. 

У сусідній кімнаті почувся Роджерів голос, і Томас Гадсон прибрав довкола мольберта й склав приладдя. 

— Тату, як справи? — спитав юний Том. — Добре попрацював? Можна, я гляну? 

Томас Гадсон показав йому ескізи. 

— Мені обидва подобаються, — підсумував юний Том. 

— А котрий більше? — запитав Девід. 

— Однаково, — відповів старший брат. Томас Гадсон відчув, що син поспішає й думає про своє. 

— Як там у вас? — поцікавився Девід. 

— Бомбезно! — сказав юний Том. — Якщо все зробимо правильно, буде кльово. Вони всі вже там. Ми їм таку виставу дали! Попередили містера Боббі й констебля. Розіграли, начебто містер Девіс нажлуктився, а я вмовляю його припинити. 

— Ви хоч не переграли? 

— Ти що! — обурився юний Том. — Бачив би ти містера Девіса! З кожною склянкою він дедалі сильніше п’янів, але непомітно. 

— А що він пив? 

— Чай. У містера Боббі в пляшці з-під рому був чай. А в пляшці з-під джину — вода для Енді. 

— А як ти вмовляв містера Девіса? 

— Благав його не пити. Тихо, щоб ніхто не почув. Містер Боббі грає з нами, але п’є по-справжньому. 

— То ходімо, поки він там не нарізався, — мовив Девід. — А як містер Девіс? 

— Прекрасно. Він великий митець, видатний! 

— Де Енді? 

— Внизу, репетирує перед дзеркалом. 

— А Едді бере в тому участь? 

— І Едді, і Джозеф теж. 

— Вони позабувають слова. 

— У них один-єдиний рядочок тексту. 

— Один рядочок Едді ще запам’ятає, а от за Джозефа я не ручуся. 

— Він просто повторить за Едді. 

— Констебля попередили? 

— Авжеж. 

— А тих там багато? 

— Семеро. З ними двоє дівчат. Одна гарненька, а друга краля. Вже пожаліла містера Девіса. 

— Нічого собі! — мовив Девід. — Ходімо скоріше! 

— А як ти підеш? — поцікавився юний Том. 

— Я його донесу, — запропонував Томас Гадсон. 

— Тату, а можна, я взую Томові капці? — попросив Девід. — Ступатиму на ребра підошов. Це буде не боляче, а я зате справлю солідне враження. 

— Ну добре, ходімо. Де Роджер? 

— Вони з Едді сіли хильнути за його дар, — відповів юний Том. — Він і так довго протерпів на чаї. 

Надворі все ще віяв навальний вітер, коли вони зайшли до «Понсе де Леона». Клієнти з яхти перед шинквасом пили бермудський ромовий коктейль. Вони були симпатичні — засмаглі, вдягнені в біле — і чемно посунулися, звільняючи місце новоприбулим. Двоє чоловіків та гарненька дівчина сиділи з одного краю біля грального автомата, ще троє разом із другою, також напрочуд милою, — з протилежного, ближчого до дверей. Томас Гадсон, Роджер та хлопці підійшли до шинквасу. Девід навіть намагався не кульгати. 

— Знову ти? — підвів містер Боббі очі на Роджера. 

Той скрушно кивнув, і містер Боббі поставив перед ним пляшку з-під рому та склянку. Роджер мовчки простягнув по неї руку. 

— Гадсоне, пити прийшов? — запитав містер Боббі з напутливим та суворим обличчям. Томас Гадсон кивнув. — Кидай уже, хай тобі грець. Усьому є межа. 

— Боббі, мені лише скляночку рому. 

— Як у нього? 

— Ні. «Бакарді». 

Боббі наповнив склянку й подав Томасу Гадсону. 

— На, — сказав він. — Хоча тобі наливати не слід. 

Томас Гадсон вихилив ром, зігрівся й надихнувся. 

— Повтори, — звелів він. 

— Через двадцять хвилин, — зиркнув Боббі на годинник понад шинквасом. 

Нові клієнти вже почали стримано поглядати на них. 

— А ти, розумнику, що питимеш? — запитав містер Боббі Девіда. 

— Розтуди вашу маму, чи ви не знаєте, що я кинув? — грубо відповів хлопець. 

— Відколи це? 

— Відучора, розтуди вашу маму. 

— Перепрошую, — промовив містер Боббі й випив сам. — Де, в біса, вас усіх запам’ятаєш, лайдаків? Тільки прошу, викиньте звідси Гадсона. Сюди пристойні люди ходять. 

— Я тихо п’ю, — обурився Томас Гадсон. 

— Зроби таку ласку, — закоркувавши Роджерову пляшку, Боббі поставив її назад на полицю. Юний Том схвально кивнув і щось зашепотів Роджерові на вухо. Той похилив голову на руки, потім підвів і вказав пальцем на пляшку. Том похитав головою. Боббі взяв пляшку, відкоркував і поставив прямісінько перед Роджером. 

— На, доливайся, — сказав він. — Яке мені діло? 

Сусіди по обох краях шинкваса вже не зводили з них очей, та поки що не втручалися. Вони не вперше відвідували генделик, але поводилися порядно й узагалі справляли приємне враження. 

Зненацька озвався Роджер: 

— Боббі, налий оцьому щуряті. 

— Що будеш, синку? — перепитав містер Боббі в Ендрю. 

— Джин. 

Томас Гадсон не дивився на сусідів, проте відчував їхні погляди. Боббі поставив перед Енді пляшку та склянку. Хлопець налив собі по вінця й підніс. 

— Ваше здоров’я, містере Боббі! — промовив він. — Уперше відучора випиваю. 

— На сльози дивись не лишай, — застеріг його Боббі. — Чого ти так пізно? 

— У нього тато гроші забрав, — мовив Девід. — Оті, що мама подарувала на день народження. 

Юний Том озирнувся на батька й заплакав — тихо, без надмірних ридань, але дивитися на нього було тоскно. Усі мовчали. Потім озвався Енді: 

— Містере Боббі, налийте мені ще джину. 

— Сам собі налий. Шкода тебе, сіромаху. Гадсоне, — мовив Боббі, — остання склянка, і забирайся. 

— Я можу лишитись, я ж тихо п’ю, — відповів Томас Гадсон. 

— Це ненадовго. Знаю я тебе, — мстиво заперечив Боббі. 

Роджер знову вказав на пляшку, і юний Том повис у нього на рукаві. Він був добрим, відважним хлопчиком і щосили стримував сльози. 

— Містере Девіс, — промовив він. — Не треба. 

Роджер промовчав. Боббі знову поставив перед ним пляшку. 

— Містере Девіс, — благав юний Том. — Вам ще сьогодні писати. Ви ж мені обіцяли. 

— Я того й напиваюся, — мовив Роджер. 

— Містере Девіс, але ви стільки не пили, коли писали «Шторм». 

— Заткнися, чуєш? — відповів Роджер. 

Юний Том і далі страждав, терпеливо й відважно. 

— Як скажете, містере Девіс. Але ж ви самі мене просили. Може, ходімо додому? 

— Томе, ти гарний хлопчина, — відповів йому Роджер. — Та ми залишимось тут. 

— Довго ще, містере Девіс? 

— До самого довбаного кінця. 

— Не треба, містере Девіс, — правив своєї Том. — Будь ласка, не треба. Ви, коли заливаєте собі очі, — ви ж більше не можете писати… 

— Я подиктую, — відповів Роджер. — Як Мільтон. 

— Я знаю, що ви прекрасно диктуєте, — наполягав юний Том. — Але сьогодні вранці міс Фелпс витягла аркуші з машинки, а там усе впереміш із нотами. 

— Бо я пишу оперу, — мовив Роджер. 

— Я знаю, містере Девіс. Ви створюєте геніальну оперу. Та, може, спочатку варто було б дописати роман? Ви ж узяли під нього великий аванс. 

— Ну то сам і дописуй, — відбуркнув Роджер. — Сюжет знаєш. 

— Так, містере Девіс. Сюжет дивовижний! Але там про ту саму дівчину, яка померла в попередній вашій книжці. Що, як читачі не зрозуміють? 

— Дюма теж так робив. 

— Відчепися від нього, — звелів Томас Гадсон. — Як йому писати, коли ти його весь час діймаєш? 

— Містере Девіс, а ви знайдіть собі тямущу секретарку, хай вона за вас пише. Я чув, що так багато письменників роблять. 

— Ні. Задорого. 

— Роджере, а хочеш, я тобі допоможу? — запитав Томас Гадсон. 

— Так. Намалюй ілюстрації. 

— О, це прекрасно, — сказав юний Том. — Тату, ти ж намалюєш? 

— За день упораюся, — відповів Томас Гадсон. 

— Догори дриґом, як Мікеланджело, — мовив Роджер. — Великі намалюй, щоб король Георг без окулярів роздивився. 

— Тату, ти намалюєш? — поцікавився й Девід. 

— Так. 

— Добре, — відповів Девід. — Нарешті здорова думка. 

— Тату, а це не складно? 

— Нічого не складно, збіса просто. А що там за дівчина? 

— Та, про яку містер Девіс постійно пише. 

— За пів дня намалюю, — сказав Томас Гадсон. 

— Догори дриґом, — нагадав Роджер. 

— Посоромився б, — відповів йому Томас Гадсон. 

— Містере Боббі, — озвався Ендрю, — а можна ще скляночку? 

— А скільки ти вже випив, синку? 

— Дві лише. 

— Тоді на, — мовив Боббі й подав йому пляшку. — Чуєш, Гадсоне! Коли ти забереш свою картину звідсіля? 

— А що, покупців не було? 

— Ні. Тільки місце займає і дратує мене. Забери її к бісу! 

— Даруйте, — звернувся один із нових клієнтів до Роджера, — це полотно продається? 

— А вас хто питав? — зиркнув на нього Роджер. 

— Ніхто, — відповів чоловік. — Ви Роджер Девіс, чи не так? 

— Так, матері вашій, і що? 

— Якщо ваш товариш — автор цього полотна і воно продається, то я хотів би поговорити з ним про ціну, — чоловік озирнувся. — А ви Томас Гадсон? 

— До ваших послуг. 

— Це полотно продається? 

— Ні, — відповів Томас Гадсон. — Вибачте. 

— Але бармен сказав… 

— Він ненормальний, — перебив Томас Гадсон. — Славний, але ненормальний. 

— Містере Боббі, можна ще джину? — дуже чемно запитав Енді. 

— Пий, дитя моє, — великодушно дозволив Боббі й налив йому склянку. — Знаєш, що я придумав? Треба твою рум’яну гарненьку моську надрукувати на етикетках для джину замість отих дурних віхтів з ягодами. Гадсоне, а намалюєш пристойну етикетку для пляшок? І на ній — чарівне личко Енді. 

— Запатентуємо власну марку, — втрутився Роджер. — «Старий Том» уже є. А в нас буде «Веселий Ендрю». 

— Я вам грошима допоможу, — мовив Боббі. — Джин можемо гнати тут, на острові. Хлопчаки розливатимуть і ліпитимуть етикетки. Продавати будемо гуртом і вроздріб. 

— Мистецтво і ремесло, — докинув Роджер. — Як у Вільяма Морріса47. 

— Містере Боббі, а з чого ми будемо гнати джин? — поцікавився Ендрю. 

— З альбули, — відповів Боббі. — І з молюсків. 

Люди з яхти вже не дивилися ні на Роджера, ані на Томаса Гадсона, ані на хлопців. Усі вони стурбовано розглядали містера Боббі. 

— То щодо полотна… — озвався той самий відвідувач. 

— Якого полотна, шановний? — запитав Боббі, швидко перехиляючи ще одну склянку. 

— Отого величезного полотна з трьома смерчами та рибалкою в тузику. 

— Де? — спитав Боббі. 

— Та онде, — вказав чоловік. 

— Перепрошую, сер, мені здається, що вам уже досить. Тут пристойне місце. У нас немає ні смерчів, ані рибалок у тузиках. 

— Он же картина. 

— Сер, не змушуйте вас випроваджувати. Немає там ніякої картини. Якби була, то висіла б над шинквасом, де їй і місце. І була б на ній зображена гола дама лежачи, на повен зріст — усе, як годиться. 

— Я про оту картину… 

— Яку ще картину, де? 

— Онде. 

— Сер, я за вас непокоюся. Дати вам ліків від похмілля? Чи викликати рикшу? 

— Рикшу? 

— Так, матері його, рикшу. А хочете правду? Ви і є рикша. І ви вже достатньо набралися. 

— Містере Боббі, — так само чемно втрутився Енді, — а я теж набрався? 

— Ні, дитя моє. Звісно, ні. Пий здоровий. 

— Дякую, містере Боббі. Це вже четверта склянка. 

— А хоч би й сота, — відповів Боббі. — Ти ж моя гордість. 

— Ходімо звідси, Гел, — звернувся ще один чоловік до охочого придбати полотно. 

— Я все-таки думав купити картину, — відповів Гел. — Якщо домовлюся про ціну. 

— Ні, ходімо, — наполягав товариш. — Жарти жартами, але дивитися, як діти жлуктять джин — це вже занадто. 

— Ви справді наливаєте дитині джин? — обурилася гарненька білява дівчина, яка сиділа ближче до дверей. Вона була висока й мала дуже пряме волосся та милі веснянки — не як у рудих, а як у білявок, що засмагають, але не згоряють на сонці. 

— Так, мем. 

— Це ганебно, — відрубала дівчина. — Це огидно й ганебно, і це злочин. 

Томас Гадсон опустив очі. Роджер узагалі відвернувся. 

— А що ж йому пити, мем? — поцікавився Боббі. 

— Нічого. Йому взагалі нема чого пити. 

— Це несправедливо, — мовив Боббі. 

— Що означає «несправедливо»? А труїти дитину випивкою — це справедливо? 

— Чуєш, тату? — обізвався юний Том. — Я ж казав, що Енді пити не слід. 

— Мем, та він хильнув яких дві-три склянки, — пояснював Боббі. — Оце хлоп’я кинуло. То невже справедливо позбавляти єдиного з трьох братів маленької радості? 

— Справедливо? — крикнула дівчина. — Та ви чудовисько! І ви чудовисько! — вказала вона на Роджера. — І ви! — вказала на Томаса Гадсона. — Ви всі мерзотники. Дивитись бридко. 

В очах у неї стояли сльози. Дівчина відвернулася від містера Боббі та хлопців і налетіла на приятелів: 

— А ви чого мовчите? 

— Я думаю, що це жарт, — відповів їй один. — Як іноді наймають грубих офіціантів. Чи вигадують таємну мову. 

— Ні, це не жарти. Цей негідник поїть дитину джином. Це страшно! І це трагедія! 

— Боббі, — сказав Томас Гадсон, — налий мені ще. Яка це склянка, шоста? 

— Не сьогодні, — відповів Боббі. — Бо ти розсердиш даму. 

— Та відведіть мене звідси! — вигукнула дівчина. — Не можу на це дивитися! 

Вона заплакала, і двоє чоловіків вивели її геть. Томас Гадсон, Роджер і хлопці сиділи ні в сих ні в тих. 

До них наблизилася друга дівчина — дуже вродлива, з гладеньким темно-русявим волоссям, яке гойдалося в такт ході, та засмаглою чистою шкірою. 

Вона була в коротких звужених штанах, і Томас Гадсон устиг розгледіти її доладну фігуру. Здається, що десь він її вже бачив… 

— Це ж не джин? — звернулася вона до Роджера. Той покрутив головою: 

— Ні. Звісно, ні. 

— Піду перекажу їй, — мовила дівчина. — Вона таки засмутилася. 

Дівчина рушила до дверей і на порозі всміхнулася їм. Вона була напрочуд мила. 

— Ну, все, — мовив Енді. — Тату, можна нам кока-коли? 

— А мені пива. Якщо це не засмутить ту даму, — сказав юний Том. 

— Пиво, мабуть, не засмутить, — відповів Томас Гадсон. — Дозвольте вас пригостити, — звернувся він до чоловіка на ім’я Гел. — Вибачте за таку дурнувату комедію… 

— Нічого-нічого, — відповів той. — Цікаво. Дуже цікаво. Мені сподобалося. Я завжди цікавився письменниками й художниками. Ви імпровізували? 

— Так, — зізнався Томас Гадсон. 

— То як щодо полотна?.. 

— Воно належить містерові Сондерсу, — пояснив Томас Гадсон. — Я намалював картину йому в подарунок. Не знаю, чи він захоче її продати. Утім, його воля робити з нею все, що йому заманеться. 

— Картина залишиться тут, — мовив Боббі. — І не пропонуйте мені за неї великих грошей, бо це мене засмутить. 

— Мені вона подобається. 

— Чорт забирай, мені теж, — мовив Боббі. — І я її не віддам. 

— Але, містере Сондерс, такому цінному полотну тут не місце. 

— Слухайте, відчепіться, — сердито гарикнув Боббі. — Ми веселилися, як у давні часи, а потім ні з доброго дива жінка розплакалась і все полетіло коту під хвіст. Я розумію, вона хотіла, як краще. Але якого дідька? Немає гіршого, ніж коли хочуть, як краще. Моя стара вічно хоче, як краще, і робить, як краще, а я від того щодня повіситись ладен. Тепер оце ви. Приперлись і думаєте, наче я віддам вам картину, бо ви, бачте, накинули на неї оком? 

— Містере Сондерс, ви ж самі просили забрати її. Казали, що можна купити. 

— То так собі, — мовив Боббі. — Ми дурня клеїли. 

— Отже, картина не продається? 

— Ні. Картина не продається, не винаймається і не дарується. 

— Що ж, — відповів Гел. — Візьміть бодай мою картку. Раптом колись надумаєте продати. 

— Добре, — мовив Боббі. — Може, у Тома є щось на продаж. Га, Томе? 

— Боюся, що ні, — відповів Томас Гадсон. 

— Я б хотів прийти подивитися, — попросив Гел. 

— Поки що я нічого не виставляю, — сказав Томас Гадсон. — Але, якщо хочете, дам вам адресу галереї в Нью-Йорку. 

— Дякую. Я запишу. 

Ручка була при ньому; Гел записав адресу на зворотному боці своєї візитної картки, а другу простягнув Томасові Гадсону. Ще раз подякував і запитав дозволу й собі пригостити його. 

— Чи не могли б ви назвати мені приблизну ціну ваших великих полотен? 

— Я — ні, але мій агент міг би, — відказав Томас Гадсон. 

— Зустрінуся з ним одразу, як повернуся в Нью-Йорк. Ця ваша картина безмежно мене цікавить. 

— Дякую, — відповів Томас Гадсон. 

— Невже вона таки не продається? 

— О Господи, — роздратувався Боббі. — Годі вже, чуєте? Це моє полотно. Я вигадав сюжет, і Том намалював його для мене. 

Гел фамільярно посміхнувся. Йому здалося, що «комедія» триває. 

— Не хочу набридати… 

— А доїли вже до печінок, — пробурчав містер Боббі. — Нате, випийте і не згадуйте більше мені про картину. 

Тим часом хлопці базікали з Роджером. 

— Мені сподобалося. Шкода, що закінчилось, — підсумував юний Том. — Містере Девіс, я природно поводився? 

— Дуже добре, — відповів Роджер. — Тільки Дейв не виступив. 

— Я думав зіграти почвару, — мовив Дейв. 

— І добив би її, — сказав юний Том. — Вона й без того розплакалась. А що ти збирався показувати? 

— Почвару з вивернутими повіками, — відповів Девід. — Тільки нахилився, вивернув, а вже й по всьому. 

— Жаль, що вона така добросерда, — озвався Енді. — Я навіть сп’яніти для неї не встиг. А вдруге вже не вийде. 

— А містер Боббі як кльово тримався! — вів далі юний Том. — Містере Боббі, ви молодець. 

— Не хотілося припиняти, — погодився Боббі. — Навіть констебль ще не прийшов. І я допіру розігрався. Тепер хоч знатиму, що відчувають славетні актори. 

У бар зайшла друга дівчина. Коси їй розвіяло вітром, светр обліпив тіло. 

— Вона не хоче повертатися, — сказала дівчина Роджерові. — Але вже заспокоїлась. Усе гаразд. 

— Вип’єте з нами? — запитав Роджер. 

— Охоче. 

Роджер відрекомендував їй присутніх, а вона сказала, що її звуть Одрі Брюс. 

— Чи можна прийти подивитися ваші картини? 

— Авжеж, — відповів Томас Гадсон. 

— І я прийду з міс Брюс, — обізвався настирливий Гел. 

— Ви її батько? — запитав Роджер. 

— Ні. Але давній друг. 

— Тоді вам не можна, — відрубав Роджер. — Прийдете іншим разом. На День давніх друзів. Чи на запрошення від організаційного комітету. 

— Прошу вас, не грубіяньте, — сказала дівчина. 

— Боюсь, я вже нагрубіянив, — відповів Роджер. 

— Більше не треба. 

— Гаразд. 

— Будьмо ввічливі. 

— Мені сподобалась Томова репліка. Про дівчину з кожної вашої книжки. 

— Правда? — сказав юний Том. — Але це не зовсім так. Я просто дражнився з містера Девіса. 

— Мені здалося, що навпаки. 

— Приходьте до нас, — мовив Роджер. 

— А можна привести друзів? 

— Ні. 

— Жодного? 

— Хіба ви без них не можете? 

— Можу. 

— То й добре. 

— О котрій мені прийти? 

— О котрій забажаєте, — відповів Томас Гадсон. 

— А на обід мене запросять? 

— Звісно, — запевнив Роджер. 

— Мені подобається тут у вас, на острові, — мовила Одрі Брюс. — Я рада, що ми помирилися. 

— Девід покаже вам почвару, — втрутився Енді. — А то ми не встигли. 

— Ох, — відгукнулася дівчина. — Скільки розваг для нас! 

— Ви тут надовго? — спитав юний Том. 

— Не знаю. 

— А яхта надовго? — озвався Роджер. 

— Не знаю. 

— А що ви знаєте? — мовив Роджер. — Я чемно запитую. 

— Небагато. А ви? 

— Я знаю, що ви чарівна. 

— О, — промовила дівчина. — Дуже дякую. 

— Ви ще посидите з нами? 

— Не знаю. Мабуть. 

— Може, ходімо до нас? Не конче треба пити тут. 

— Ні, залишімося, — мовила дівчина. — Такий приємний бар. 

ХІІ 

Назавтра вітер ущух. Хлопці разом із Роджером подалися на пляж, а Томас Гадсон сів малювати на прибережній терасі. Едді сказав, що солона морська вода не зашкодить роздертим Девідовим ногам, якщо одразу по тому накласти свіжі пов’язки. Отож вони пішли, а Томас Гадсон вряди-годи поглядав на них з-над мольберта. Він думав про Роджера й вчорашню дівчину, але невдовзі облишив, бо це заважало йому працювати. Не відпускала інша думка — як же ця дівчина схожа на Томову матір у день знайомства. Та хіба мало жінок були схожі на неї? — міркував він за роботою, упевнений, що з цією дівчиною зустрінеться ще не раз. Хто б сумнівався. Вона оздобна й, здається, досить мила. А якщо нагадує йому про Томову матір, то що тут удієш. Тим гірше для нього. Таке з ним уже нерідко ставалося. Він не припиняв працювати. 

Він уже знав, що картина йому вдасться. Наступну, з рибою у воді, буде непросто намалювати. Можливо, слід було почати з неї, подумав він. Ні, краще закінчити цю. Другу зможу намалювати й тоді, як малі поїдуть. 

— Деві, я тебе донесу, — почувся Роджерів голос. — Щоб у рани не понабивалося піску. 

— Добре, — погодився Девід. — Тільки спершу я обмию ноги в океані. 

Роджер доніс його аж до дому й посадовив у крісло коло дверей, що виходили на океан. Коли вони проходили під терасою, Томас Гадсон почув, як Девід запитує: 

— Містере Девіс, гадаєте, вона прийде? 

— Не знаю, — відповів Роджер. — Але сподіваюся. 

— А правда, вона красуня, містере Девіс? 

— Так, дуже гарна. 

— І ми їй начебто сподобались. Містере Девіс, як на вашу думку, хто вона така? 

— Не знаю. Я не запитував. 

— Томмі в неї закохався. І Енді теж. 

— А ти? 

— Я ще не зрозумів. Бо я не вмію так закохуватись, як вони. Але побачити її знову не проти. Містере Девіс, вона ж не лярва? 

— Не знаю. Не схожа. А що? 

— Бо Томмі каже, що закохався, але вона, скоріше за все, просто лярва. А Енді каже, що йому начхати, лярва вона чи ні. 

— Вона не схожа на лярву, — сказав йому Роджер. 

— Містере Девіс, а оті чоловіки, що разом з нею, — правда, вони якісь дивні? 

— Ще й які. 

— А хто вони? 

— Запитаємо в неї, коли вона прийде. 

— А ви гадаєте, прийде? 

— Так. Не хвилюйся. 

— Це Томмі та Енді хвилюються. А я закоханий в іншу жінку. Ви знаєте, в яку. Я вам казав. 

— Пам’ятаю. Але ця дівчина схожа на неї, — відповів Роджер. 

— Можливо, бачила її в кіно і вирішила бути схожою, — припустив Дейв. Томас Гадсон продовжував малювати. 

Роджер клопотався коло Девідових ніг, коли вона з’явилася на березі — боса, в купальнику та спідниці з тієї ж матерії. У руці вона несла пляжну сумку. Томас Гадсон милувався її ногами, гарними, як і її обличчя і груди, вигин яких він учора завважив під светром. Вона була засмагла й мала зграбні руки. Макіяжу на ній не було — дівчина підфарбувала хіба що гарно окреслені губи, і Томасові Гадсону закортіло побачити їх без помади. 

— Привіт, — сказала вона. — Я не спізнилася? 

— Ні, — мовив Роджер. — Ми вже поплавали, але я збираюся ще. 

Роджер пересунув Девідове крісло до самого пляжу. Дівчина схилилася над ногами малого, коси упали вперед, відкривши Томасові Гадсону неслухняні пружні кучерики на її шиї. Проти сонця вони сріблилися на тлі засмаглої шкіри. 

— Біднятко, — мовила дівчина. — Що це в нього з ногами? 

— Я роздер їх, коли підтягав рибину, — пояснив Девід. 

— Велику? 

— Ми не знаємо. Вона зірвалася. 

— Як шкода. 

— Нічого, — відповів Девід. — Ми вже про неї забули. 

— А купатися тобі можна? 

Роджер обробляв хлопцеві ступні меркурохромом. Рани були сухі та чисті, тільки шкіра довкола поморщилася від солоної води. 

— Едді каже, що навіть корисно. 

— А хто такий Едді? 

— Наш кухар. 

— І лікар до того ж? 

— Він на таких речах розуміється, — мовив Девід. — Містер Девіс теж каже, що можна. 

— Що ще каже містер Девіс? — звернулася гостя до Роджера. 

— Що радий вас бачити. 

— Мило з вашого боку. Як ви вчора, хлопці, погуляли? 

— Скромно. Зіграли в покер, а потім я почитав і ліг спати. 

— Хто виграв? 

— Енді та Едді, — відповів Девід. — А ви що робили? 

— Ми грали в нарди. 

— Ви виспалися? — поцікавився Роджер. 

— О, так. А ви? 

— І я. Пречудово. 

— З нас тільки Томмі вміє грати в нарди, — розповідав Девід гості. — Його навчив один пропащий чоловік, який потім виявився гомиком. 

— Отакої! Сумна історія. 

— Як послухати Томмі, то не така вже й сумна, — мовив Девід. — Нічого лихого не сталося. 

— Їм, цим гомикам, узагалі невесело живеться, — завважила дівчина. — Вони нещасні. 

— Але це кумедна історія, — правив своєї Девід. — Бо цей пропащий чоловік надумав пояснити Томмі, хто такі гомики. І розповів про греків, про Дамона та Піфія, про царя Давида та Йонатана48. Знаєте, як у школі розказують про риб’ячу ікру та молоччя або як бджоли запліднюють рослини пилком. А Томмі питає: чи ви читали ту книжку Жіда? Як вона називається, містере Девіс? Не «Коридон», а інша, де про Оскара Вайльда? 

— «Si le grain ne meurt»49, — мовив Роджер. 

— Бомбезна книжка. Томмі брав її до школи й читав своїм однокласникам. І перекладав, бо вони не знали французької. Там багато занудства, але коли містер Жід приїздить до Африки, починається все цікаве. 

— Я читала, — сказала дівчина. 

— А, ну то добре, — відповів Девід. — Ви мене розумієте. І цей чоловік, який навчив Томмі грати в нарди й виявився гомиком, так здивувався, що Томмі знає ту книжку. Але зрадів, бо це означало, що можна вже не пояснювати про бджілок та квіточки. І він сказав: «Мені приємно, що ти все знаєш». А Томмі відповів, слово в слово: «Містере Едвардс, я сповідую суто академічну цікавість до гомосексуальності. Дякую, що навчили мене грати в нарди, і всього вам доброго». У Томмі були прекрасні манери. Вони тоді з татом щойно приїхали з Франції, і манери в нього були прекрасні. 

— А ти жив у Франції? 

— Ми всі жили в різний час. Але Томмі єдиний усе як слід пам’ятає. У нього взагалі найкраща пам’ять. І дуже точна. А ви жили у Франції? 

— Довго жила. 

— Ви там навчалися? 

— Так. В одному паризькому передмісті. 

— Ви мусите побалакати з Томмі. Він знає Париж і всі його передмістя так само, як я — тутешні рифи й обмілини. Навіть краще. 

Вона пересіла в тінь під терасою і заходилася просипати пісок між пальцями ніг. 

— Розкажеш мені про них? 

— Краще покажу, — мовив Девід. — Візьмемо з вами тузика й попливемо на обмілини. І на підводну риболовлю, якщо ви захочете. Бо тільки так можна побачити цілий риф. 

— Залюбки. 

— А хто там, на вашій яхті? — озвався Роджер. 

— Люди. Вам вони не сподобаються. 

— А з вигляду непогані. 

— Нам обов’язково потрібно так розмовляти? 

— Ні, — мовив Роджер. 

— Вчора ви вже познайомились з одним марудою. Він серед них найбагатший і найнудніший. Але, може, годі? Усі вони — добрі, чудові люди, й до смерті нудні. 

З’явився юний Том, а слідом — Ендрю. Хлопці купалися на іншому кінці пляжу й тепер, побачивши біля Девідового крісла гостю, кинулися навзаводи мокрим важким піском. Ендрю задхався й відстав. 

— Міг би мене й почекати, — дорікнув він Томові. 

— Вибач, Енді, — сказав юний Том, а тоді звернувся до гості: — Доброго ранку. Ми вас не дочекалися, пішли купатися. 

— Вибачте, я запізнилася. 

— Ні. Ми ж усі ще раз підемо. 

— Я не піду, — мовив Девід. — А ви, як хочете, то йдіть уже. Я тут і без того розпатякався. 

— Ви можете не боятися підводних течій, — сказав дівчині юний Том. — Тут положисте дно. 

— А баракуди чи акули трапляються? 

— Акули — тільки вночі, — мовив Роджер. — А баракуди вам не зашкодять. Вони нападають лише в каламутній воді. 

— Вони тоді погано бачать, — пояснив Девід. — Щось майне, а що — їм не видно. А в чистій воді вони не кусаються. Ми, коли плаваємо, постійно бачимо баракуд. 

— Іноді бачиш, як пливуть коло тебе при самому дні, — додав юний Том. — Вони цікаві створіння. Тільки знай тікають. 

— Але якщо у вас риба, — продовжував Девід, — на волосіні, гарпуні чи в ятері, — то баракуди кинуться на неї і можуть ненароком зачепити й вас. Вони страшенно прудкі. 

— Або якщо ви плаваєте поміж сардин чи кефалі, — сказав юний Том. — Тоді баракуди кидаються на них і теж можуть вас зачепити. 

— Пливіть між нами з Томом, — запропонував Енді, — і вам нічого не буде. 

Масивні хвилі накочувались на берег, і, доки одна відступала перед навалою другої, свіжим вологим піском уже дріботіли пісочники й сивки. 

— Може, не варто купатись, коли такий високий приплив і кепська видимість? 

— Ні, — заспокоїв дівчину Девід. — Ступайте по дні обережно, та й годі. Коли високий приплив — це навіть безпечніше. Жодного ската на дні не буде. 

— Ми з містером Девісом будемо захищати вас, — пообіцяв юний Том. 

— І я буду захищати, — докинув Енді. 

— У смузі прибою зараз ніякої риби не буде, — запевнив Девід. — Хіба що малі трахіноти. Вони заходять, коли висока вода, — їсти піщаних бліх. Гарні рибки, товариські та цікаві. Приємно дивитися. 

— Коли послухати вас, то я в акваріумі купатимусь, — пожартувала дівчина. 

— Енді навчить вас, як дихати під водою, щоб довго не виринати, — сказав їй Девід. — А Томмі — як берегтися мурен. 

— Не лякай її, Дейве, — дорікнув юний Том. — Це він великий підводний король, а не ми. І через те, міс Брюс… 

— Одрі. 

— Одрі, — повторив Том і замовк. 

— Що ти хотів сказати, Томмі? 

— Забув, — знітився юний Том. — Ну, ходімо. 

Томас Гадсон ще трохи попрацював, а потім спустився й сів поруч із Девідом, глядячи на чотирьох плавців поміж хвиль. Дівчина купалася без шапочки, гладенька та лискуча, як тюлень. Плавала вона незгірше за Роджера, поступаючись йому тільки силою. 

Вони вийшли на берег і рушили мокрим піском до будинку; відкинуті з чола коси прилипли дівчині до потилиці, окреслюючи її абрис, і Томас Гадсон подумав, що вперше бачить таке вродливе жіноче лице й бездоганну фігуру. Не вперше, подумки виправив себе він. Була ще одна така, тільки одна — найкраща і найвродливіша. Не думай про це, — застеріг себе Томас Гадсон. Дивися на неї і тішся, що вона тут. 

— Як поплавали? — запитав він. 

— Чудово, — всміхнулася дівчина. — Тільки не бачила жодної риби. 

— І не побачите, коли така хвиля, — відповів той. — Хіба що риба сама наскочить на вас. 

Дівчина всілася на піску й обхопила коліна руками. Вологі коси падали їй на плечі. Хлопці тулились обабіч неї, а Роджер ліг попереду, вмостивши голову на переплетені руки. Томас Гадсон відчинив сітчасті двері та подався працювати на свою терасу. Так буде правильно, вирішив він. 

Невидима йому, гостя сиділа, дивлячись на Роджера. 

— Сумуєте? — запитала вона. 

— Ні. 

— Задумалися? 

— Сам не знаю. Можливо. 

— Такої днини, як сьогодні, приємніше взагалі ні про що не думати. 

— Гаразд. Не думати, то й не думати. А на хвилі дивитися можна? 

— Скільки завгодно. 

— Хочете ще скупатися? 

— Потім. 

— Хто вчив вас плавати? — поцікавився Роджер. 

— Ви. 

Підвівши голову, Роджер глянув на неї. 

— Пам’ятаєте пляж на Антібському мисі50? Не Іден-Рок, а інший, маленький. На Іден-Рок ви стрибали у воду, а я дивилася. 

— Звідки ви тут узялися, чорт забирай? Як ваше справжнє ім’я? 

— Я приїхала, щоб зустрітися з вами, — відповіла вона. — І я вже сказала: мене звуть Одрі Брюс. 

— Містере Девіс, нам піти? — озвався Том, проте Роджер не відповів. 

— Як ваше справжнє ім’я? 

— Колись я була Одрі Рейберн. 

— А нащо вам зі мною зустрічатися? 

— Бо захотілося. Чи не варто було? 

— Ні, чому ж, — мовив Роджер. — А хто вам сказав, що я тут? 

— Один жахливий тип, якого я зустріла на коктейльній вечірці в Нью-Йорку. Ви з ним побилися. Він сказав, що ви животієте тут, як бездомок. 

— І непогано животію, — відповів задивлений у море Роджер. 

— Він ще багато чого казав, — мовила дівчина. — Тільки ні слова доброго. 

— А з ким ви були в Антібі? 

— З матір’ю та Діком Рейберном. Згадали нарешті? 

Роджер сів і пригледівся. А потім підхопився, пригорнув її й розцілував. 

— Щоб я здох! — скрикнув він. 

— Недарма я приїхала? — відгукнулася дівчина. 

— Кнопка! — не вгавав Роджер. — Це справді ви? 

— А що, не вірите? Довести вам? 

— Я вже забув усі особливі прикмети. 

— І як я вам тепер? 

— Я зачарований. 

— Чи ви гадали, що я довіку буду схожою на олен? Пам’ятаєте, як я плакала, коли ви сказали мені в Отеї, буцімто я схожа на оленя? 

— То був комплімент. Я мав на увазі оленя з ілюстрації Теннієла до «Аліси в Країні Див». 

— А я плакала. 

— Містере Девіс і Одрі, — озвався Енді. — Ми хочемо кока-коли. Вам принести? 

— Ні, дякую. А вам, кнопко? 

— Радо вип’ю. 

— Ходімо, Дейве. 

— Ні, я хочу дослухати. 

— Малá паскуда, — буркнув юний Том. 

— Принеси й мені пляшечку, — мовив Дейв. — Продовжуйте, містере Девіс. Я вам не заважатиму. 

— Мені ти не заважаєш, Деві, — мовила дівчина. 

— Куди ви потім поділися? І чому ви тепер Одрі Брюс? 

— Це довга історія. 

— Уявляю. 

— Коротко кажучи, мати вийшла за чоловіка на прізвище Брюс. 

— Я знав його. 

— Він мені дуже подобався. 

— Тут я пас, — мовив Роджер. — А чому Одрі? 

— Це моє друге ім’я. Я перейшла на нього, бо материне мені не подобалось. 

— А мені не подобалась ваша матінка. 

— Мені теж. Мені подобалися Білл Брюс та Дік Рейберн, а вас і Томаса Гадсона я полюбила. Він мене так само не впізнав? 

— Не певен. Він дивак — міг упізнати, але промовчати. Зате вважає, що ви схожі на Томову матір. 

— Якби ж то. 

— Це правда, хай йому грець. 

— Серйозно, — втрутився Девід. — Повірте мені на слово. Пробачте, Одрі. Не моя справа — ляпати язиком і взагалі тут чапіти. 

— І не любили ви ні Тома, ні мене. 

— Любила. Не вам судити. 

— Де тепер ваша матінка? 

— Вийшла за такого собі Джеффрі Таунсенда й живе в Лондоні. 

— Досі вживає наркотики? 

— Звісно. І досі вродлива. 

— Та невже? 

— Так. Ні, я правду кажу. Не з дочірньої відданості. 

— А колись ви були дуже відданою дочкою. 

— Угу. За всіх молилася, всім переймалася. Навіть ходила до церкви на Пресвятого Серця Ісуса51 — просила легкої смерті для матері. А як молилася за вас, Роджере! 

— Шкода, що ваші молитви мені не зарадили, — мовив Роджер. 

— Шкода, — відповіла вона. 

— Не кажіть так, Одрі, — озвався Девід. — Може, колись і зарадять. Тобто не те щоб містер Девіс потребував молитов, але взагалі. Усяке трапляється. 

— Дякую, Дейве, — відповів Роджер. — А що потім сталося з Брюсом? 

— Загинув. Хіба ви не пам’ятаєте? 

— Ні. Пам’ятаю, що Рейберн загинув. 

— Ще б пак. 

— Угу. 

Повернулися Енді та юний Том з пляшками холодної кока-коли. Енді простягнув одну пляшку Одрі, а другу Девідові. 

— Дякую, — мовила дівчина. — Холодна. Це чудесно. 

— А знаєте, Одрі, — сказав юний Том, — тепер і я вас пригадую. Ви бували в майстерні з містером Рейберном. І завжди мовчали. А ще ми з вами, татом і містером Рейберном часто ходили в цирк і їздили на кінні перегони. Але тоді ви не були такою красунею. 

— Була, була, — заперечив Роджер. — Спитай свого тата. 

— Мені дуже жаль містера Рейберна, — вів далі юний Том. — Я пам’ятаю, як він загинув. Це сталося на бобслейних змаганнях — сани зірвалися з траси на крутому повороті й влетіли в юрбу. До того він довго хворів. Ми з татом його перевідували. Коли він трохи оклигав, то поїхав дивитися ті змагання. Без нас. Ех, нащо він?.. Даруйте, Одрі, вам, мабуть, боляче все це слухати. 

— Він був доброю людиною, — мовила Одрі. — І мені вже не боляче. Це сталося так давно. 

— А мене чи Девіда ви знали? — запитав Ендрю. 

— Як вона могла знати, вершнику? Нас тоді й на світі не було, — відповів Девід. 

— Уже й сказати не можна, — обурився Енді. — Я нічого не пам’ятаю про Францію, і ти, до речі, також. 

— А я й не прикидаюся, ніби пам’ятаю. Це Томмі пам’ятає Францію за нас усіх. Я пам’ятатиму цей острів. І ще я пам’ятаю кожну татову картину, яку бачив. 

— А ті, що з перегонами? — спитала Одрі. 

— Ті, які бачив, — пам’ятаю кожну. 

— На деяких він малював мене. У Лоншамі, в Отеї, в Сен-Клу. Завжди з потилиці. 

— Вашу потилицю я пам’ятаю, — сказав юний Том. — У вас були довгі коси, до пояса, а я сидів за два ряди від вас, щоб краще все бачити. День був туманний — знаєте, як-то осінні дні, повиті блакитною млою. Наші місця були на горішній трибуні, навпроти рівчак, ліворуч — бар’єр та кам’яна стіна. Фініш був ближче до нас, а рівчак — із внутрішнього боку поля. Я завжди сидів за вами, трохи згори. Або ми стояли біля загороди. 

— Я вважала тебе кумедним хлоп’ям. 

— Напевно, я такий і був. А ви ніколи зі мною не розмовляли. Та й чого розмовляти з дитиною? Але в Отеї дуже гарний іподром, скажіть? 

— Надзвичайно. Я їздила туди торік. 

— Може, цього року й ми поїдемо. Чуєш, Томмі? — озвався Девід. — Містере Девіс, а ви возили Одрі на перегони? 

— Ні. Я був лише її вчителем плавання. 

— Ви були моїм героєм. 

— А тато був вашим героєм? 

— Звісно, що був. Та я не дозволяла собі думати про нього, бо він був одружений. Коли вони розлучилися з матір’ю Томмі, я написала йому дуже проникливого листа про те, що готова посісти місце дружини в його житті. Але так і не надіслала, тому що він одружився з матір’ю Девіда й Енді. 

— У житті все так складно, — завважив Том. 

— Розкажіть нам іще про Париж, — мовив Девід. — Якщо ми туди поїдемо, треба знати якомога більше. 

— А пам’ятаєте, Одрі, як ми стояли внизу, а коні мчали попри нас після останньої перешкоди й неначе все більшали? І як по дерну стукали їхні копита? 

— А як було холодно! Ми грілися біля великих braziers і їли канапки з бару. 

— Найкраще було восени, — сказав юний Том. — Ми поверталися у відкритому екіпажі, пригадуєте? З Булонського лісу в сутінках понад річкою. Пахло паленим листям, і буксирні судна тягнули Сеною баржі. 

— Як це ти так добре все запам’ятав? Ти ж був тоді зовсім крихітним хлопчиком. 

— Я пам’ятаю кожен міст від Сюрена до Шарантона52, — відповів Томмі. 

— Не може бути. 

— Не знаю, як вони називаються. Але пам’ятаю всі. 

— Я не вірю. А ще річка де-не-де страшенно потворна, й багато мостів також. 

— Безперечно. Але ще після вас я довго жив у Франції. Ми з татом гуляли вздовж усієї Сени — і там, де негарно, і де гарно. Я ще й рибалив там із друзями. 

— Ти справді рибалив у Сені? 

— Авжеж. 

— І тато з тобою? 

— Нечасто. Іноді він рибалив у Шарантоні. Та після роботи йому хотілося погуляти, і ми гуляли, доки я не втомлювався, й повертались додому автобусом. А коли розжилися грішми — то в екіпажі чи на таксі. 

— А того року, як ми їздили на перегони, ви ж мали гроші? 

— Напевно, так, — мовив Томмі. — Цього я не пам’ятаю. Іноді мали, а іноді й ні. 

— А ми завжди мали, — відказала Одрі. — Моя мати виходила тільки за дуже заможних чоловіків. 

— Одрі, а ви заможна? — поцікавився Томмі. 

— Ні. Батько частково розтринькав, частково втратив усі свої гроші, коли одружився з моєю матір’ю. А жоден вітчим не заповів мені нічогісінько. 

— Але вам не потрібні гроші, — сказав їй Ендрю. 

— Лишайтеся тут, — підхопив юний Том. — Вам сподобається. 

— Спокусливо. Проте я мушу на щось жити. 

— Ми їдемо в Париж, — мовив Ендрю. — Їдьмо з нами. Буде пречудово. Ми разом обійдемо кожен арондисман. 

— Треба подумати, — сказала дівчина. 

— Хочете, я приготую вам коктейль для хоробрості? — мовив Девід. — Так постійно роблять у романах містера Девіса. 

— Не думайте споювати мене! 

— Це давній трюк торговців живим товаром, — додав юний Том. — Жертва очунює — а вона вже в Буенос-Айресі. 

— Очевидно, їй наливають щось дуже міцне, — відповів Девід. — Туди далека дорога. 

— Немає нічого міцнішого за мартіні містера Девіса, — мовив Ендрю. — Містере Девіс, приготуйте їй, будь ласка, мартіні. Одрі, ви хочете? 

— Так, якщо до обіду недовго. 

Роджер подався готувати коктейль; юний Том пересів ближче до дівчини. 

Ендрю сидів у неї біля ніг. 

— Краще не пийте, Одрі, — застеріг Том. — Це перший крок. Пам’ятайте: ce n’est que le premier pas qui compte.53 

Томас Гадсон малював у себе на терасі. Мимоволі він чув усю їхню розмову, проте ні разу не зійшов униз, відколи вони повернулися з моря. Йому непросто було сидіти в захисному робочому панцирі, але він думав, що не працювати означатиме стати беззахисним. Утім, — заперечував сам собі Томас Гадсон, — для праці ще буде час, коли всі роз’їдуться. І все-таки він розумів, що кидати працю не можна, інакше повалиться весь ретельно збудований та укріплений оборонний редут. Я житиму так, як жив би на самоті, думав він. Зроблю те, що мушу, приберу тут, а потім уже спущуся, й до біса всі спогади про Рейберна та про давні дні. Але, працюючи, він відчув, як усередину вже пробирається самотність. Наступного тижня вони поїдуть. Працюй, звелів собі Томас Гадсон. Роби все як слід і тримайся звичок. Невдовзі вони тобі знадобляться. 

Після роботи він спустився вниз, досі думаючи про картину. Привітався з дівчиною, відвернувся, та потім знову глянув на неї. 

— Я все чув, — зізнався Томас Гадсон. — Чи скоріше підслухав. Я радий, що ми з вами давні друзі. 

— Я теж. А ви мене не впізнали? 

— Може, і впізнав, — відповів Томас Гадсон. — Ходімо обідати. Одрі, ви вже висохли? 

— Я прийму душ і перевдягнуся, — мовила вона. — У мене з собою спідниця та блузка. 

— Скажи Едді й Джозефові, що ми вже йдемо, — звелів Томас Гадсон найстаршому синові. — Одрі, я покажу вам, де душ. 

Роджер зник у будинку. 

— Не думайте, наче я добулася сюди обманом, — мовила Одрі. 

— Не думаю. 

— Я можу допомогти йому, як ви гадаєте? 

— Спробуйте. Він мусить працювати для порятунку своєї душі. Я небагато знаю про дýші, та він свою погубив, коли вперше приїхав у Каліфорнію. 

— Але тепер він пише роман. Видатний роман. 

— Звідки ви знаєте? 

— Прочитала в газеті. Здається, у колонці Чоллі Нікербокера54. 

— А, — сказав Томас Гадсон. — Тоді це, напевно, правда. 

— Чи ви не вірите, що я можу допомогти йому? 

— Спробуйте. 

— Це буде важко. 

— Як завжди. 

— Сказати вам чому? 

— Ні, — відповів Томас Гадсон. — Краще вдягайтеся, зачісуйтесь і приходьте до нас. Щоб тим часом йому не трапилась інша жінка. 

— А ви змінилися. Колись я вважала вас найлагіднішим чоловіком у світі. 

— Одрі, мені дуже прикро. Але я радий вас бачити. 

— Ми ж давні друзі, чи не так? 

— Авжеж. Ну, чепуріться й приходьте. 

Він відвернувся, а дівчина зачинила за собою дверцята кабінки. Йому самому було невтямки, що з ним таке. Літнє щастя раптом почало міліти, як під час зміни течій, коли в протоці, яка веде до відкритого океану, спадає вода. Він вдивлявся в океан та у лінію прибою, коли помітив, що течія вже змінилася й у мокрому піску заклопотано длубаються прибережні птахи. Хвилі відкочувались від берега й меншали. Окинувши надмор’я довгим поглядом, Томас Гадсон рушив у дім. 

ХІІІ 

Останні дні минули пречудово. Усе було добре, як і раніше; зник смуток перед розлукою. Яхта пішла, і Одрі винайняла кімнату над баром Боббі. Проте жила вона в будинку: ночувала на дальньому кінці веранди й користувалася гостьовою спальнею. 

Більше вона не згадувала про своє кохання до Роджера. Сам він лише раз звірився Томасові Гадсону: 

— Вона заміжня. Чоловік — гівнюк. 

— А ти гадав, що вона все життя на тебе чекатиме? 

— Але він точно гівнюк. 

— А хіба не всі вони гівнюки? Але і в нього, напевне, теж є привабливі риси. 

— Він грошовитий. 

— Ось тобі й приваблива риса. Так завжди буває: дівчата виходять за неймовірно привабливих гівнюків. 

— Ну, годі, — відрубав Роджер. — Не говорімо про це. 

— А роман ти писатимеш? 

— Неодмінно. Вона цього й чекає. 

— І саме тому ти вирішив його писати? 

— Заткнися, Томе, — порадив Роджер. 

— Хочеш пожити на Кубі? Там у мене всього-на-всього халупа, зате без нікого. 

— Ні. Я поїду на захід. 

— Знов у Каліфорнію? 

— Ні. Власне, я думав до тебе на ранчо. 

— Від ранчо лишилася тільки хижа над річкою. Решту я здав в оренду. 

— Мені годиться. 

Одрі й Роджер не раз довго гуляли берегом, купалися вдвох та з хлопцями. Ті виходили на альбулу і брали Одрі з собою; а ще — рибалити з гарпунами довкола рифу. Тим часом Томас Гадсон працював і, поки діти були на обмілинах, задоволено думав, що скоро вони повернуться й сядуть обідати чи вечеряти разом із ним. Коли сини рушали на підводну риболовлю, він непокоївся, хоч і знав, що Роджер та Едді їх допильнують. Якось із самого ранку вони подалися рибалити на човнах аж до найдальшого маяка на краю обмілини, провели там чудовий день і виловили сардину, золоту макрель і трьох чималих колючих пеламід. Томас Гадсон намалював пеламіду з чудернацькою сплющеною головою та смужками впоперек усього обтічного довгастого тіла й подарував картину Енді, який упіймав найбільшу рибину із трьох. Пеламіда була зображена на тлі маяка, що стояв на палях, схожих на павучі лапи, із хмарами в літньому небі та зеленню морських берегів. 

А потім старенький акваплан Сікорського зробив над будинком коло та сів на воду в затоці, а вони підвезли до нього малих. Їхні валізи доставив Джозеф наступним тузиком. 

— До побачення, тату, — сказав юний Том. — Це було просто бомбезне літо. 

— До побачення, тату, — мовив Девід. — Було чудово. І не хвилюйся за нас. Усе буде добре. 

— До побачення, тату, — мовив Ендрю. — Дякую тобі за чудові канікули. І за мандрівку в Париж. 

Хлопці залізли в акваплан і у віконце дверцят помахали Одрі, яка стояла на пірсі. 

— До побачення! До побачення, Одрі! — гукали вони. 

Роджер підсадив їх, і вони сказали: 

— До побачення, містере Девіс. До побачення, тату, — а потім щосили крикнули аж на пірс: — До побачення, Одрі! 

Дверцята замкнули та загерметизували. Тільки личка визирали з маленьких ілюмінаторів. Старенькі лопаті, схожі на млинки до кави, закрутилися, і на обличчя хлюпнула вода. Томас Гадсон сахнувся від бризок, і потворний древній акваплан рушив з місця, здійнявся вгору на легкому бризі, зробив у повітрі коло та неквапливо попрямував своїм курсом через Гольфстрім. 

Томас Гадсон знав, що Одрі й Роджер теж збираються їхати. Назавтра чекали трейлера, і Томас Гадсон запитав у Роджера, коли вони вирушатимуть. 

— Завтра, старий, — мовив Роджер. 

— З Вілсоном? 

— Так. Я попросив його повернутися. 

— Я просто думав, щó мені замовляти. 

І через день вони так само полетіли. Томас Гадсон із дівчиною розцілувалися на прощання. Одрі плакала, проводжаючи хлопців; заплакала й нині, і тепло, міцно обійняла Томаса Гадсона. 

— Бережіть його. І себе теж бережіть. 

— Я намагатимуся. Томе, ви були такі добрі до нас. 

— Пусте. 

— Я напишу тобі, — мовив Роджер. — Що ще мені там робити? 

— Що хочеш, аби на здоров’я. Озивайся іноді. 

— Гаразд. Оця тобі теж напише. 

Вони поїхали. Дорогою додому Томас Гадсон зазирнув до Боббі. 

— Тобі тепер буде до дідька самотньо, — сказав йому той. 

— Так, — відповів Томас Гадсон. — До дідька самотньо. 

XIV 

Йому було тяжко на серці, коли поїхали діти. Проте він думав, що це — звичайний смуток після розлуки, й малював собі далі. Кінець особистого світу не такий, як на тому великому полотні, що живописав був містер Боббі. Його приносить поштар з телефонограмою та словами: «Розпишіться тут, на корінці. Співчуваємо, містере Томе». 

Він простягнув листоноші шилінг. Той тільки глянув і поклав монету на стіл. 

— Мені чайових не треба, сер, — мовив хлопчина й пішов. 

Він прочитав повідомлення. Поклав у кишеню, вийшов на ґанок і сів обличчям до моря. Знову витяг аркуш і перечитав: «ВАШІ СИНИ ДЕВІД ТА ЕНДРЮ ЗАГИНУЛИ З МАТІР’Ю В АВТОМОБІЛЬНІЙ АВАРІЇ ПІД БІАРРІЦОМ ОПІКУЄМОСЬ ВИТРАТАМИ ДО ВАШОГО ПРИЇЗДУ ЩИРІ СПІВЧУТТЯ». Підписано Паризькою філією Банку Нью-Йорка. 

З кухні вийшов Едді. Він почув новину від Джозефа, а тому розповів хлопець-радист. Едді сів коло нього. 

— Лайно собаче, містере Томе. Як таке могло статися? 

— Не знаю, — сказав Томас Гадсон. — Врізалися, мабуть, у щось. Чи хтось їх ударив. 

— То ж не Деві був за кермом? — вів далі Едді. 

— Напевно, не він. Але яке це вже має значення? 

Томас Гадсон дивився на нерухому морську блакить і темну синяву Гольфстріму. Сонце сідало й невдовзі мало сховатися поза хмарами. 

— То їхня мати вела машину? 

— Можливо. Чи в них був шофер. Яка різниця? 

— А то не міг бути Енді? 

— Міг. Вона могла йому дозволити. 

— Він такий зарозумілий, — припустив Едді. 

— Був. Тепер уже навряд. 

Сонце поволі зникало за хмарами. 

— З наступною зміною треба дати радіограму Вілкінсону, — сказав Томас Гадсон. — Хай прилітає сюди скоріше. І хай подзвонить — замовить мені квиток до Нью-Йорка. 

— А мені що робити тут, поки вас не буде? 

— Гляди житло. Чеки на кожен місяць я тобі дам. Якщо почнуться урагани, наймеш собі помічників на яхту та в дім. 

— Як скажете, — мовив Едді. — Але тепер мені все до сраки. 

— Мені також, — відповів Томас Гадсон. 

— У нас є Томмі. 

— Поки що, — мовив Томас Гадсон і вперше зазирнув у нескінченну перспективу пустки перед собою. 

— Вигребете, — мовив Едді. 

— Звісно. А коли я не вигрібав? 

— Побудете в Парижі, а тоді їдьте на Кубу і юного Тома з собою беріть. Буде вам зміна. І малюватися буде добре. 

— Звісно. 

— Помандруєте. Це теж добре. На гігантських пароплавах: я все життя хотів покататися на таких. На кожен сідайте, і хай везуть вас світ за очі. 

— Звісно. 

— Лайно собаче, містере Томе. За що нам убило Деві? 

— Годі вже про це, Едді, — сказав Томас Гадсон. — Ми цього ніколи не зрозуміємо. 

— До сраки все, — мовив Едді, пересунувши капелюх на потилицю. 

— Зіграємо, як зуміємо, — відповів Томас Гадсон, хоча вже знав, що гра для нього небагато варта. 

XV 

Перетинаючи океан на «Іль-де-Франс», Томас Гадсон збагнув, що пекло не конче буває таке, яким описав його Данте чи будь-який інший великий описувач пекла: іноді воно схоже на зручний, улюблений, затишний пароплав, що везе чоловіка туди, куди той завжди так прагнув потрапити. Це пекло мало багато кіл, не таких чітких, як у великого флорентійського еготиста. Рано-вранці Томас Гадсон зійшов на борт пароплава, надіючись — тепер він це розумів — сховатися там від міста, де боявся зустріти людей, які заговорять з ним про те, що сталося. Він думав, що на пароплаві дійде згоди зі своїм горем, не знаючи ще, що з горем ніякої згоди дійти неможливо. Зцілити від нього здатна тільки смерть, а все решта — хіба притупити й знечулити. Кажуть, начебто час теж може зціляти. А все-таки коли зцілення від горя приносить не смерть — це, мабуть, несправжнє горе. 

Пияцтво — один із засобів, що ненадовго притуплюють горе, а разом з ним і решту почуттів. Робота теж бодай на деякий час може відвернути думки. Томас Гадсон знав про обидва ці ліки, та знав і те, що пияцтво вб’є в ньому здатність задовільно працювати; а він, так довго зводивши життя на праці, тепер не смів ризикнути цією здатністю. Але поки що працювати не вийде, і Томас Гадсон вирішив пити, читати й робити гімнастику, доки виснажиться й засне. У літаку він поспав, а в Нью-Йорку не міг. 

Тепер він сидів у своїй двокімнатній каюті-люкс, куди носії вже доправили його багаж та велику пачку щойно куплених журналів і газет. Він думав, що з такого почати буде найлегше. Віддав квиток стюардові й замовив пляшку «Перр’є»55 з льодом. Коли все принесли, Томас Гадсон видобув із валізи плящину доброго скотчу, відкоркував і змішав собі напій. Потім перерізав шворку, якою була зв’язана пачка газет і журналів, та розклав їх на столі. Номери були свіжі, незаймані порівняно з тими, що надходили йому на острів. Томас Гадсон узяв «Нью-Йоркер», який удома завжди приберігав на вечір. Давно вже йому не доводилося бачити «Нью-Йоркера», виданого цього ж тижня, ще й не зігнутого навпіл. А нині він сидів у глибокому зручному кріслі, пив скотч і розумів, що неможливо читати «Нью-Йоркер» допіру після загибелі рідних. Він узяв «Тайм» і прочитав її всю, включно з «Подіями тижня», де були розміщені некрологи по обох його хлопчиках і вказаний їхній вік, і — цього разу неточно — вік їхньої матері й те, що вона розлучилася з ним 1933 року. Те саме було в «Ньюзвіку», та цього разу від короткої замітки в Томаса Гадсона лишилося химерне відчуття, нібито її автору жаль загиблих дітей. 

Він змішав собі другу порцію, думаючи, що «Перр’є» найкраще пасує до віскі, а тоді перечитав «Тайм» і «Ньюзвік». Якого чорта їй заманулося в той Біарріц? — думав він. Могла ж поїхати в Сен-Жан-де-Люз. 

Тоді він усвідомив, що віскі трохи допомогло. 

А тепер не думай про них, звелів він собі. Пам’ятай, які вони були, а решту перекресли. Рано чи пізно це доведеться зробити. То зроби вже. Читай далі. Пароплав рушив, так повільно, що Томас Гадсон навіть не визирнув в ілюмінатор. Він сидів у своєму зручному кріслі, перечитував стос газет і журналів та цмулив скотч із «Перр’є». 

Які проблеми, сказав він собі. Ти не думаєш про них, і їх нема. На біса було так їх любити? Не слід було любити ні їх, ні їхньої матері. Це вже віскі озивається, подумав він. Яка рада на всі наші біди. «Алхімік мудрість учиняє, бо щире злото на гівно перетворяє». Ні, не так. «Алхімік мудрість учиняє, як щире злото на гівно перетворяє». 

Цікаво, де тепер Роджер із тою дівчиною? — подумалося йому. Де Томмі, напевно, знають у банку. А я знаю, де я. Сиджу тут з пляшкою «Старого Парра»56. Завтра вижену його з потом у гімнастичній залі. Піду в парильню. Сяду на велосипед, який нікуди не їде, і на механічного коня. Так, це те, що мені потрібно. Добряче розтруситися на механічному коні. Потім хороший масаж. Потім зустрінуся з кимось у барі, побалакаємо про се, про те. Всього шість днів. Шість днів — це неважко. 

Увечері він заснув і, прокинувшись серед ночі, відчув, як пароплав проштовхується крізь море, вдихнув морський запах, і йому здалося, що він удома, на острові, і що розбудив його кошмарний сон. Але це був не сон, і Томас Гадсон відчув важкий запах мастила на рамі відчиненого ілюмінатора. Ввімкнувши світло, він налив собі «Перр’є». Його мучила спрага. 

На столику, де напередодні поставив її стюард, стояла таця з фруктами й сендвічами, а в відерці з мінеральною водою ще залишався лід. Томас Гадсон знав, що треба поїсти. Настінний годинник показував двадцять по третій ночі. Морське повітря було прохолодне. Він з’їв два яблука й сендвіч, узяв з відерця льоду та приготував собі напій. «Старий Парр» закінчувався, але в нього була ще одна пляшка; у світанковій прохолоді Томас Гадсон вмостився в своєму зручному кріслі й узяв «Нью-Йоркер». Він уже міг його читати, та й пити серед ночі було приємно. 

Роками він дотримувався непорушного правила: не пити вночі та до закінчення роботи, якщо не йшлося про вихідні. Але тепер, прокинувшись серед ночі, він відчував просту радість порушення давньої звички. Після телеграми це вперше до нього повернулася суто тваринна радість, а чи спроможність її відчувати. 

«Нью-Йоркер» — добрий журнал, думав він. Його можна читати четвертого дня по трагедії. Не першого, не другого й не третього, а четвертого. Корисно це знати. Після «Нью-Йоркера» він прочитав «Ринг», а тоді — всі стерпні й деякі нестерпні матеріали в «Атлантику». Змішав собі третю склянку та прочитав «Гарперз». От бачиш, сказав він собі, усе дуже просто. 

Частина II. КУБА 

Коли всі пішли, він ліг на підлогу, встелену рогожею, наслухаючи вітер. З північного заходу насувалася буря; він розстелив на підлозі ковдри, склав гіркою подушки, зіпер на них м’яку крісельну спинку й усе це притулив до ніжки стола, надів кепку з довгим дашком, щоб затінити очі, і в яскравому світлі настільної лампи заходився читати листи. Кіт ліг йому на груди; він укрив його й себе пледом і продовжував відкривати й читати листи, попиваючи віскі з водою й між ковтками відставляючи склянку вбік на підлогу. Коли було потрібно, рука сама знаходила її. 

Кіт муркотів, але він не чув, бо кіт муркотів беззвучно; тримаючи лист однією рукою, пальцем другої чоловік гладив йому шию спереду. 

— Бойcі, в тебе там мікрофон, — мовив він. — Ти мене любиш? 

Кіт легенько місив йому груди лапами, ледь зачіпаючи кігтиками вовну грубого синього светра, і чоловік відчував протяжну, млосну ваготу його довгого тіла та муркотіння під пальцями. 

— Ох, вона й лярва, Бойcі, — сказав чоловік і відкрив наступний конверт. 

Кіт підіпхнув голову під господареве підборіддя й потерся об нього. 

— Бойcі, гляди не подряпайся об щетину, — завважив той, гладячи кота підборіддям по голові. — Жінки її страх як не люблять. Бою, збіса шкода, що ти не п’єш. Майже все інше ти вмієш. 

Кіт одержав ім’я на честь крейсера «Бойсі», але господар уже давно кликав його просто Боєм. Прочитавши другий лист без коментарів, чоловік узяв склянку й відсьорбнув віскі з водою. 

— Ні, — промовив він. — Усе не те. Слухай-но, Бою. А давай ти читатимеш ці листи, а я лежатиму в тебе на грудях і муркотітиму. Що скажеш, га? 

Кіт потерся головою об підборіддя господаря, а той потерся котові об голову, провівши щетиною поміж вух, по потилиці й далі між лопатками, а відтак розпечатав третій лист. 

— Бойсі, а ти хвилювався за нас, коли налетіло? — поцікавився він. — Бачив би ти, як ми заходили в гавань Морро, коли хвилі вже розбивались об гору. Ото перелякався б! Нас на тих розпроклятих валах жбурляло, наче дошку для серфінгу. 

Задоволений кіт лежав, дихаючи в такт із людиною. Добрячий котисько, подумав господар, довгий і лагідний, хоч і вимучений занадто пильними нічними ловами. 

— Бою, що ти тут поробляв без мене? — він відклав лист і погладив кота під пледом. — Багато вполював? — кіт перекотився на бік і підставив черевце, щоб його почухали, як робив у безтурботні кошенячі дні. Чоловік обійняв кота і міцно притис до грудей; велика тварина так і лежала на боці, сховавши голову під господареве підборіддя. Аж раптом під натиском дужих рук він перевернувся й розпластався на грудях у чоловіка, ввіп’явшись кігтями в светр. Тепер він більше не муркотів. 

— Вибач, Бою, — мовив чоловік. — Вибач, друзяко. Дай я все-таки дочитаю цього бісового листа. Ми тут нічого не вдіємо. Чи ти, може, знаєш, як бути, га? 

Кіт лежав на ньому, важкий, принишклий, засмучений. Господар погладив його й узявся за лист. 

— Не журися, Бою, — продовжував він. — Тут нічим не зарадиш. Коли я знатиму, чим зарадити, то скажу. 

Поки він дочитував третій, найдовший лист, великий чорно-білий кіт заснув — у позі сфінкса, тільки голову схилив на груди господареві. От і добре, подумав той. Слід би роздягнутися, прийняти ванну, вкластися в ліжко, та нема гарячої води і в ліжку я сьогодні не засну. Усе хитається — ще випаду. Але й тут, із цим чудовиськом на грудях, заснути не вдасться. 

— Бою, — промовив він, — я зніму тебе й ляжу на бік. 

Він підняв важкого розімлілого кота, який у нього в руках зненацька напружився, а тоді знову обм’як, відклав його набік і відвернувся, зіпершись на правий лікоть. Кіт випростався в чоловіка за спиною. Він гнівався, поки його знімали, та дуже швидко заснув, скрутившись клубочком коло господаря. Той взяв усі три листи й перечитав їх. Газет він вирішив не читати; простягнув руку, вимкнув світло й лежав, відчуваючи сідницями дотик котячого тіла, обхопивши руками одну подушку, а голову поклавши на другу. Надворі буяв ураганний вітер; підлога в кімнаті досі похитувалась, мов ходовий місток. Перед поверненням він провів на містку дев’ятнадцять годин. 

Чоловік лежав і намагався заснути, проте не міг. Очі йому злипалися; він не хотів ані вмикати світло, ні читати, а просто лежав, дожидаючи ранку. Крізь ковдри він відчував долівку з рогожі, сплетену за мірками вітальні та привезену крейсером із Самоа за пів року до Перл-Гарбора. Вона цілком укривала плиткову підлогу в кімнаті, але загнулася й розкошлалась там, де скляні двійчасті двері виводили в патіо. Чоловік відчував, як вітер пробирається під неї й торсає, задуваючи в щілину під дверима. Цей вітер віятиме з північного заходу ще принаймні день, подумав він, — потім перейде на північ і нарешті видихнеться на північному сході. Так він завжди пересувався взимку, але може й затриматися на кілька днів на північному сході, звідки сильно віятиме, перш ніж стишиться до brisa, як по-місцевому називають північно-східний пасат. А віючи так назустріч Гольфстріму, він здійме небачено сильні й високі хвилі, і, звісно ж, тоді жоден фріц не підніметься на поверхню. Отже, сидіти нам тут, на суші, принаймні чотири доби, думав він. А тоді вже вони поспливають. 

Він пригадав свій останній вихід у море та вітер, який заскочив їх за тридцять миль від берега й за шістдесят уздовж берегової лінії, коли він вирішив повертатися до Гавани, а не до Бая-Онди, — і виснажливий рейс перетворився на кару Господню. Еге ж, помучив він таки свій кораблик. Добряче помучив, і тепер доведеться багато що перевірити. Краще, мабуть, усе-таки приставати до Бая-Онди. Але туди вони віднедавна дуже вже часто заходили. 

Та ще й відсутній він був дванадцять днів, а сподівався щонайбільше на десять. Йому багато чого бракувало на судні, він не певен був, скільки триватиме ураган, тому вирішив повернутися до Гавани й визнати поразку. Вранці помиється, поголиться, перевдягнеться й піде доповісти морському аташе. Може, вони захочуть, щоб він залишився на суші. Але він знав, що в таку погоду жоден підводний човен не спливе на поверхню, бо це неможливо. І це головне. І, якщо в цьому він не помиляється, то все буде добре, хоча не завжди воно так просто. Аж ніяк не завжди. 

Від лежання на твердій підлозі в нього затерпла права гомілка, праве стегно та плече; він перевернувся на спину, переніс вагу на м’язи пліч та зігнув коліна під ковдрою, впершись у неї п’ятами, розпружився і лівою рукою погладив сонного кота. 

— Бою, бач, як ти розлігся. Спиш собі спокійно, — мовив господар. — Значить, не так і погано тобі тут ведеться. 

Він подумав, чи не випустити котрогось із решти котів, щоб мати товариство для розмови, поки Бойсі спить. Але вирішив, що не варто. Бойсі образиться, ревнуватиме. Учора, коли їх привіз автомобіль, Бойсі чекав надворі. Він місця собі не знаходив, плутався в них під ногами, доки вони розвантажувались, вітався з кожним і шастав туди-сюди щоразу, як відчинялися двері. Мабуть, відколи вони поїхали, він увесь час прочекав. Коли господар діставав наказ про відрядження, кіт одразу це знав. Не про сам наказ, певна річ, але він безпомильно вгадував ознаки підготовки, і, доки вона набирала обертів до завершального хаосу та ночівлі чужих людей у їхньому домі (господар змушував усіх лягати до півночі, якщо мали виїхати до схід сонця), кіт дедалі дужче тривожився й нервувався — аж навіснів, коли вони сідали в машину, і його доводилося замикати, щоб не кинувся слідом за ними — в село і далі на шосе. 

Якось на Центральному шосе він бачив збитого машиною кота; щойно загиблий, той був схожий на Боя, мов викапаний. У нього були такі самі чорна спинка і чорна маска на морді, а груди, шия та передні лапи — білі. Господар знав, що це не Бой: до маєтку було принаймні шість миль. Проте йому зробилось недобре, він зупинив машину, підійшов і підняв кота — переконався, що то не Бой, — а тоді поклав на узбіччя, щоб уже ніхто не зачепив його. Кіт був доглянутий — вочевидь, мав господарів, і чоловік поклав його так, щоб ті могли відшукати й більше не гризтися непевністю. Інакше він забрав би його й поховав на своїй землі. 

Увечері, вертаючись додому, він побачив, що труп кота зник з того місця, де він його залишив. Мабуть, господарі знайшли. Удома, сидячи з книжкою в глибокому кріслі з Бойсі під боком, чоловік подумав, що не уявляє, як почувався б, якби це Бойсі отак загинув. Судячи з того, — міркував господар, — у який шалений відчай іноді впадає кіт, той любить його так само. 

Він усім переймається ще дужче за мене. Бою, нащо ти так? Не брав би все близько до серця, то й жилося би краще. Я так і намагаюся, подумав чоловік. Справді. А Бойсі не може. 

У морі він думав про Бойсі, його дивні звички й розпачливу, безнадійну любов. Згадував, як уперше побачив його кошеням, яке бавилося зі своїм відображенням у скляній сигарній вітрині в кохімарському57 барі, зведеному на стрімчаку понад гаванню. То був різдвяний ранок; у барі ще сиділи кілька пияків зі Святвечора, але східний вітер, який провівав відчинені бар і ресторан, був такий свіжий, сонячне сяйво таке яскраве, а повітря таке прохолодне й чисте, що зрозуміло було: цей ранок не для них. 

— Зачини двері, бо дме, — звелів один пияк господареві. 

— Ні, — відмовився той. — Я люблю, коли дме. А вам якщо надто свіжо — ідіть пошукайте собі притулок деінде. 

— Ми платимо, щоб нам було зручно, — заявив один із недобитків нічної пиятики. 

— Ні. Ви платите за випивку. А для зручностей пошукайте собі інше місце. 

З відкритої тераси бару чоловік дивився на море, темно-синє в білих баранцях, та рибальські човни, які снували туди-сюди, ловлячи дельфінів на блешню. Зо пів десятка рибалок сиділи перед шинквасом, ще кілька — за двома столами на терасі. Усім їм гарно ловилося напередодні, або ж вони вважали, що добра погода й течія ще затримаються, тим-то скористалися з нагоди лишитися на Різдво вдома. Жоден із них, як то було відомо чоловікові на ім’я Томас Гадсон, не ходив до церкви, жоден не був і вдягнений як рибалка. Вони найменше скидалися на рибалок, проте належали до найкращих із них. Носили потріпані брилі, а то й ходили простоволосі, у дранті, іноді босоніж, а іноді — в сякому-такому взутті. Неважко було відрізнити рибалку від селянина, guajiro: селяни, що приїздили до міста, вдягали особливі плісовані сорочки, крислаті капелюхи, тугі штани та верхові чоботи; майже всі вони мали при собі мачете, рибалки ж пнули на себе казна-яке шмаття і були життєрадісні та впевнені в собі. Селяни поводилися стримано й сором’язливо — поки не напивалися. Рибалок, звісно, найперше виказували руки. У старих вони були вузлуваті й засмаглі, усіяні коричневими сонячними цятками, пальці й долоні — порізані та поорані зморшками. У молодих — іще не такі вузлуваті, проте здебільшого вже пошрамовані й поцятковані, а волосся на руках в усіх, окрім найчорнявіших, вибілене морською сіллю й сонцем. 

Томас Гадсон пригадував, як того різдвяного ранку — першого воєнного Різдва — господар бару запитав його: «Креветок хочете?» — і приніс їх, свіжозварені, складені горою на велетенській таці. Поставив тацю на шинквас і заходився краяти лимон на скибки й викладати на блюдце. Креветки були великі й рожеві, а їхні вуса звисали з шинкваса ледь не на фут. Господар узяв одну, розправив їй вуса й завважив, що ті довші, ніж у японського адмірала. 

Томас Гадсон відірвав японському адміралові голову, великими пальцями розламав шкаралущу на черевці й висмоктав цілу креветку. Вона була така свіжа й шовковиста на смак, зварена в солоній морській воді, приправлена свіжим лимонним соком і горошинами чорного перцю, аж Томас Гадсон подумав, що смачніших креветок не куштував ніде: ні в Малазі, ні у Валенсії, ні в Тарраґоні. І тоді кошеня поскакало через увесь бар до нього й заходилося тертись об руку та випрошувати креветку. 

— Вони завеликі для тебе, коцько, — сказав Томас Гадсон, проте відщипнув двома пальцями шматок і простягнув кошеняті, яке помчало з ним на сигарну вітрину й квапливо, пожадливо з’їло. 

Томас Гадсон дивився, як гарненьке чорно-біле кошеня — білі груди й передні лапи, чорні спинка й маска на очах та носі — гарчить, наминаючи шмат креветки, і поцікавився в господаря бару, чиє воно. 

— Хочете, буде ваше. 

— У мене вдома дві кицьки. Перські. 

— Велике диво — дві кицьки. Візьміть цього. Буде потомство з кохімарською домішкою. 

— Тату, візьмімо його, — мовив один із синів, про яких Томас Гадсон більше тепер не думав. Хлопець піднявся східцями з тераси, де споглядав, як вертають човни, як рибалки знімають щогли, розвантажують скручену кільцями снасть і викидають рибу на берег. — Будь ласка, тату, можна? Такий гарний котик. 

— Гадаєш, добре йому житиметься без моря? 

— Звісно, тату. Це тут йому скоро буде погано. Ти бачив, які вони тут нещасні на вулиці? А колись, напевно, були такі ж, як оцей. 

— Візьміть його, — наполягав господар. — В маєтку йому буде добре. 

— Чуй, Томáсе, — мовив один із рибалок, що наслухáв розмову з-за стола. — Коли хочеш кота, я можу привезти тобі ангорського. Справжнього. З Ґуанабакоа58. Тигрового. 

— Самця? 

— Незгіршого за тебе, — відказав рибалка, й за столом усі зареготали. Майже всі іспанські жарти зведені на цьому. — Тільки там у нього хутро, — додав він у надії вдруге розсмішити приятелів, і йому це вдалося. 

— Тату, будь ласка, візьмімо котика, — вмовляв син. — Це точно самець. 

— Ти впевнений? 

— Я знаю, тату. Знаю. 

— Про перських ти казав те саме. 

— Тату, перські — то інше. З ними я помилився і визна це. Але тепер я впевнений. Тату, я точно знаю. 

— Чуй, Томáсе, — повторив рибалка. — То ти не хочеш ангорського з Ґуанабакоа? Тигрового? 

— Це що, чаклунський кіт якийсь? 

— Який чаклунський? Він про святу Варвару59 ніколи й не чув. Цей кіт — християнин, незгірший за тебе. 

— Es muy posible,60 — мовив інший рибалка, й знову всі зареготали. 

— І скільки коштує ця знаменита бестія? — запитав Томас Гадсон. 

— Ніскільки. Це тобі дарунок на Різдво. Справжній ангорський. Тигровий! 

— Ходи сюди, до бару. Вип’ємо, і ти мені його опишеш. 

Рибалка підійшов. На ньому були рогові окуляри й чиста вилиняла блакитна сорочка. Здавалося, що вона не витримає ще одного прання: на спині між лопатками тканина вже світилася, як мереживо, і почала розлазитися. Штани кольору хакі теж вилиняли, й на Різдво рибалка ходив босий. Обличчя й руки в нього були темно-коричневі від засмаги. Опустивши пошрамовані долоні на шинквас, рибалка замовив: 

— Віскі з імбирним елем. 

— Мене від імбирного елю нудить, — сказав Томас Гадсон. — Дайте з мінеральною. 

— А мені навпаки, корисно, — мовив рибалка. — Я люблю «Канада драй»61. Інакше віскі геть не смакує. Чуй, Томáсе. Це серйозний кіт. 

— Тату, — озвався син, — доки ви з цим джентльменом не почали ще пити, скажи, ми візьмемо цього котика? 

Він прив’язав порожню шкаралущу від креветки до білої шворки й бавився з кошеням — а воно стояло на задніх лапках, мов здиблений геральдичний лев, торсаючи передніми приманку, якою хлопець метляв перед ним. 

— Ти хочеш його забрати? 

— Хочу, ти ж сам знаєш. 

— То забирай. 

— Дуже дякую, тату. Я віднесу його в машину й погладжу. 

Томас Гадсон простежив, як хлопець із кошеням в оберемку перейшов дорогу та сів на переднє сидіння. Дашок автомобіля був опущений, і батько дивився з бару на сина в яскравому сяйві сонця. Його каштанову чуприну притолочило вітром; хлопець посадовив кошеня на сидіння поруч і гладив, затуливши собою від протягу та сторонніх очей. 

Тепер малий загинув, а котик уже й постарів, переживши його. Що ж до нас із Бойсі, думав Томас Гадсон, то жоден не хотів би пережити другого. Хтозна, як часто стається, щоб людина й тварина так міцно любили одне одного. Це, мабуть, смішно. Тільки не мені. 

Ні, розмірковував він, це не смішніше, ніж те, що кіт пережив хлопчиська. Багато кумедного є на світі. Наприклад, Бойсі: ось він муркоче, а потім зненацька трагічно зойкує і припадає до господаря всім своїм довгим тілом. Іноді, слуги розповідали, після від’їзду Томаса Гадсона кіт відмовлявся їсти по кілька днів, але щоразу голод брав гору. Часом він намагався жити своїми ловами і не йшов їсти з іншими котами, але потім таки приходив: вихоплювався з кімнати з-за спин решти, коли відчинялися двері й служник виносив тацю м’ясного фаршу, і притьмом шугав назад, так само перестрибуючи решту котів, що метушилися довкола хлопчини з їжею. Він завжди їв дуже швидко й одразу по тому тікав з котячої кімнати. Інші коти були йому не потрібні. 

Томас Гадсон давно вже думав, що Бойсі вважає себе людиною. Він не пив із господарем, як міг би ведмідь, але їв усе те саме, що й він, — навіть те, до чого не торкнувся б жоден інший кіт. Томас Гадсон пригадував, як торік улітку за сніданком тицьнув Бойсі скибку свіжого прохолодного манго. Кіт її залюбки ум’яв і відтоді до кінця сезону манго їв його щоранку, доки Томас Гадсон лишався на суші. Він мусив класти скибки котові в пащу, бо ті були надто слизькі, щоб Бойсі міг узяти їх із тарілки. Треба зробити підставку, міркував Томас Гадсон, таку, як для грінок, щоб кіт міг їсти собі сам і без поспіху. 

Потім, коли на алігаторових грушах, великих темних деревах, достигли плоди — авокадо чи, по-місцевому, aguacates, — не набагато темніші й лискучіші за їхнє листя, Томас Гадсон, який того вересня залишився на суші, ремонтуючи катер і ладнаючись їхати на Гаїті, запропонував Боєві ложку м’якушу зсередини плоду, звідки витяг кісточку й замість неї налив олії з оцтом. Кіт скуштував і потім щоразу з’їдав по пів авокадо. 

— Виліз би на дерево та й нарвав собі сам, — сказав Томас Гадсон котові, гуляючи пагорбами довкола своїх угідь. Але Бойсі, звісно, не відповів. 

Та якось увечері він застав Боя на алігаторовій груші, коли вийшов у сутінках прогулятися й поглянути, як галасливі зграї чорних дроздів з усіх південних та східних околиць злітаються до Гавани, де вони пересиджували ночі в гіллі іспанських лаврів на Прадо62. Томас Гадсон любив дивитись, як над пагорбами знімаються дрозди, як вечорами вилітають перші кажани й манюні сови рушають на свої нічні полювання, коли сонце пірнає в море за Гаваною, а на пагорбах засвічуються вогні. Того вечора Бойсі, який майже завжди гуляв із ним, десь завіявся, і Томас Гадсон узяв із собою Цапа, одного з Боєвих синів, чорного, плечистого й широкомордого, битливого котиська з масивною шиєю та довжелезними вусами. Цап ніколи не полював. Боєць і плідник, він був постійно зайнятий, проте любив і повеселитися: особливо радів прогулянкам, коли господар вряди-годи зупинявся й штурхав його ногою, а він перекидався на бік. Тоді Томас Гадсон гладив котиська ступнею по животі, не боячись, що зробить це надто грубо чи надто сильно, бо Цапові однаково було, босий господар чи взутий. 

Томас Гадсон нахилився й поплескав кота — Цап любив, коли його плескали сильно, неначе великого пса, — а підвівши голову, побачив на алігаторовій груші Бойсі. Цап глянув угору й теж його побачив. 

— Що ти там робиш, випортку? — крикнув йому Томас Гадсон. — Почав нарешті з дерева їсти? 

Бойсі глянув униз і помітив Цапа. 

— Злазь, прогуляємося, — сказав Томас Гадсон. — Я дам тобі aguacate на вечерю. 

Бойсі поглянув на Цапа й нічого не відповів. 

— Принаймні ти гарний у цьому темно-зеленому листі. Сиди собі там, коли хочеш. 

Бойсі відвернувся, а Томас Гадсон із великим чорним котиськом рушили далі поміж дерев. 

— Цапе, ти думаєш, він здурів? — запитав господар і, щоб потішити кота, додав: — Пам’ятаєш той вечір, коли ми не могли знайти ліки? 

Чарівне слово «ліки»: зачувши його, Цап валився на бік, щоб його погладили. 

— Пам’ятаєш ліки? — запитав господар, і котисько закачався в буйному тваринному захваті. 

Все почалося якось увечері, коли господар напився — страшенно напився — і Бойсі не захотів спати з ним. Ані Принцеса, ні Віллі так само не спали з ним, коли він набирався, тільки Самітник, як попервах звали Цапа, та Самітників Брат, а насправді сестра — безталанна та нещаслива кицька, на чию долю хіба зрідка випадали радісні миті. Цап навіть дужче любив господаря п’яним, аніж тверезим, чи то лише так здавалося, бо йому дозволялося спати з Томасом Гадсоном, тільки коли той надудлювався. Тоді ж, пробувши чотири доби на суші, Томас Гадсон напився справді як чіп. Він розпочав опівдні у «Флорідіті»63 — з нервовими кубинськими політиками, що забігали перехилити чарку, з рисовими та цукровими плантаторами, з урядовцями, що пропивали обідню перерву, з другим і третім секретарями посольства, які пасли когось у ресторані, з неодмінними агентами ФБР, що так ретельно й ввічливо вдавали звичайнісіньких, чисто виголених молодих американців, аж викривали себе незгірше, ніж якби носили відомчі нашивки на рукавах своїх білих лляних або чесучевих костюмів. Він пив подвійні заморожені дайкірі — найкращі, які подавав Константе, що взагалі не смакували алкоголем, та після яких почувався, немовби мчав на лижах з глетчера у хмарі снігової куряви, а після шостої чи восьмої порції — мовби мчав з того самого глетчера, тільки вже без линви. Зайшли військові моряки, Томасові знайомі; він випив із ними, а потім з кількома представниками так званого «хуліганського флоту», чи то берегової охорони. Та це вже надто скидалося на ділові посиденьки, а Томас Гадсон на те й пив, щоб забути сьогодні про справи, — от і перейшов у дальній кінець бару, де сиділи респектабельні повії, розкішні старі повії, з якими за останні двадцять років переспав кожен завсідник «Флорідіти»; Томас Гадсон сів до них, з’їв клаб-сендвіч і випив ще кілька подвійних заморожених дайкірі. 

Увечері додому він повернувся п’янючий, і жоден кіт не схотів лягти біля нього, крім Цапа, який не мав ні відрази до запаху рому, ні упереджень супроти пияцтва, зате обожнював запах повій, густий і насичений, як пухкий різдвяний пиріг. Разом вони заснули тяжким сном, а прокинувшись під голосне Цапове воркотання, Томас Гадсон пригадав, як перепив учора, і зрештою мовив: «Цапе, нам треба прийняти ліки». 

Цапові сподобалося звучання слова, що втілювало все те пишне життя, до якого йому випало долучитись, і він замуркотів голосніше. 

— Цапе, де ліки? — спитав Томас Гадсон і ввімкнув настільну лампу, але та не засвітилася. Шторм, що затримав його на суші, порвав дроти чи спричинив коротке замикання, якого досі не полагодили, і електрики не було. Навпомацки Томас Гадсон знайшов на нічному столику велику подвійну капсулу секоналу — останню, що допомогла б йому заснути знову та прокинутися вранці без похмілля. Нишпорячи рукою, він скинув капсулу на підлогу й загубив її в темряві. Не знайшов, навіть пильно обмацавши скрізь довкола ліжка. Сірників на столику не було, бо Томас Гадсон не курив, а в ліхтарику, яким без нього користувалися слуги, розрядилася батарейка. 

— Цапе, — промовив він, — ми мусимо знайти ліки. 

Він вибрався з ліжка, і Цап також стрибнув на підлогу, і вони заходилися шукати вдвох. Цап поліз під ліжко — не знаючи пощо, проте старався, як міг. 

— Ліки, Цапе. Ліки шукай, — сказав йому Томас Гадсон. 

Кіт плаксиво нявчав попід ліжком, швендяючи по кутках. Аж ось він виліз і замуркотів, а Томас Гадсон понишпорив по підлозі й намацав капсулу, запорошену й обліплену павутинням. Цап відшукав її. 

— Ти ж молодчинка, — сказав Томас Гадсон. — Знайшов-таки ліки. 

Поливши на капсулу з карафки, яка стояла на столику, він проковтнув її й запив водою, а потім улігся й відчував, як йому поступово легшає, і хвалив свого Цапа, а той муркотів у відповідь — і так слово «ліки» стало для котиська чарівним. 

У морі Томас Гадсон згадував Цапа так само часто, як Бойсі. Втім, Цап не мав у собі нічого трагічного. Бували в нього й тяжкі часи, проте він завжди виходив з води сухий і, навіть зазнавши поразки в найзапекліших бійках, ніколи не викликав співчуття чи жалю. Не викликав і тоді, коли якось не подужав дійти додому й лежав під манговим деревом біля тераси, нездатний ворухнутися чи набрати в груди повітря, задиханий і такий мокрий від поту, що видно було, які широкі в нього лопатки й худі та запалі боки. Цап мав масивну лев’ячу голову й непереможний був теж як лев. Він обожнював господаря, а той його поважав, любив і захоплювався ним. Та звісно, не було поміж ними такої любові, як із Бойсі. 

Бойсі ж поводився дедалі гірше. Того вечора, коли його застали на алігаторовій груші, він вештався допізна хтозна-де й, коли господар ліг спати, усе ще не повернувся. Томас Гадсон спав тоді на великому ліжку в дальній спальні, де з усіх трьох боків були великі вікна й ночами її провівали наскрізні вітри. Прокидаючись, він слухав голоси нічних птахів, і тієї ночі так само лежав без сну, коли раптом почув, як Бойсі вистрибнув на підвіконня. Він був мовчазним котом, але, стрибнувши на підвіконня, покликав господаря, й Томас Гадсон підійшов та відчинив вікно. Бойсі зіскочив на підлогу з двома чорними пацюками в зубах. 

У місячному сяйві, що лилося крізь вікно, кидаючи тінь від стовбура сейби поперек широкої білої постелі, Бойсі бавився з пацюками: стрибав, крутився, ганяв їх кімнатою, відтягав одного набік, щоб, причаївшись, стрибнути на другого — шалено, як колись кошеням. Тоді поволік свою здобич у ванну, а згодом Томас Гадсон відчув, як ваговито кіт скочив до нього на ліжко. 

— То ти не манго з дерева жер? — запитав Томас Гадсон. Бойсі потерся головою об нього. — Ти полював і стеріг нашу власність? Бойсі, старий мій котисько та побратим. А пацюків хіба не з’їси? 

Бойсі знай собі терся головою об господаря, а тоді беззвучно замуркотів і заснув, утомлений ловами. Але спав неспокійно і вранці навіть не глянув на дохлих уже пацюків. 

Ніч добігала кінця, і Томас Гадсон, що так і не зміг заснути, дивився, як благословляється на світ і як із вранішньої імли виринають стовбури королівських пальм. Спершу він побачив самі тільки стовбури й обриси крон. Потім, коли проясніло, Томас Гадсон розгледів, що крони гнуться під дужим вітром; коли ж над пагорбами показалося сонце, стовбури були вже білясто-сірі, листя на розчухраному гіллі — яскраво-зелене, трава на схилах — бура після зимової посухи, а вапнякові верхівки дальніх пагорбів — немовби вкриті снігом. 

Він підвівся з підлоги, взув мокасини та вдягнув стару цупку вовняну куртку й, покинувши Бойсі спати клубочком на ковдрі, вийшов з вітальні в їдальню, а звідти — на кухню. Та містилася в кінці північного крила будинку, а ураган лютував надворі, батожачи стіни й вікна голими гілками вогняного дерева. Льодовник стояв порожній, у коморі теж не було ніякої їжі — тільки приправи, бляшана коробка з американською кавою, ще одна — з чаєм «Ліптон» та пляшка арахісової олії. Кухар-китаєць щоранку ходив на ринок, де й купував харчі на цілий день. Нині Томаса Гадсона не чекали, і, звісно, китаєць уже пішов по їжу для слуг. Хай-но прийде котрийсь із них, — подумав Томас Гадсон, — пошлю його купити фруктів і яєць. 

Він скип’ятив води, заварив собі чаю й відніс у вітальню чайник та чашку з блюдцем. Сонце підбилося високо, заливши кімнату яскравим сяйвом, а Томас Гадсон сидів у великому кріслі, пив гарячий чай і роздивлявся картини по стінах у свіжому та ясному зимовому світлі. Треба деякі перевісити, подумав він, найкращі — у спальні, а я тепер туди й не заходжу. 

Після корабля кімната здавалася величезною. Він не знав, яка вона завдовжки. Знав, коли замовляв рогожу, а потім забув. Проте сьогодні, хай яка довга, вона виглядала втричі довшою. Так іноді буває, коли вертаєшся на берег. І в льодовнику зазвичай порожньо. Зате минуло відчуття хитавиці, як-то у відкритому морі, розбурханому норд-вестом, що з силою урагану віяв супроти течії: лишилося далеко, як і самé море. Його також було видно, якщо у відчинені двері білої кімнати чи у вікна дивитися на ближні пагорби, пообсаджені деревами та перерізані шосейною дорогою, на дальні голі пагорби, що колись обрамляли місто, наче природний фортечний мур, на гавань і білий розсип будинків за нею. Але тоді море було просто синявою позад білої смуги міста. Воно віддалилося, як усе минуле, і, коли вже навіть хитавиця не нагадує про нього, — хай так і буде, поки знову настане час вирушати. 

Хай собі фріци сидять у морі наступних чотири дні, думав він. Цікаво, чи підходить до них риба? Чи грає довкола них у таку погоду, як нині? Чи глибоко там хитає? В цих водах на будь-якій глибині є риба, і їй, очевидно, цікаво. У деяких підводних човнів днища, напевно, дуже брудні, і риба там крутиться. А може, й не дуже брудні, коли пригадати, де вони ходять. Але риба все одно крутитиметься. На мить він уявив, як там сьогодні, в морі, коли великі сині хвилі ростуть, наче гори, і вітер зриває біле шумовиння з їхніх гребенів, а тоді відігнав від себе це видиво. 

Томас Гадсон простягнув руку й погладив кота, що спав на ковдрі, і той прокинувся. Позіхнув, випростуючи передні лапи, й знову згорнувся клубочком. 

— Жодна з моїх жінок не прокидалася разом зі мною, — сказав Томас Гадсон. — А тепер і кіт не прокидається. Спи собі вже, Бойсі. Тим паче що це брехня. Була в мене жінка, що прокидалася разом зі мною. Навіть раніше. Ти її не знаєш. Бою, ти жодної доброї жінки, скільки живеш на світі, не знав. Не пощастило тобі, котиську. Та й ну його к бісу. Але чуєш, Бою? Нам треба знайти собі добру жінку. Якби ти міг її прогодувати, хай би була твоя. Правда, я ще не бачив такої, яка ладна була б харчуватися чорними пацюками. 

Чай ненадовго притлумив голод, але тепер у шлунку в Томаса Гадсона знов замлоїло. У морі він уже годину тому ситно поснідав би та випив кухоль чаю ще за годину до того. На зворотному шляху годі було куховарити через надто тряську хитавицю, тому він вибирався на ходовий місток і з’їдав кілька сендвічів із солониною й товстими кружальцями сирої цибулі. Але тепер йому хотілося їсти і дратувало, що в кухні немає нічого. Треба купити консервів, поставити напровсяк, думав він. Але тоді їх доведеться замикати, щоб слуги не поїли, а я не люблю замикати харчі. 

Кінець кінцем він налив собі скотчу з водою, сів у крісло й прочитав відкладені газети, прислухаючись, як напій тамує голод і пом’якшує хатній неспокій. Сьогодні можеш випити, дозволив він собі. Коли доповіси. Якщо не потепліє, у «Флорідіті» буде мало народу. Хоча там завжди приємно. Томас Гадсон міркував, де краще поїсти — там чи в «Пасіфіко». У «Пасіфіко» теж буде холодно, думав він. Зате в мене є пальто і светр, а там під стіною стоїть закритий від протягу стіл. 

— Шкода, що ти не любиш мандрувати, Бойсі, — звернувся Томас Гадсон до кота. — Поїхали б до міста, влаштували б собі гарний день. 

Бой не любив мандрувати. Він щоразу вирішував, ніби його повезуть до ветеринара, а ветеринарів боявся. Не те що Цап, подумав господар, цей їздив би в машині залюбки. Напевно, й катером теж би плавав, якби не бризки. Треба б випустити їх усіх. Жаль, не можна було привезти їм якогось гостинця. От куплю їм у місті котячої м’яти, хай упиваються — Цап, і Віллі, і Бой. Котяча м’ята ще має бути в їхній кімнаті, на полиці в шафі, якщо вона тільки не пересохла й не втратила моці. Та, що з тропіків, видихáється дуже швидко, а та, що росте в саду, й геть слабенька. Шкода, що в нас, не-котів, нема чогось так само безневинного, проте ефективного, як котяча м’ята, подумав він. Чому нам нема чим отак упитися? 

Усі його коти дуже дивно ставилися до котячої м’яти. Бойсі, Віллі, Цап, Самітників Брат, Малий, Бойовик та Шуба були справжніми наркоманами. Натомість Принцеса (так слуги назвали Бейбі, голубу перську кицьку) ніколи її не торкалася, достеменно як Дядечко Вовчик, сірий перський кіт. Дядечкові Вовчику, красеню, але дýрню, могла вадити тупість або нерішучість: він ніколи не куштував нової їжі, спершу її не обнюхавши, й тому залишався ні з чим, бо решта встигали домаламурити все. Проте Принцеса, бабця всіх котів у домі Томаса Гадсона, інтелігентна, витончена, принципова, аристократична й напрочуд лагідна киця, наче смертного гріха, боялася самого тільки духу котячої м’яти. Попелясто-сіра, золотоока й чемна, Принцеса була делікатна й аристократична, поводилася стримано та гідно, проте в періоди тічки її манери слугували натяком, свідченням і, зрештою, наочним прикладом різних скандальних історій у королівських домах. Якось, побачивши Принцесу в тічці — не першій, трагічній, але коли вона, вже доросла красуня, раптом перемінила всю свою манірну гідність на нестримну хіть, — Томас Гадсон відчув, що мусить, поки того життя, переспати з якоюсь принцесою, такою ж чарівною, як оця. 

Спершу, коли вони щойно зустрінуться й закохаються, вона повинна бути так само гарною, делікатною і статечною, як Принцеса; а потім, у ліжку, — так само безсоромною і хтивою. Іноді йому снилася та уявна принцеса, і, хоч ніяка дійсність не могла дорівнятися до цих снів, Томас Гадсон жадав, щоб колись вони справдилися, й не сумнівався, що так і буде, якщо тільки така принцеса є на світі. 

На жаль, єдина принцеса, крім італійських, з якою йому випало переспати, виявилася непоказною дівчиною з товстуватими литками та кривими ногами. Щоправда, вона мала ніжну шкіру північанки, лискучі доглянуті коси, гарне обличчя та очі, і йому приємно було тримати її за руку, стоячи біля поруччя на палубі судна, що пливло Суецьким каналом назустріч вогням Ісмаїлії64. Вони подобались одне одному й уже були майже закохані — настільки, що принцеса мусила стежити за своїми інтонаціями на людях, а він, тримаючи її за руку в темряві, явно відчував, що сáме між ними діється. Будучи певним свого відчуття, Томас Гадсон звірився їй у ньому й запитав її про дещо, адже вони домовилися бути абсолютно щирими. 

— Я б дуже цього хотіла, — відказала принцеса. — Ви й самі знаєте. Але не можу. І це ви теж знаєте. 

— Можна щось придумати, — відповів Томас Гадсон. — Завжди можна щось придумати. 

— Ви маєте на увазі шлюпку? — спитала вона. — Ні, в шлюпці я не хочу. 

— Слухайте... — мовив він, поклавши руку їй на грудь, і відчув, як та оживає й бубнявіє в нього під пальцями. 

— Як приємно, — урвала вона. — Але ви забули, що їх дві. 

— Ні, не забув. 

— Надзвичайно приємно, — сказала принцеса. — Знаєте, Гадсоне, я вас кохаю. Щойно сьогодні зрозуміла. 

— Як? 

— Та просто. Це було неважко. А ви? Нічого не зрозуміли? 

— Мені й розуміти не треба, — збрехав він. 

— Добре, — сказала вона. — Добре, але шлюпка не годиться. Ваша каюта не годиться. І моя теж не годиться. 

— Можна піти до баронової. 

— У бароновій завжди хтось є. О, цей розпусний барон. А правда, кумедно, що серед нас є розпусний барон, як за давніх часів? 

— Так, — відповів Томас Гадсон. — Я можу піти туди, пересвідчитися, що там нікого немає. 

— Ні, так не годиться. Просто кохайте мене, міцно-міцно, отак, як тепер. Відчуйте, що кохаєте мене щосили, і не зупиняйтеся. 

І він не зупинився, а потім зайшов іще трохи далі. 

— Ні, — сказала принцеса. — Не треба. Я так не можу, — вона перехопила ініціативу й запитала: — А ви? Можете так? 

— Можу. 

— Гаразд. Отже, я візьму вас у свої руки. Ні. Не цілуйте мене. Якщо ви зараз мене поцілуєте — тут, на палубі, — тоді й усе решту можна. 

— То зробімо все решту. 

— Де, Гадсоне? Де? Скажіть мені, на Бога, де? 

— Я скажу вам чому. 

— Це я й сама добре знаю. Питання в тім, де? 

— Я вас дуже кохаю. 

— Так. І я вас. І нічого доброго з цього не вийде. Ми просто кохаємо одне одного — але це, звісно, добре. 

Він знову дав волю рукам, і принцеса сказала: 

— Будь ласка, якщо ви це не припините, я змушена буду піти. 

— Сядьмо. 

— Ні. Краще постіймо — отак, як тепер. 

— Вам так подобається? 

— Дуже. А вам неприємно? 

— Приємно. Але весь час так не можна. 

— Як скажете, — відповіла вона, обернувшись, швидко поцілувала його й знов задивилася в темну пустелю, що линула попри них. Була прохолодна зимова ніч; вони стояли, притулившись одне до одного, й дивилися вдалину. — Усе. Робіть тепер, що забажаєте. Врешті-решт і норкова шуба може придатися в тропіках. Тільки не кінчайте першим. 

— Не буду. 

— Обіцяєте? 

— Обіцяю. 

— О, Гадсоне… Так… так… зараз… 

— Зараз? 

— Коли завгодно. З вами — щомиті. Так... Будь ласка... Так... 

— Зараз? 

— Так. О, Гадсоне… Так… 

Потім вони знову стояли поруч; вогні були тепер значно ближчі, а берег каналу й весь далекий обшир за ним так само линули повз. 

— Тобі за мене соромно? — запитала вона. 

— Ні. Я тебе дуже кохаю. 

— Але тобі шкідливо стримуватись. Я егоїстка. 

— Ні. Не шкідливо. І ти ніяка не егоїстка. 

— Тільки не думай, що все це було пусте. Бо це не було пусте. Принаймні для мене. 

— Тоді це не пусте. Поцілуй мене, га? 

— Ні. Не можу. Просто тримай мене міцно-міцно. 

Згодом принцеса озвалася знову: 

— А ти не проти, що я його так люблю? 

— Ні. Він дуже гордий. 

— Розказати тобі таємницю? 

І вона звірила йому дещо. 

Гадсон не здивувався. 

— Це дуже погано? 

— Ні, — мовив він. — Це кумедно. 

— Гадсоне, — відповіла принцеса, — я тебе дуже кохаю. Іди зроби все, що треба, й вертайся до мене сюди. Може, вип’ємо пляшку шампанського в «Рітці»? 

— Залюбки. Але як же твій чоловік? 

— Він досі грає в бридж. Я бачу його у вікно. Коли закінчить — знайде нас, і вип’ємо всі разом. 

Отож вони подалися в «Рітц», розташований на кормі, випили пляшку брюту «Перр’є-Жуе» 1915 року, відтак ще одну — а тоді до них долучився принц. Дуже приємний чоловік; Томасові Гадсону він подобався. Вони з дружиною теж полювали у Східній Африці; всі троє зустрічалися в клубі «Мутайґа» й у «Торрі» в Найробі, а потім разом вирушили пароплавом з Момбаси. То був круїзний лайнер, що плив навколо світу і зупинявся в Момбасі перед тим, як рушити далі — через Суец і Середземне море до кінцевого пункту призначення в Саутгемптоні, — пароплав класу «люкс» із окремими кількакімнатними каютами. Він увесь був випроданий під навколосвітній круїз, як це робилося в ті роки, проте декілька пасажирів покинули судно в Індії, й один із тих добродіїв, які завжди все знають, переказав Гадсонові в клубі «Мутайґа», що на пароплаві є вільні каюти й можна дістати їх за помірну ціну. Той переказав це принцові та принцесі, яким не дуже сподобалося летіти до Кенії літаком. «Гендлі-пейджі»65 тоді були страшенно повільні, а перельоти — довгі та втомливі, тож подружжя радо пристало на недорогу морську мандрівку. 

— Чудово, — мовив принц. — Ви молодець, що довідалися про це. Завтра вранці подзвоню й куплю квитки. 

Мандрівка справді вдалася чудова. Індійський океан був яскраво-синій; судно поволі вийшло з нової гавані, і Африка лишилася позаду — старе біле місто з велетенськими деревами й огромом зелені за ним, — і хвилі розбивалися об довгий риф, попри який ішов пароплав. А потім він набрав швидкість, і летючі риби вистрибували поперед нього з води у відкритому океані. Африка звузилася до горизонтальної блакитної лінії на обрії, стюард бив у гонг, а Томас Гадсон, принц, принцеса та барон, їхній давній розбещений приятель, що мешкав за кордоном, пили собі в барі мартіні-драй. 

— Не зважайте на гонг, — мовив барон. — Ми пообідаємо в «Рітці». Згода? 

На пароплаві Томас Гадсон не спав з принцесою, хоча до прибуття в Хайфу вони перепробували безліч інших речей, що довело їх до розпачливого екстазу, такого сильного, що їх годилося б рішенням суду зобов’язати спати одне з одним до виснаження — бодай для того, щоб заспокоїти нерви, коли не для чого іншого. Натомість із Хайфи вони поїхали автомобілем у Дамаск. Дорогою туди Томас Гадсон сидів попереду з водієм, а принц і принцеса — позаду. Він побачив клаптик Святої Землі та країни Т. Е. Лоуренса, багато пустелі й понурих пагорбів, і на зворотному шляху вже сам сидів з принцесою позаду, а принц — попереду з водієм. Усю дорогу Томас Гадсон не бачив нічого, крім їхніх потилиць, і нині пригадував тільки річку, понад якою автомобіль вертався з Дамаска до Хайфи, де чекав заякорений пароплав. У одному місці річка впадала в каньйон, вузький, мов на дрібномасштабній топографічній мапі, і там же утворився острівець, який і судилося Гадсонові запам’ятати найкраще з усієї мандрівки. 

Поїздка в Дамаск не зарадила; пароплав вийшов із хайфського порту, взявши курс на Середземне море, і, стоячи з Томасом Гадсоном на палубі під холодним норд-остом, що вже почав помалу розгойдувати судно, принцеса сказала: 

— Треба щось робити. 

— Що ти пропонуєш? 

— Упасти в ліжко й тиждень не вставати. 

— Тиждень — це так недовго. 

— Ну, тоді місяць. Але це потрібно зробити негайно, а ми не можемо. 

— Ходімо до баронової каюти. 

— Ні. Я хочу зробити це, коли можна буде вже нічим не перейматись. 

— А що ти тепер відчуваєш? 

— Що дурію, і то вже досить давно. 

— У Парижі можна кохатися в ліжку. 

— А як мені вийти з дому самій? Я не маю такого досвіду. 

— Скажи, що йдеш по крамницях. 

— Тоді доведеться взяти з собою когось. 

— То візьми. Чи ти не маєш, кому довіритись? 

— Маю. Просто дуже-дуже не хочу цього робити. 

— Тоді не роби. 

— Ні. Я не можу інакше. Я мушу. Але мені від того не легше. 

— Ти ніколи його не зраджувала? 

— Ні. І певна була, що ніколи не зраджу. А тепер тільки цього й бажаю. І мені важко на серці, що хтось про це буде знати. 

— Ми щось придумаємо. 

— Пригорни мене, будь ласка, і не відпускай, — попросила принцеса. — Не говорімо про це. Не треба ні думати, ні хвилюватися. Тримай мене міцно і дуже кохай, бо в мене вже все болить. 

— Слухай, — озвався він трохи згодом. — Адже тобі щоразу, коли отак чинитимеш, буде зле, як тепер. Ти не хочеш зраджувати його й не хочеш, щоб хтось про це знав. Але рано чи пізно це станеться. 

— Я хочу цього. Тільки не хочу кривдити чоловіка. Але я мушу. Я більше над цим не владна. 

— Тоді зробімо це. Зараз. 

— Ні, зараз так небезпечно… 

— Гадаєш, тут, на пароплаві, хоч хтось із тих людей, що бачать нас, чують і знають, повірить, ніби ми досі не переспали? Чи все, що ми з тобою вже зробили, якось від того різниться? 

— Авжеж, різниться. У тім-то й річ. Від того, що ми вже зробили, не може бути дитини. 

— Ти дивовижна, — сказав Томас Гадсон. — Ні, справді. 

— А хай би й була дитина, я тільки зрадію. Мій чоловік дуже хоче дітей, але в нас не виходить. Я тоді одразу ляжу з ним, і він не знатиме, що дитина від тебе. 

— Може, не варто одразу… 

— Ні, мабуть, ні. Наступної ночі. 

— Давно ти вже з ним не лягала? 

— Та ми щоночі спимо! Бо я постійно збуджена, і мені це потрібно. Думаю, це одна з причин того, чому він так допізна грає в бридж. Хоче, щоб я заснула, доки він повернеться. Він дещо притомився, відколи ми з тобою закохалися. 

— Ти вперше закохалася після шлюбу? 

— Ні. Вибач, Гадсоне. Я вже кілька разів закохувалась, але чоловіка не зраджувала. Навіть думки такої не припускала. Він милий, добрий і хороший сім’янин. І я люблю його, а він мене дуже кохає. 

— Ходімо краще в «Рітц» і вип’ємо шампанського, — перебив Томас Гадсон. На серці йому зробилося якось мулько. 

У «Рітці» було порожньо; офіціант приніс їм вино до столика під стіною. Тепер там постійно тримали в льоді брют «Перр’є-Жуе» 1915 року й просто запитували: «Містере Гадсон, вам — як завжди?» 

Вони піднесли одне до одного келихи, і принцеса сказала: 

— Обожнюю це вино. А ти? 

— Я теж. 

— Про що ти думаєш? 

— Про тебе. 

— Ну звісно. Я теж лише про тебе й думаю. А що сáме ти думаєш? 

— Що треба нам піти до мене в каюту. Ми забагато базікаємо і ходимо околяса, але нічого не робимо. Котра в тебе година? 

— Десять на дванадцяту. 

— А у вас котра? — гукнув він до стюарда. Той поглянув на барний годинник. 

— Чверть на дванадцяту, сер. 

— До котрої він гратиме в бридж? — запитав Томас Гадсон, коли стюард відійшов на безпечну відстань. 

— Сказав, що допізна. Попросив не чекати на нього й лягати. 

— Доп’ємо вино й ходімо до мене в каюту. Я маю ще. 

— Гадсоне, це ж так небезпечно. 

— Завжди буде небезпечно. Але зволікати — це, хай йому чорт, іще небезпечніше. 

Тієї ночі вони кохалися тричі, і, коли Гадсон проводжав принцесу до їхньої з чоловіком каюти — вона казала, що цього не треба, а він запевняв, що так буде краще, — принц усе ще грав у бридж. Томас Гадсон повернувся в «Рітц», замовив собі пляшку того самого вина в досі відчиненому барі й прочитав газети, взяті на борт у Хайфі. Уперше за довгий час, раптом подумалося йому, він має коли почитати газети; сидіти отак безтурботно з газетою було добре та дуже втішно. Коли гра закінчилася, принц вийшов і дорогою до каюти зазирнув у «Рітц», де Томас Гадсон запросив його на келих вина перед сном. Тепер він перейнявся до принца ще більшою приязню, ба навіть братерським почуттям. 

Томас Гадсон і барон зійшли з пароплава в Марселі. Більшість пасажирів пливли до Саутгемптона, де круїз завершувався. У Марселі Томас Гадсон і барон сиділи у вуличному ресторані в Старому порту, їли moules mariniéres66 і пили з карафки vin rosé67. Гадсон був дуже голодний і згадував, що й на пароплаві після Хайфи майже весь час був голодний. 

І тепер я збіса голодний, подумав він. Де, в чорта, всі ці слуги? Хоч би один з’явився. Вітер надворі холоднішав, і Томас Гадсон пригадував холодний день у Марселі, коли вони з бароном сиділи за столиком на узвозі, що спускався до порту, — сиділи, піднявши коміри пальт, їли moules, добуваючи їх із тонких чорних скойок, що плавали в гарячій перченій молочній юшці з жовтими острівцями розтопленого вершкового масла, пили тавельське вино, котре смакувало, як прованське, й дивились, як вітер надимає спідниці жінкам-рибалкам, пасажиркам з лайнера та благенько вдягненим портовим хвойдам, що, підхльостувані містралем, дибали брукованою вулицею вгору. 

— Ви шалапут, — озвався раптом барон. — Ох, ви й шалапут. 

— Хочете ще moules? 

— Ні. Мені б чогось поживнішого. 

— То, може, bouillabaisse68? 

— Суп після супу? 

— Я хочу їсти. Та й коли ми ще сюди повернемось? 

— Велика дивина. Ну гаразд. Поїмо bouillabaisse і вип’ємо доброго шатобріану. Це дуже рідкісне вино. Треба підкріпити ваші сили, пройдисвіте. 

— Що ви думаєте робити далі? 

— Питання в тім, що думаєте робити ви. Чи ви її кохаєте? 

— Ні. 

— Тим краще для вас. Бо вам найкраще так усе й припинити. 

— Вони запросили мене до себе на риболовлю. 

— Якби ще на полювання — може, і варто було б, — зауважив барон. — А риболовля — це холодно й бридко. І їй не слід виставляти свого чоловіка на глум. 

— Він, мабуть, і сам уже знає. 

— Не знає. Він знає, що вона закохана у вас. І більше нічого. Ви джентльмен, тому робіть, що хочете, — все буде добре. Та їй не слід виставляти свого чоловіка на глум. Ви ж не одружитеся з нею? 

— Ні. 

— Але вона за вас однаково не вийде, і нащо тоді завдавати йому страждань? Хіба що ви її кохаєте. 

— Ні. Тепер я це зрозумів. 

— Отже, я думаю, що вам треба вийти з гри. 

— Я теж так думаю. 

— Радий, що ми дійшли згоди. А тепер скажіть мені чесно, як вона вам? 

— Непогано. 

— Оце вже дурня. Не знали ви її матері. А я знав! 

— Не пощастило мені. 

— Та вже ж. Не розумію, як це ви сплуталися з такими добропорядними занудами. Хіба що вона потрібна вам для картини чи ще чогось, га? 

— Ні. Це так не робиться. Просто вона мені сподобалась. І зараз подобається. Але я в неї не закоханий, і все це стає дуже складно. 

— Радий, що ми дійшли згоди. Ну, то куди ви тепер поїдете? 

— Ми щойно з Африки… 

— Саме так. Можливо, на Кубу чи на Багами? І я до вас долучуся, якщо роздобуду собі вдома грошей. 

— А ви сподіваєтесь роздобути? 

— Ні. 

— Я, мабуть, поживу в Парижі. Скучив уже за великим містом. 

— Що то за місто — Париж? От Лондон — інша річ. 

— Цікаво глянути, що діється в Парижі. 

— Хочете, я вам усе розповім? 

— Я не про те. Я хочу відвідати виставки, де з ким зустрітися, з’їздити на перегони — на Шестиденні в Антіб, у Отей, Анґієн і Ле-Трамбле. Чом би вам теж не лишитися? 

— Я не люблю перегонів. Та й грошей на ставки нема. 

Нащо згадувати це тепер? — урвав себе Томас Гадсон. Барон помер, Париж захопили фріци, а принцеса так і не народила дитини. Не буде моєї крові у жодному королівському домі, подумав він, — хіба що з носа потече колись у Букінґемському палаці, та й то навряд. Якщо за двадцять хвилин не з’явиться жоден слуга, думав він, піду до міста по хліб і яйця. Це ж чортзна-що — сидіти голодним у власному домі. Але я так стомився, що й не дійду. 

А тоді він почув звуки з кухні, натиснув на кнопку зумера, схованого зі споду великого стола, і той двічі дзумкнув у кухні. 

Ввійшов молодший служник з хитруватим, пронозливим та водночас великостраждальним виразом обличчя, схожий чи то на гомосексуала, чи то на святого Севастіана, й сказав: 

— Ви дзвонили? 

— А що ще я, в дідька, по-твоєму, робив? Де Маріо? 

— Пішов на пошту. 

— Як там коти? 

— Дуже добре. Нічого нового. Цап побився з Ель Ґордо69, та ми обробили їм рани. 

— Бойсі щось начебто схуд. 

— Забагато вештається ночами. 

— А як Принцеса? 

— Була зажурилася. Але тепер добре їсть. 

— М’ясо тяжко було знайти? 

— Ми купили в Которро70. 

— Як собаки? 

— Всі добре. Неґріта знов буде мати щенят. 

— Ви що, не могли її замкнути? 

— Пробували, та вона збігла. 

— Що ще тут діялося? 

— Нічого. А як ви з’їздили? 

— Без пригод. 

Доки він розмовляв, як завжди уривчасто й роздратовано, з цим хлопчиськом, якого вже двічі звільняв, але потім приймав назад, бо щоразу просити за нього приходив батько, з’явився Маріо, старший служник, з листами й газетами. Маріо усміхався, а його засмагле обличчя було веселе, приязне та лагідне. 

— Як ви з’їздили? 

— Трохи покидало під кінець. 

— Figúrate. Уявляю. Оно як з півночі дме. Ви поїли? 

— Немає ж нічого. 

— Я купив яєць, хліба та молока. Tú71, — звернувся він до другого служника, — іди приготуй сніданок для кабальєро. Як вам зладнати яйця? 

— Як завжди. 

— Los huevos como siempre,72 — переклав Маріо. — Бойсі вас зустрічав? 

— Угу. 

— Він цього разу так смутився. Дужче, ніж звичайно. 

— А решта? 

— Тільки Цап міцно побився з Гладуном, — гордо вимовив хлопець англійські клички котів. — І Принцеса була зажурилася. Але вже перейшло. 

— Y tú?73 

— Я? — Маріо всміхнувся ніяково й з утіхою. — Дякую вам. Я дуже добре. 

— А рідні? 

— Теж добре, дякую. Тато вже знову працює. 

— Я радий. 

— Він і сам радий. А ваші друзі тут не ночували? 

— Ні. Усі поїхали до міста. 

— Натомилися? 

— Певна річ. 

— Вам тут різні люди телефонували. Я всіх переписав. Аби тільки ви розібрали. Бо я не втямлю, як писати ті англійські імена. 

— Пиши, як чуєш. 

— Та я ж і чую не так, як ви. 

— Полковник озивався? 

— Ні, сер. 

— Принеси мені, будь ласка, віскі з мінеральною, — попросив Томас Гадсон. — А котам налий молока. 

— Тут чи в їдальні? 

— Віскі принеси сюди. А молоко — в їдальню. 

— Я миттю, — відповів Маріо. Він приніс із кухні віскі з мінеральною: — Начеб достатньо міцне. 

Що робити: снідати чи голитися? — міркував Томас Гадсон. Мабуть, поголюся. Я ж для цього й замовив віскі — щоб перетерпіти, доки голитимусь. Ну добре, іди й голися. А може, ну його к чорту? — подумав він. Е, ні. Іди й голися. Це корисно для душевної, матері його, рівноваги, та й після сніданку ти їдеш до міста. 

Голячись, він попивав віскі: доки намилювався, після того, як намилився, і потім, коли намилився вдруге й мусив тричі змінити леза, долаючи двотижневий заріст на щоках, підборідді та шиї. Кіт ходив довкола господаря, дивлячись, як той голиться, й терся йому об ноги. Потім зненацька метнувся геть, і Томас Гадсон зрозумів, що той почув дзенькіт мисочок для молока об кахляну підлогу в їдальні. Сам він не чув ані дзенькоту, ані гукання, — та Бойсі почув. 

Томас Гадсон поголився, хлюпнув собі на праву долоню відмінного дев’яностоградусного чистого спирту, який тут, на Кубі, коштував не дорожче за брудний медичний спирт у Сполучених Штатах, і змочив лице, прислухаючись, як від кусючого холоду вщухає подразнення після гоління. 

Я не курю тютюну, не їм цукру, подумав він, — зате, Боже, яка ж насолода — споживати те, що вони тут переганяють. 

Вікна у ванній до половини зафарбували, оскільки вимощене камінням патіо простягалося вздовж усього будинку; зате згори вони були прозорі, і Томас Гадсон бачив, як вітер кошлає пальмове гілля. Дужчий, ніж гадалося, подумав він. А скоро ж виходити в наступний рейс. Хоча хто його зна, як поведеться цей вітер, коли поверне на південний захід. Як приємно було останні кілька годин не згадувати про море! Отак і будемо, думав він, не згадувати ні моря, ні того, що в ньому чи під ним, чи якось із ним пов’язано. Не будемо навіть складати перелік того, що не будемо згадувати про море. Не будемо про нього думати взагалі. 

Хай воно просто буде собі — і квит. І решта теж. Ні про що не будемо думати. 

— Де сеньйор снідатиме? — запитав Маріо. 

— Де завгодно, аби якнайдалі від цього puta74 моря. 

— У вітальні чи в спальні? 

— У спальні. Витягни плетене крісло й постав сніданок на столик біля нього. 

Він випив гарячий чай, з’їв смажене яйце та кілька тостів з помаранчевим джемом і запитав: 

— А фруктів немає? 

— Тільки банани. 

— То принеси. 

— А після випивки не зашкодять? 

— Це забобон. 

— Тут, поки вас не було, один чоловік у селі помер, бо після рому наївся бананів. 

— Може, банани тут і ні до чого? Просто він був випивакою, от і помер від випивки. 

— Ні, сеньйоре. Він знагла вмер і рому випив мало, а бананів з’їв достолиха. Він сам їх вирощував, у своєму саду. Мешкав на пагорбі за селом, а працював на сьомому автобусі. 

— Земля йому пухом, — сказав Томас Гадсон. — Принеси мені кілька бананів. 

Маріо приніс банани — невеличкі, жовті, стиглі, з дерева в саду. Почищені, вони були заледве більші, ніж чоловічий палець, і дуже смачні. Томас Гадсон з’їв їх п’ять. 

— Стеж, чи матиму симптоми, — наказав він служникові. — А друге яйце віддай Принцесі. 

— Я вже давав їй яйце з нагоди вашого повернення, — мовив той. — Бойсі та Віллі також. 

— А Цапові? 

— Садівник сказав, що йому шкідливо багато їсти, доки не загояться рани. Цапові добряче перепало. 

— Що то була за бійка? 

— Дуже запекла. Вони, поки билися, майже милю пробігли. Ми згубили їх з очей у колючому чагарнику за садом. Билися взагалі без звуку. Тепер вони завжди так. Не знаю, хто переміг. Першим вибрався Цап; ми обробили йому рани. Прийшов у патіо й ліг коло бака з водою. Нагору скочити не подужав. Гладун з’явився через годину. Ми і йому обробили рани. 

— А пам’ятаєш, як вони дружили змалку? 

— Угу. А тепер боюся — раптом Гладун уб’є Цапа? Він на цілий фунт важчий. 

— Цап теж боєць. 

— Безумовно, сеньйоре. Але самі подумайте, що то значить — цілий фунт. 

— Для котів це не так важливо, як для півнів. Ти рівняєш усе на півнячі бої. Для людей це теж неважливо: хіба що треба негайно схуднути, і тоді втрачаються сили. Коли Джек Демпсі став чемпіоном світу, він важив лише сто вісімдесят п’ять фунтів. А Віллард важив двісті тридцять75. Цап і Гладун — обидва великі коти. 

— З того, як вони б’ються, видно, що й фунт — перевага нівроку, — заперечив Маріо. — Якби на них робили ставки, то зважали б не те що на фунт, а й на унцію. 

— Принеси мені ще бананів. 

— Сеньйоре, будь ласка… 

— Ти справді віриш у цю нісенітницю? 

— То не нісенітниця, сеньйоре. 

— Добре. Принеси ще віскі з мінеральною. 

— Як накажете. 

— Я прошу. 

— Коли ви просите, це наказ. 

— Неси вже. 

Маріо приніс віскі з льодом та холодною шипучою водою. Томас Гадсон узяв склянку й мовив: 

— Дивися, як я помиратиму, — проте на засмаглому обличчі хлопця відбилася така тривога, що господар передумав збиткуватися. — Слухай, нічого мені не буде. Запевняю тебе. 

— Сеньйор знає, що робить. Але я мусив застерегти. 

— І застеріг. Молодець. Педро ще не прийшов? 

— Ні, сеньйоре. 

— Коли прийде, накажи йому підготувати кадилак, і ми одразу поїдемо до міста. 

А тепер іди прийми ванну, звелів собі Томас Гадсон. Одягнися, як належить до Гавани. Поїдеш доповісти полковникові. Які ще в тебе турботи? 

Ох, та рясно в мене турбот, відповів собі він. Родять їх землі врожайні. Родить море врожайне. Родить повітря врожайне. 

Він сидів у плетеному кріслі, вмостивши ноги на висувному підніжку, і роздивлявся картини на стінах спальні. У головах поганенького ліжка з дешевим матрацом, купленого з міркувань економії, бо й так Томас Гадсон на ньому не спав, хіба що після сварок, висіла «Гітаристка» Хуана Ґріса76. Nostalgia hecha hombre77, подумки проказав він іспанською. Люди не знали тоді, що від цього вмирають. На протилежній стіні, понад книжковою шафою, висів «Недобудований пам’ятник» Пауля Клее78. Він не любив цієї картини так, як «Гітаристку», проте любив розглядати її та пригадував, якою непристойною здалася вона йому, щойно купив її в Берліні. Кольори були гниляві, достоту як на зображеннях шанкерів та виразок у батькових визначниках венеричних хвороб; картина довго лякала дружину Томаса Гадсона, доки та звикла до огидної колористики й навчилася розглядати її суто як художній твір. Нині Гадсон знав про неї не більше, ніж коли вперше побачив її в галереї Флехтгайма, у будинку на березі річки, тієї прекрасної, холодної та напрочуд щасливої осені. Але то була добра картина, і Томас Гадсон любив на неї дивитися. 

Над другою книжковою шафою висів один з Массонових гаїв. То була «Ville d’Avray»79, яку Томас Гадсон любив не менше, ніж «Гітаристку». Картини мають одну чудову властивість: їх можна любити без відчаю, без скорботи, радіти коло найкращих, бо в них уже є те, чого ти сам жадаєш досягти. Воно існує — і добре, навіть якщо не ти це зробив. 

Бойсі зайшов у кімнату й скочив господареві на коліна. Він чудово стрибав і міг без жодних видимих зусиль скочити на комод у великій спальні. І тепер, стрибнувши м’яко та делікатно, кіт вмостився на колінах у Томаса Гадсона й заходився млосно місити лапами. 

— Я дивлюся на картини, Бою. Тобі жилося б краще, якби ти любив живопис. 

А втім, подумав Томас Гадсон, — може, стрибки та нічні лови тішать його так само, як мене картини? Але шкода, що він не вміє бачити їх. Хоча хтозна. Може, в нього був би жахливий художній смак. 

— Цікаво, хто б тобі подобався, Бою. Може, оті голландці, що малювали чудові натюрморти з рибою, устрицями й дичиною? Гей, ану припини! День надворі. Не можна таке витворяти вдень. 

Бойсі продовжував пеститись, і Томас Гадсон пхнув його на бік, щоб заспокоїти. 

— Бойсі, поводься пристойно, — наказав він. — От я на догоду тобі навіть не зазирнув до решти котів. 

Бойсі був щасливий: Томас Гадсон відчув муркотіння під пальцями. 

— Бою, я мушу помитися. Ти пів життя за цим збавляєш. Хоч вилизуєшся язиком. І весь цей час не звертаєш на мене уваги. Ти, коли миєшся, схожий на довбаного ділка у своїй конторі. Ти зайнятий. Тобі не можна заважати. А я от мушу помитися, але сиджу тут, надудлююся зранку, як той випивака. Ось тобі й різниця між нами. Зате ти не подужаєш вісімнадцять годин простояти при стерні. А я подужаю. Дванадцять — заввиграшки. Вісімнадцять — коли буде треба. Від учора до нині було дев’ятнадцять. Але я не вмію стрибати та полювати ночами, як ти. Хоч іноді й нам випадає славно пополювати вночі. Але в тебе у вусах радар. А в голуба пеленгатор, мабуть, у нарості над дзьобом. Принаймні всі поштові голуби мають такі нарости. Бою, що там у тебе за ультрависокі частоти? 

Кіт лежав, важкий, кремезний, довгий, і тихо, радісно муркотів. 

— Що показує твій локатор, га? Яка тривалість імпульсу? Яка частотність? Я маю в собі вбудований магнетрон. Тільки нікому не кажи. Але якщо УВЧ даватимуть більшу роздільну здатність, тих ворожих лярв можна буде вистежувати на дальшій відстані. Це мікрохвилі, Бою, і ти зараз їх вимуркуєш. 

Отак ти тримаєшся власного рішення не згадувати про море до наступного рейсу, подумав він. Бо ти ж не море хотів забути. Ти любиш море й не хочеш жити без нього. Вийди на ґанок і подивися. Море не безпощадне і не жорстоке. Усе це quatsch80. Воно просто є: його рухає течія, його рухає вітер, і б’ються вони на його поверхні, але там, унизу, все це не має значення. Дякуй за те, що невдовзі знову підеш у море, дякуй за те, що море — твій дім. Тому що воно — твій дім. Не вигадуй про нього дурниць. Не море твоя біда. От бачиш, як ти вже трохи й порозумнів, сказав він собі. Хоча на суші цього й не видно. Та й грець із ним, подумав Томас Гадсон. Розум мені потрібен у морі; тут нема до нього охоти. 

Але й на суші буває не так погано, подумав він. От сьогодні й подивимося, після зустрічі з тим розпроклятим полковником. Тобто я завжди радий бачити його, бо це підносить мій моральний дух. Але грець із ним, із полковником. Такого чудового дня не слід надавати йому ваги. Я зустрінуся з полковником, але ваги йому надавати не буду. Він і без того має достатню вагу, і нікуди вона не дінеться. А та, що втратив, ніколи вже не повернеться. Тож, думаю, ти не збираєшся надавати йому вагу — бо я не збираюся. Я просто зустрінуся з полковником і доповім. 

Томас Гадсон допив своє віскі, зняв Бойсі з колін, підвівся, іще раз глянув на всі три картини й пішов у душ. Нагрівач увімкнули тільки після приходу слуг, тому гарячої води було мало. Але Томас Гадсон намилився, вимив голову та сполоснувся під холодним струменем. Вдягнув фланелеву білу сорочку, чорну краватку, фланелеві слакси, вовняні шкарпетки, кашеміровий пуловер та старенький твідовий піджак; взув десятирічні броґи й натиснув на кнопку зумера. Увійшов Маріо. 

— Де Педро? 

— Тут, сеньйоре. Вже вивів машину. 

— Зроби мені в дорогу «Тома Коллінза» з кокосовою водою та ангостурою. Постав у корковий підсклянник. 

— Так, сеньйоре. Пальто надінете? 

— Візьму з собою. Надіну ввечері, якщо буде холодно. 

— На обід повернетеся? 

— Ні. І на вечерю теж ні. 

— З котами попрощаєтесь? Вони всі сидять на сонечку під стіною, де вітер не задуває. 

— Ні, провідаю їх увечері. Привезу їм гостинця. 

— Піду приготую коктейль. Зачекаєте? Треба дістати кокос. 

Якого ж біса ти не попрощався з котами? — спантеличився Томас Гадсон і сам собі відповів: — Не знаю. Не можу збагнути. Це щось нове. 

Бойсі йшов за ним назирці, дещо стривожений від’їздом господаря, проте не панікував, бо не було ні багажу, ні зборів у дорогу. 

— Спокійно, Бою. Може, я задля тебе це роблю, — мовив до нього Томас Гадсон. — Повернуся ввечері чи завтра зранку. Приволочу своє тлінне тіло. Сподіваюся, самотужки. І буде нам з тобою краще, ніж тепер. Vámonos a limpiar la escopeta.81 

Із довгої яскраво освітленої вітальні, що досі здавалася велетенською, він кам’яними східцями спустився в іще яскравіший неозорий зимовий ранок. Довкола ніг йому вистрибували собаки і, запопадливо хитаючи головою, підступив нахнюплений пойнтер. 

— Нещасна ти, горопашна тварина, — сказав йому Томас Гадсон, погладив, і пес вдячно заметляв хвостом. Решта собак — усі дворняги — життєрадісно гасали, збуджені вітром і холодом. На східцях валялися зламані сухі гілки сейби, яка росла в патіо. Шофер вийшов із-за автомобіля, демонстративно трусячись від холоду, і сказав: 

— Доброго ранку, містере Гадсон. Як з’їздили? 

— Непогано. Як наші машини? 

— Усі в пречудовій формі. 

— Аякже, — відповів Томас Гадсон англійською та звернувся до Маріо, який уже підносив господареві темно-іржавий напій у високій склянці в корковому підскляннику, на пів дюйма нижчому за її вінця: — Принеси светр для Педро. Той, із ґудзиками спереду, що лишився по містері Томові. І скажи, хай приберуть оце сміття зі східців. 

Томас Гадсон дав шоферові потримати склянку, а сам нахилився погладити псів. Бойсі сидів на східцях, презирливо їх розглядаючи. Неґріта, невеличка чорна сука, вже трохи сива од віку, стрибала довкола господаря; хвіст її закручувався вгору бубликом, делікатні тоненькі лапки миготіли в повітрі, писок був гострий, як у фокстер’єра, а очі — лагідні та розумні. Одного разу в барі Томас Гадсон побачив, як вона біжить надвір за кимсь із відвідувачів, і поцікавився, що це за порода. 

— Кубинська, — відповів офіціант. — Чотири дні, як сюди прибилася. Бігає за всіма, але кожен сідає в машину й зачиняє дверцята їй перед носом. 

Томас Гадсон забрав її, і наступні два роки у неї жодного разу не починалася тічка. Він навіть вирішив, що вона вже застара, щоб мати цуценят. Аж одного дня силоміць відтягнув її від поліцейського пса, й відтоді щенята родилися в неї від кожного — від поліцейського пса, від пітбуля, від пойнтера, і ще одне чарівне вогненно-руде цуценя, що могло б виявитись нащадком ірландського сетера, якби не мало грудей і плечей від пітбуля, а хвостика бубликом — від самої Неґріти. 

Тепер її сини товклися коло неї, а вона знову була вагітна. 

— З ким вона пов’язалася цього разу? — спитав Томас Гадсон шофера. 

— Не знаю, — відповів той. 

Маріо виніс шоферові светр; шофер скинув пошарпану формену куртку й перевдягнувся, і аж тоді повідомив: 

— Батько — отой бійцівський пес із села. 

— Ну, собаки, бувайте, — сказав Томас Гадсон. — На все добре, Бою, — звернувся він до кота, який підскоком гайнув поміж псів до машини. Томас Гадсон, тримаючи склянку в корковому підскляннику, висунувся з віконця й погладив кота, що став на задні лапи, тицяючись господареві чолом під руку. — Не журися, Бою. Я скоро буду. 

— Бідолашний Бойсі, — мовив Маріо й узяв кота на руки. Той дивився, як автомобіль рушив, обігнув клумбу й поїхав нерівною, розкислою доріжкою, а тоді зник йому з очей за пагорбом і високими манговими деревами. Маріо заніс кота в будинок і пустив. Бойсі негайно вистрибнув на підвіконня й знову втупився в пагорб, що заступав доріжку. Маріо погладив його, але кіт і далі сидів напружений та байдужий. 

— Нещасний Бойсі, — сказав високий молодий негр. — Бідний, нещасний Бойсі. 

Автомобіль під’їхав до воріт; шофер побіг розкручувати ланцюг, а потім знову сів за кермо й вивів машину на вулицю. Молодий негр вийшов їм назустріч. Шофер гукнув йому, щоб зачинив ворота; хлопець вишкірився й кивнув. 

— Це менший брат Маріо. 

— Я знаю, — відказав Томас Гадсон. 

Убогою запаскудженою сільською вуличкою машина виїхала на Центральне шосе. Минула халупи, дві відчинені бакалійні крамнички з шинквасами та рядами пляшок між полиць із консервами, останній бар і лапатий іспанський лавр, такий величезний, що перекинув гілля через дорогу, й нарешті викотилась на бруковане шосе. 

Обсаджене високими старими деревами, воно зо три милі спускалося схилом униз. Обабіч його стояли розсадники, маленькі ферми, великі ферми з занедбаними будинками в іспанському колоніальному стилі, нині переділеними, старими пасовищами, крізь які пролягали вулиці, впираючись у бурі від посухи трав’янисті підніжжя пагорбів. Єдина зелень у цій зеленій країні тепер лишилася вздовж берегів річок, де сірі стовбури високих королівських пальм тримали похилені вітром зелені крони. То був сухий північний вітер — сухий, холодний і дужий. Такі вітри вже остудили Флоридську протоку, і нинішній не приніс із собою ані дощу, ні туману. 

Томас Гадсон ковтнув крижаного напою, що віддавав свіжим лаймовим соком та кокосовою водою, що, хоч і не мала смаку, була гостріша за всяку газовану воду. Коктейль, живий і м’який у роті, був зміцнений добротним ґордонівським джином, а барви та пружності додавала йому ангостура. На смак приємний, як напнуте вітрило — на дотик, подумав Томас Гадсон. Збіса смачний коктейль. 

У корковому підскляннику лід не танув, не розріджував напою; Томас Гадсон лагідно стискав його в руці й дивився на околицю, що вони проминали. 

— Вимкни двигун, зекономиш пальне, — звелів він. 

— Як скажете, — мовив шофер. — Але пальне в нас державне. 

— Вимкни, попрактикуєшся, — наказав Томас Гадсон. — Знатимеш, як це робиться на своєму пальному. 

Тепер вони виїхали на рівнину, по один бік якої розлягалися квіткові господарства, а по інший стояли хатки кошикарів. 

— Треба найняти кошикаря — хай полагодить рогожу у вітальні, там, де вона протерлася. 

— Sí, señor.82 

— Знаєш якогось? 

— Sí, señor. 

Шофер, якого Томас Гадсон терпіти не міг за невігластво, тупість і зверхність, за варварське ставлення до машини, ледачість і те, що той нічого не тямив у двигунах, після зауваження про економію відповідав дуже сухо та скупо. Попри всі вади, він був неперевершеним водієм, тобто вмів із майстерно відточеною реакцією кермувати серед хаотичного й нервового кубинського дорожнього руху. До того ж він забагато знав про їхні військові виправи, щоб можна було безпечно звільнити його. 

— Як ти, зігрівся у светрі? 

— Sí, señor. 

Розтуди твою маму, подумав Гадсон. Стривай, я тебе розбалакаю. 

— У тебе вдома вчора холодно було? 

— Страшне. Horroroso! Ви собі не уявляєте, містере Гадсон. 

Так вони помирилися й виїхали на міст, під яким свого часу знайшли тулуб дівчини. Коханець-поліцай розрубав її на шість частин, усі позагортав у бурий цупкий папір і викинув на Центральне шосе. Річка давно зміліла. Але того вечора в ній прибуло води й вервечка машин під дощем тягнулася на пів милі, доки водії розглядали це історичне місце. 

Наступного ранку газети вийшли з фотографіями тулуба на перших шпальтах і замітками, в яких наголошували, що дівчина, вочевидь, була туристкою з Північної Америки, бо її ровесниці-тропіканки зазвичай набагато розвиненіші фізично. Хтозна-як журналісти вивідали її достеменний вік, бо голову знайшли набагато пізніше в рибальському порту Батабано. І все-таки тулубові з фотографій справді далеко було до найкращих зразків давньогрецької скульптури. Дівчина, проте, виявилася не американкою, а принади свої, хай які вони були, надбала саме в тропіках. Томас Гадсон же мусив деякий час не виходити за межі свого маєтку, бо кожному, хто побіг би дорогою чи просто наддав ходи, загрожувала небезпека, що селяни кинуться за ним із криками: «Хапайте його! Тримайте! Це він її порубав!» 

Вони переїхали через міст і вгору пагорбом заїздили в Луяно. Ліворуч відкривався краєвид на Серро, що нагадував Томасові Гадсону Толедо. Не Толедо Ель Ґреко, але ту частину справжнього Толедо, яку видно з пагорба. І тепер вони піднімалися на пагорб; поки машина виїжджала на вершечок, Томас Гадсон на мить побачив справжнє Толедо — а потім дорога пірнула вниз, і з обох боків знов накотилася Куба. 

Він не любив цю частину дороги до міста й саме для неї приберіг коктейль. Я п’ю, щоб не перейматися бідністю, брудом, чотирьохсотлітнім пилом, дитячими шмарклями та пересохлими гілками пальм, — думав він, — покрівлями з розплющених молотками бляшанок, човганням невиліковних сифілітиків, стічними водами у висохлих руслах струмків, вошами на облізлих шиях свійської птиці, шолудями на потилицях старих дідів, смородом їхніх жінок та крикливим радіо. Але ж це ницо. Треба уважно дивитись і чимось допомогти. А ти тягаєш за собою склянку, як раніше тягали нюхальні солі. Ні. Не зовсім так, думав він. Це нагадує те, як п’ють у Гоґарта на «Провулку джину»83. А ще ти п’єш, бо хочеш не перейматися розмовою з полковником, сказав він собі. Ти завжди п’єш або під виголошені тости, або щоб чимось не перейматися. Хоча ні, дідька лисого. Найчастіше ти просто п’єш. І сьогодні також наберешся як чіп. 

Він зробив великий ковток зі склянки й відчув у роті чистий, холодний і свіжий смак напою. Зараз буде найгірший відтинок дороги, з трамвайними коліями та шлагбаумом, під яким штовхатимуться автомобілі, чекаючи відкриття. Попереду на пагорбі, за юрмою вантажівок і машин, стояла та сама фортеця Атарес84, де за сорок років до народження Томаса Гадсона розстріляли полковника Кріттендена та інших учасників провальної експедиції в Бая-Онді, а біля підніжжя — ще сто двадцять двох американських добровольців. Ще далі, із високих димарів Гаванської електричної компанії, в небо валував дим, а стара брукована дорога під віадуком ішла паралельно до верхнього краю гавані, де вода була чорна й масна, як осад на дні цистерн у нафтовому танкері. Шлагбаум підняли, вони рушили, вже захищені від північного вітру. До просочених креозотом дерев’яних паль на пірсі були пришвартовані судна з дерев’яними корпусами — сміховинний та жалюгідний торговий флот воєнних часів, — і поміж їхніми бортами хлюпотіло шумовиння гавані, ще чорніше від креозоту й смердюче, мов давно не чищена стічна канава. 

Деякі судна він упізнав. Один старий баркас був достатньо великий, щоб субмарина звернула на нього увагу та обстріляла. Він саме доставив ліс, а назад мав узяти цукор. На ньому досі було знати пробоїну, хоча її вже залатали, і Томас Гадсон пригадав, як, минаючи цей самий баркас у морі, бачив на його борту живих і мертвих китайців. Стривай, я гадав, ти сьогодні не думатимеш про море. 

Я тільки погляну, сказав собі Томас Гадсон. Тим, хто ходить у море, живеться краще, ніж тутешнім. Ця гавань, яку ми щойно проминули і яку вже три чи чотири сотні років загиджують, — це не море. Хоча при вході вона непогана. І з боку Касабланки теж. Сам знаєш — провів тут не одну добру нічку. 

— Поглянь, — сказав шоферові. Той, побачивши, куди він дивиться, хотів був зупинитись, але Томас Гадсон велів йому їхати далі: — Вези до посольства. 

Він дивився на старезне подружжя, що мешкало в дощаній, критій пальмовим листям халабуді під муром, який відмежовував залізничні колії від сховища, куди електрична компанія звозила вугілля з гавані. 

Мур був чорний від сажі, позаяк вугілля розвантажували просто через нього, а стояв він менш ніж за чотири фути від залізничного полотна. Кособока халабуда була така тісна, що в ній насилу могло вмоститися двоє людей. Господарі сиділи надворі, варячи собі каву в бляшанці. То були ветхі негри, шолудиві од бруду та старості, вбрані в сякі-такі лахи, пошиті з цукрових мішків. Собаки при них не було. 

— ¿Y el perro?85 — спитав Томас Гадсон у шофера. 

— Давно вже його не видно. 

Кілька років вони проїздили повз цих людей. Якось дівчина, чиї листи Томас Гадсон читав напередодні, взяла собі за звичку, глядячи на халабуду, вигукувати, що це неподобство. 

— То зроби щось, — запропонував він їй одного разу. — Ти звертаєш увагу на всі можливі жахіття, так добре описуєш їх і ніколи нічого не вдієш. 

Дівчина розлютилася, зупинила машину, вискочила, підійшла до халабуди й дала старій двадцять доларів: нехай, мовляв, переїдуть у кращий дім і куплять собі поїсти. 

— Sí, señorita, — відповіла негритянка. — Ви дуже люб’язні. 

Старі нікуди не поділися. Наступного разу вони так само сиділи коло своєї халабуди й весело помахали автомобілю. Вони купили песика, білого, кучерявого й, на думку Томаса Гадсона, зовсім не пристосованого до життя серед сажі. 

— Як ти гадаєш, куди подівся собака? — запитав Томас Гадсон шофера. 

— Здох, напевно. Їм же самим їсти нічого. 

— Треба купити нового, — сказав Томас Гадсон. 

Халабуда залишилася позаду; тепер ліворуч видніли обшмульгані тиньковані стіни Генерального штабу кубинської армії. При вході у недбалій, але гордовитій позі стояв кубинський солдат з явною домішкою білої крові, у запраному однострої кольору хакі й кашкеті, значно охайнішому, ніж у генерала Стілвелла; спрінґфілдська гвинтівка зручно лягла на його худорлявому плечі. Солдат неуважно зиркнув на їхню машину. Видно було, що йому холодно на північному вітрі. Походив би, то й зігрівся б, подумав Томас Гадсон. Але якщо стоятиме отак, не марнуватиме енергії, то скоро на нього посвітить сонце й теж зігріє. Він, мабуть, недавно служить — занадто худий. Навесні, якщо ми доти ще будемо сюди їздити, можливо, я його вже й не впізнáю. Тяжко йому, напевно, тримати гвинтівку. От якби можна було вартувати з легенькою пластмасовою зброєю, як теперішні матадори, працюючи з мулетою, беруть собі дерев’яну шпагу, щоб рука не томилася. 

— А що там дивізія, яку генерал Бенітес збирався вести на бій у Європі? — спитав Томас Гадсон. — Уже відбула? 

— Todavía no, — відповів шофер. — Ще ні. Але генерал учиться кермувати мотоциклом. Щоранку вправляється, їздить по Малекону86. 

— Отже, дивізія моторизована, — припустив Томас Гадсон. — А що в тих пачках, які офіцери й солдати виносять із Генерального штабу? 

— Рис, — мовив шофер. — Вантаж рису приходив. 

— А важко його дістати? 

— Неможливо. Ціни просто захмарні. 

— Ти тепер недоїдаєш? 

— Не те слово. 

— Чому? Ти ж у мене їси. Я плачу за їжу, скільки б вона не коштувала. 

— А вдома недоїдаю. 

— Вдома — це коли? 

— У неділю. 

— Доведеться купити тобі собаку, — сказав Томас Гадсон. 

— Собака в нас є, — відповів шофер. — Гарний, розумний пес. Любить мене понад усе на світі. Кроку не можна ступити, щоб він за мною не кинувся. Але, містере Гадсон, ви, кому нічого не бракує, не можете ні зрозуміти, ні уявити, як потерпає від цієї війни злиденний кубинський народ. 

— У вас, напевно, великий голод. 

— Ви навіть не уявляєте. 

Ні, подумав Томас Гадсон, не уявляю. Зовсім не уявляю, як так — голод у цій країні. А тебе, сучого потруха, за таке поводження з двигунами не годувати слід, а розстріляти. Я сам би залюбки тебе пристрелив. Натомість він відповів: 

— Спробую роздобути рису тобі для сім’ї. 

— Дуже вам дякую. Аби ви знали, як нам, кубинцям, тяжко тепер живеться. 

— Та певне, що тяжко, — сказав Томас Гадсон. — Шкода, що я не можу взяти тебе з собою в море. Перепочив би, відсапався. 

— У морі, певно, й собі тяжко. 

— Еге ж. Іноді навіть у такі дні, як сьогодні. 

— Кожен несе свій хрест. 

— Я свій хрест узяв би та встромив декому в culo87. 

— Треба приймати все спокійно й терпляче, містере Гадсон. 

— Muchas gracias,88 — відповів той. 

Автомобіль звернув на вулицю Сан-Ісідро, що починалася за головним залізничним вокзалом, навпроти в’їзду до старого тихоокеанського причалу, де колись швартувалися судна з Маямі та Кі-Веста й сідали старенькі гідролітаки Панамериканської авіакомпанії. Нині причал був занедбаний: тихоокеанські судна забрав собі військово-морський флот, панамериканські DC–2 та DC–3 сідали в аеропорту «Ранчо Боєрос», а на їхньому колишньому місці тепер швартувалися мисливці на підводні човни, що належали береговій охороні й Кубинському військово-морському флоту. 

Томас Гадсон найкраще знав цю частину Гавани в давніші часи. А та, яку він любив тепер, тоді була просто дорогою до Матансас: потворна міська околиця, фортеця Атарес, передмістя, назви якого він не знав, і далі — селища обабіч мощеної цеглою дороги. Він не розрізняв їх, проминаючи на повній швидкості. Зате пам’ятав усі тутешні бари та генделики, а вулиця Сан-Ісідро славилася своїми будинками розпусти на цілий порт. Тепер вона мовби вимерла: всі борделі позакривалися, а повій вивезли назад у Європу. Ці грандіозні прóводи скидалися на Вільфранш, коли з тамтешньої середземноморської бази знімалися американські кораблі й усі дівчата вийшли помахати їм услід. Тільки тут сталося навпаки: французький пароплав з дівчатами відпливав із Гавани, а сила-силенна люду махала їм і вигукувала прощальні слова з берега, з причалу та з морської дамби; до того ж не лише чоловіки. Жінки, винайнявши моторні човни та вантажні боти, кружляли довкола пароплава й супроводжували його до самого кінця протоки. Гадсонові було тоді дуже сумно, хоча багато хто сміявся й вивезення дівчат повважав за комічну подію. А він ніколи не розумів, що такого кумедного в тих повіях. Утім, коли пароплав вийшов з порту, люди посмутніли, а вулиця Сан-Ісідро так більше й не ожила. Назва її досі зворушувала Томаса Гадсона, хоча сама вулиця геть заниділа; зрідка можна було побачити на ній білих, окрім хіба водіїв вантажівок чи розвізників товару. У Гавані були й веселі вулиці, де мешкали самі негри, і небезпечні вулиці — навіть цілі квартали, — як, скажімо, Хесус-і-Марія неподалік. Але ця частина міста після від’їзду повій залишалася просто сумною. 

Тепер машина їхала вздовж порту повз місце, звідки ходив пором до Реґли89 й де швартувалися кораблі берегової охорони. Неспокійна гавань побуріла, проте хвилі з моря набігали без баранців. Вода була дуже темна, але здавалася свіжою та ясною проти чорної твані біля причалів. Томас Гадсон дивився на тиху гладінь затоки, захищеної від вітру пагорбами над Касабланкою, де якорились рибальські човни, сірі артилерійські катери Кубинського військово-морського флоту і його власний також, байдуже, що звідси катер не можна було розгледіти. По інший бік затоки видніли старовинна жовта церква, розсип зелених, рожевих і жовтих будинків Реґли, великі цистерни та димарі нафтоочисного заводу в Белоті, а найдалі за ними, ближче до Кохімара, — сірі горби. 

— Бачите свій катер? — запитав шофер. 

— Звідси ні. 

Вони пересувалися з навітряного боку від димарів електричної компанії; ранок був ясний та свіжий, а повітря — чисте, мовби щойно вимите, як поміж пагорбів у маєтку. Та людям на причалі, здавалося, дошкуляв холодний північний вітер. 

— Їдьмо спершу до «Флорідіти», — сказав Томас Гадсон. 

— Посольство ж лише за чотири квартали звідси. 

— Я знаю. Але спочатку хочу до «Флорідіти». 

— Як скажете. 

Машина виїхала з-під вітру у середмістя, і, минаючи крамниці та склади, Томас Гадсон відчував запах залежаного в лантухах борошна й борошняного пилу, запах щойно відкритих ящиків із товарами, запах обсмаженої кави, що бадьорив незгірше за вранішню випивку, й приємні пахощі тютюну, ще міцніші одразу за поворотом праворуч до «Флорідіти». Це була одна з улюблених його вулиць, проте Томас Гадсон волів не бувати там удень: хідники були завузькі й занадто людні. Увечері ж, коли вулиця порожніла, більше ніхто не обсмажував кави, а вікна складів зачинялись і пахощів тютюну теж було вже не чути. 

— Зачинено, — мовив шофер. Жалюзі обабіч дверей іще були опущені. 

— Я так і думав. Тоді звертай на Обіспо і їдь до посольства. 

Вулицею Обіспо Томас Гадсон прохóдив пішки тисячу разів, удень і вночі. Їздити нею він не любив, бо вона дуже швидко закінчувалась, але не міг більше вигадати собі причин зволікати з доповіддю, тому допив коктейль і задивився на автомобілі попереду, на перехожих, рух машин на перехресті, й вирішив приберегти саму вулицю на потім, коли зможе пройтися. Автомобіль зупинився перед будинком посольства та консульства, і Томас Гадсон зайшов усередину. 

При вході належало записати своє ім’я, адресу та мету візиту біля столу, за яким сидів понурий чиновник з вискубаними бровами й тоненькими вусиками над самою верхньою губою. Він підвів голову й посунув Томасові Гадсону бланк. Той навіть не глянув на нього й пішов одразу до ліфта. Чиновник знизав плечима й пригладив брови, що надто вже вирізнялися на обличчі, проте були охайніші за густі й кошлаті, та й пасували до вусиків. А вусики в нього були найтонші, які лиш можна мати, — тонших не було ані в Еррола Флінна, ні навіть у Пінчо Ґутьєреса чи Хорхе Неґрете90. І цей сучий син, Томас Гадсон, не мав жодного права отак пройти й не звернути на нього уваги. 

— Що це за maricón91 сидить у вестибюлі? — запитав Томас Гадсон ліфтера. 

— Це не maricón. Це так собі — ніхто. 

— Як тут ваші справи? 

— Добре. Чудово. Як завжди. 

Він вийшов на четвертому поверсі й рушив коридором. Відчинив середні двері з трьох і запитав чергового офіцера за столом, чи на місці полковник. 

— Уранці полетів до Ґуантанамо, — відповів офіцер. 

— Коли повернеться? 

— Сказав, що, можливо, поїде ще на Гаїті. 

— Для мене нічого немає? 

— У мене — нічого. 

— Полковник щось просив мені переказати? 

— Велів, щоб ви лишалися на місці. 

— Який у нього був настрій? 

— Кошмарний. 

— А вигляд? 

— Страшний. 

— Він має на мене зуб? 

— Начебто ні. Просто велів, щоб ви лишалися на місці. 

— Є щось таке, про що мені варто знати? 

— Не знаю. А що? 

— Киньте ці викрутаси. 

— Гаразд. Напевно, вас добряче потовкло. Але ви не тут, не на нього працюєте. Ви ходите в море. А я срати хотів на… 

— Не забувайтеся. 

— Де ви тепер живете? У себе в маєтку? 

— Так. Але сьогодні до вечора буду в місті. 

— До завтра він не повернеться. Їдьте додому, а я вас викличу. 

— Він точно не має на мене зуба? 

— Не має. А що таке? Сумління гризе? 

— Ні. А хтось має на мене зуб? 

— Як мені відомо, навіть адмірал не має. Ідіть собі й напийтеся за мене. 

— Насамперед я нап’юся за себе. 

— А потім за мене. 

— Навіщо? Ви й самі щовечора набираєтесь. 

— Треба ще. Як там Гендерсон? 

— Добре. А що? 

— Нічого. 

— Що сталося? 

— Та нічого. Я просто спитав. Скарги маєте? 

— Ми ні на що не скаржимося. 

— Оце муж! Оце провідник! 

— Ми висуваємо звинувачення. 

— Тільки не ви. Ви цивільний. 

— Ідіть у дупу. 

— Нема потреби. Я вже тут. 

— Як він повернеться, одразу телефонуйте мені. Перекажіть полковнику мої вітання та повідомте, що я заходив. 

— Так, сер. 

— А «сер» чого? 

— Задля ввічливості. 

— На все добре, містере Голлінз. 

— На все добре, містере Гадсон. Слухайте. Довідайтеся, де хто є з ваших людей, щоб за потреби їх негайно можна було зібрати. 

У коридорі з шифрувальної кімнати вийшов його знайомий лейтенант-командер. Обличчя в нього засмагло на пляжі в Хайманітасі92 й за грою в гольф, і здоровий вигляд маскував його нещастя. Він був молодий, але вже відомий знавець Далекого Сходу. Томас Гадсон знав його ще з Маніли, де той мав агенцію з продажу автомобілів із філією в Гонконгу. Він добре володів тагальською і кантонською мовами, та, звісно, іспанською — і так опинився в Гавані. 

— Здоров був, Томмі, — сказав лейтенант-командер. — Коли ти приїхав? 

— Учора ввечері. 

— Як дороги? 

— Помірно курні. 

— Доїздишся ти на тій своїй чортопхайці. 

— Я обережно кермую. 

— Як завжди, — мовив лейтенант-командер на ім’я Фред Арчер, обійнявши Гадсона за плечі. — Дай-но я потримаюся за тебе. 

— Нащо? 

— На удачу. Як потримаюся за тебе, то й щастить. 

— Ти давно обідав у «Пасіфіко»? 

— Зо два тижні тому. Ходімо туди? 

— Хоч зараз. 

— Удень я не можу, хіба що ввечері. Ти ввечері вільний? 

— Так. Але потім зайнятий. 

— Я теж. То де зустрінемось? У «Флорідіті»? 

— Приходь, коли ця ваша будочка закриється. 

— Добре. Та потім я мушу сюди повернутися. Тому перепивати нам не можна. 

— А ви, засранці, уже й ночами працюєте? 

— Я працюю, — відповів Арчер. — Та це не надто популярний рух. 

— Страшенно радий був зустрічі, Фредді, — сказав Томас Гадсон. — Дай-но і я за тебе потримаюся. 

— Нащо тобі? — мовив Арчер. — Тобі й без того добре ведеться. 

— Колись велося. 

— Колись. І тепер ведеться. І потім буде. 

— Тільки не в піках93. 

— До чого тут піки, брате? Тобі в усьому щастить. 

— Фредді, запиши мені це при нагоді. Я буду щоранку перечитувати. 

— Як там твій катер? 

— Таке собі. Я зв’язаний по руках і ногах матеріальною відповідальністю за весь той брухт. Підписав зобов’язання на тридцять п’ять тисяч доларів. 

— Ага. Воно лежить у сейфі, я бачив. Те, що ти підписав. 

— Яке злочинне нехлюйство. 

— Повністю згоден. 

— Вони там усі такі? 

— Ні. І справи тепер набагато кращі. Серйозно, Томмі. 

— От і добре, — мовив Томас Гадсон. — Я радий це чути. 

— Може, зайдеш? У нас є кілька новеньких, тобі сподобаються. Особливо двоє. Славні хлопці. Один узагалі роботяга. 

— Ні. А що вони знають про наші справи? 

— Нічого. Тільки те, що ти ходиш у море. Хочуть познайомитися з тобою. Вони непогані. Тобі сподобаються. 

— Іншим разом, — відповів Томас Гадсон. 

— Як скажете, шефе, — мовив Арчер. — То я прийду до тебе, коли шарашка зачиниться. 

— У «Флорідіту». 

— А то ж куди. 

— Щось я нічогісінько вже не торопаю. 

— Просто перенапружився, — мовив Арчер. — Слухай, може, мені привести когось із цих типів? 

— Ні. Хіба як дуже захочеш. Раптом мої заявляться. 

— Не знав, що вашому брату охота бачитися ще й на суші. 

— Інколи, від нудьги. 

— Зігнати б їх усіх та й замкнути. 

— А вони все одно повтікають. 

— Ну добре, йди, — мовив Арчер. — Бо ще спізнишся. 

І він зайшов у кабінет навпроти шифрувальної кімнати, а Томас Гадсон рушив до сходів, спустився у вестибюль і вийшов надвір. Сліпуче сонячне сяйво різало йому очі, а дужий вітер усе ще віяв з північного заходу. 

Він сів у машину й звелів шоферові їхати вулицею О’Райлі до «Флорідіти». Перш ніж автомобіль виїхав на протилежний бік площі, навпроти міської ради й будівлі посольства, а звідти вже на вулицю О’Райлі, Томас Гадсон помітив, як високо здіймаються в усті гавані хвилі й важко злітає вгору та опадає буй у протоці. Море було неспокійне, бурхливе; ясно-зелені хвилі розбивалися біля підніжжя фортеці Ель-Морро, і їхні баранці біло сяяли на сонці. 

Як гарно, сказав він собі. Не тільки зовні, насправді гарно. За таку красу треба випити. Боже, чому я не такий сталевий, як думає Фредді Арчер? Чи ні, таки сталевий. Завжди йду і завжди з власної волі. Чого їм ще треба? Щоб я напихався торпексом на сніданок? Чи закладав його під пахви, як тютюн? Збіса добрий спосіб заробити жовтяницю, подумав він. І чого ти про це роздумався, Гадсоне? Боїшся? Ні, мовив він. Просто в мене такі мимовільні реакції. Багато з них іще й не класифіковані. Принаймні для мене. А краще бути не просто людиною, а таким сталевим, як уявляє собі Фредді. Хоча людиною бути цікавіше. Але й болісніше. Болісно, розтуди його маму, як оце тепер. А краще бути таким, яким тебе вважають. Ну, все. Не думай про це. Коли не думаєш, його нема. Аякже, чорта лисого. Але такий у мене принцип. 

«Флорідіта» була відчинена; Томас Гадсон купив дві газети — «Крісоль» та «Алерта» — й сів із ними перед шинквасом із лівого краю на високому барному табуреті. Він сидів спиною до зовнішньої стіни і лівим боком — до тієї, що за шинквасом. Замовив подвійний заморожений дайкірі без цукру, й Педріко, який прийняв замовлення, усміхнувся до нього своєю звичною усмішкою, дуже схожою на вишкір загиблого від перелому хребта; утім, то була добра, щира усмішка. Томас Гадсон розгорнув «Крісоль». Бої тепер точилися в Італії. Він не знав тих країв, де билася П’ята армія, проте добре знав узбережжя на сході, де діяла Восьма британська армія, і саме згадував його, коли Іґнасіо Натера Ревельйо зайшов у бар і став поруч із ним. 

Педріко поставив перед ним пляшку дьюерівського віскі «Вікторія Ват», склянку з великими грудками льоду та пляшку содової «Канада драй». Іґнасіо Натера Ревельйо швидко змішав собі хайбол, а тоді повернувся до Томаса Гадсона, дивлячись на нього крізь зелені скельця рогових окулярів так, ніби щойно помітив. 

Іґнасіо Натера Ревельйо був високий, худий, червонолиций, вбраний у білу селянську полотняну сорочку, білі штани та чорні шовкові шкарпетки, а взутий у начищені до блиску англійські коричневі броґи. Він мав пожовклі від тютюну тоненькі вусики щіточкою; його запалені короткозорі очі ховалися за зеленими скельцями окулярів. Пісочна чуприна була гладенько прилизана. Глядячи, як жадібно він допався до хайбола, можна було подумати, що це його перша склянка за цілий день, проте ні. 

— Ваш посол шиється в дурні, — звернувся він до Томаса Гадсона. 

— Бідний я, бідний, — відповів той. 

— Ні, ні. Серйозно. Вислухайте мене. Тільки це винятково між нами. 

— Пийте собі. Не хочу нічого слухати. 

— А дарма. Бо треба щось робити. 

— Ви не змерзли? — спитав його Томас Гадсон. — У самій сорочці та легеньких штанях. 

— А я ніколи не мерзну. 

І ніколи не просихаєш, подумав собі Томас Гадсон. Починаєш закладати за комір по сусідству, в маленькому барі, а сюди приходиш уже п’янючий, як хлюща. Мабуть, коли одягався, то й не помітив, яка сьогодні погода. Ну звісно, осмикнув він себе, а як же ти сам? Коли ти сьогодні випив свою першу склянку і скільки вихилив дотепер? Не кидай першим каменя у випиваку. Але річ не в тому, що той випивака, подумав Гадсон. А в тому, що він до смерті нудний. Зануд не можна ані жаліти, ні шкодувати. Ну, менше з тим. Ти хотів розважатися — то розважайся й тішся. 

— Кинемо кості, хто перший платить? — озвався він. 

— Давайте, — сказав Іґнасіо. — Кидайте. 

Томас Гадсон викинув три королі, й, авжеж, його було зверху. 

Приємно, подумав він. Не те щоб коктейль став від цього смачніший. Але приємно викинути три королі нараз, приємно виграти в Іґнасіо Натери Ревельйо, бо він зануда й сноб, і виграш у нього додавав Гадсонові пожиточної ваги. 

— Кинемо ще раз, на другу порцію? — запитав Іґнасіо Натера Ревельйо. Він належав до тих зануд і снобів, до яких навіть подумки звертаєшся на повне ім’я та прізвище і не можеш уявити їх ніким іншим, як тільки занудами й снобами. До тих, які після імені додають собі пркладку «син» чи «онук». Томас Гадсон-онук. Томас Гадсон-гівнюк. 

— Ви часом не Іґнасіо Натера Ревельйо-онук? 

— Ні, звісно. Ви ж не забули імені мого батька? 

— Ні. Авжеж, не забув. 

— І моїх братів. І діда. Не блазнюйте. 

— Спробую, — відповів Томас Гадсон. — Спробую що є сили. 

— Спробуйте, — мовив Іґнасіо Натера Ревельйо. — Вам корисно. 

Зосередившись, якнайретельніше потрусивши шкіряну чашу, мовби виконував найтяжче і найважливіше завдання за ранок, він викинув чотири валети. 

— Сердешний мій друже, — мовив Томас Гадсон, любовно прислухаючись до стукоту костей у важкій шкіряній чаші. — Милі, добрі кості. Такі дзвінкі, такі майновиті. 

— Не блазнюйте. Кидайте. 

Томас Гадсон викинув на ледь вологу стійку три королі та дві десятки. 

— Хочете об заклад? 

— Ми й граємо об заклад, — сказав Іґнасіо Натера Ревельйо. — На другу порцію. 

Томас Гадсон лагідно потрусив кості та викинув даму й валета. 

— Ще хочете битись об заклад? 

— Як не дивно, удача на вашому боці. 

— Добре. Тоді беру коктейлями. 

Він викинув короля й туз, які поважно, пихато викотилися з шейкера. 

— Але ви довбаний щасливчик. 

— Ще один подвійний заморожений дайкірі без цукру і що замовить Іґнасіо, — попросив Томас Гадсон, якому той почав уже подобатися. — Знаєте що, Іґнасіо? Я ніколи не бачив людини, що дивилася б на світ крізь зелені окуляри. Крізь рожеві — так, але не крізь зелені. Вам не здається, що ви на моріжку? І все довкола якесь трав’янисте? Або що вас вигнали на пасовисько? 

— Зелений — найкорисніший для очей. Вони відпочивають. Це підтвердять вам найкращі окулісти. 

— Ви знаєтеся з найкращими окулістами? Пронозливе, мабуть, кодло. 

— Ніяких окулістів я не знаю, крім свого. Але він знайомий з досягненнями колег. Найкращий фахівець у Нью-Йорку. 

— Мені потрібен найкращий у Лондоні. 

— Я знаю найкращого в Лондоні. Але най-найкращий — все-таки в Нью-Йорку. Дати вам його візитну картку? 

— Кинемо кості на третю порцію? 

— Добре. Кидайте ви. 

Томас Гадсон відчув у чаші надійну ваготу костей, якими грали у «Флорідіті». Ледь потрусив, боячись відвернути від себе їхню прихильність і щедрість, і викинув три королі, десятку та даму. 

— Три королі нараз. Clásico. 

— От виродок, — відповів Іґнасіо Натера Ревельйо й викинув туз, дві дами та два валети. 

— Мені те саме, а дону Іґнасіо — що він захоче, — звелів Томас Гадсон. Педріко всміхнувся та подав йому замовлений напій. Поставив на стійку шейкер, у якому ще залишалася порція дайкірі. — Я можу цілий день так бавитися, — застеріг Томас Гадсон Іґнасіо. 

— На жаль, таки можете. 

— Кості люблять мене. 

— Ну, хоч кості вас люблять. 

Укотре за останній місяць Томас Гадсон відчув неприємні мурашки на шкірі голови. 

— Що ви маєте на увазі, Іґнасіо? — дуже чемно запитав він. 

— А те, що я вже напевне вас не люблю. Ви з мене всі гроші витрусили. 

— А, — відповів Томас Гадсон. — Ваше здоров’я. 

— Щоб ви здохли, — сказав Іґнасіо Натера Ревельйо. 

І знову Томас Гадсон відчув мурашки на голові. Сягнув рукою під шинквас і, щоб не бачив Іґнасіо, тричі м’яко постукав по ньому зісподу пучками пальців. 

— Як мило з вашого боку. Кинемо ще раз? 

— Ні, — відповів Іґнасіо. — Я вже й так забагато грошей програв на сьогодні. 

— Не грошей, а випивки. 

— Тут я маю звичку платити за те, що п’ю. 

— Іґнасіо, — завважив Томас Гадсон, — це ви вже втретє мене дратуєте. 

— Я й сам роздратований. Нехай би вам отак нагрубіянили, як мені цей ваш чортів посол. 

— Я вже казав вам — не хочу нічого слухати. 

— От ви який. А кажете, що це я вас дратую. Слухайте, Томасе. Ми з вами добрі друзі. Я давно знаю вас і вашого сина, Тома. До речі, як він? 

— Загинув. 

— Вибачте. Я не знав. 

— Нічого, — сказав Томас Гадсон. — Я вам поставлю. 

— Пробачте. Будь ласка, пробачте мені. Як це сталося? 

— Я ще не знаю. Довідаюся — скажу. 

— Де він загинув? 

— Не знаю. Знаю, куди літав, а більше нічого. 

— А в Лондоні він був? Бачив там наших друзів? 

— Так. Був кілька разів. І щоразу заходив до Вайта, і зустрічався з усіма. 

— Ну, хоч якась утіха. 

— Що? 

— Добре, що він бачив друзів. 

— Це правда. І я не сумніваюся, що йому було добре. Бо йому скрізь було добре. 

— Випиймо за нього. 

— Чорта з два, — Томас Гадсон відчув, як накочується на нього все, про що він забороняв собі думати, — горе, яке він гнав від себе, від якого відмежовувався й не згадував про нього ні в морі, ані сьогодні зранку. — Не варто. 

— А я гадаю, що варто, — наполягав Іґнасіо Натера Ревельйо. — Я гадаю, що це надзвичайно доречно й варто. Але платитиму я. 

— Ну добре. Випиймо за нього. 

— У якому він був званні? 

— Флайт-лейтенант. 

— Зараз був би вже вінг-командером чи сквадрон-лідером. 

— До біса звання. 

— Як скажете, — мовив Іґнасіо Натера Ревельйо. — За мого дорогого друга та вашого сина Тома Гадсона. Dulce es morire pro patria.94 

— Та не триндіть, — відповів Томас Гадсон. 

— Ви про що? Про мою кострубату латину? 

— Нічого не можу сказати про вашу латину. 

— Але ви її відмінно знали. Чув від ваших однокашників. 

— Паскудна в мене латина, — сказав Томас Гадсон. — Так само, як грека. Як і англійська. Як серце та голова. Тепер у мене лишилась єдина мова — заморожений дайкірі. ¿Tú hablas frozen daiquiri, tú?95 

— Я думаю, нам слід виявити дещо більшу пошану до Тома. 

— Томмі любив добрий жарт. 

— О, так. У нього було тонке, дуже проникливе почуття гумору. А який він був гарний, які мав прекрасні манери. І чудовий спортсмен. Просто неперевершений. 

— Правда ваша. Диск метав на сто сорок два фути96. Був і офензів-фулбеком, і дефензів лефт-теклом97. Першокласно бив птахів на льоту. І спритний рибалка був. 

— Розкішний атлет. Бездоганний спортсмен. Як на мене, просто незрівнянний! 

— Одного лише не зумів. 

— Чого це? 

— Вижити. 

— Не карайтеся, Томмі. Краще згадайте, який він був. Веселий, аж променився радістю. І подавав такі надії. Чого каратися? 

— А й справді, — вимовив Томас Гадсон. — Чого каратися? 

— Як добре, що ви мене розумієте. Приємно було перекинутися про нього слівцем. Страшні новини, страшні. Але ви вигребете, Томмі. І я також, хоча вам воно в тисячу разів тяжче — ви ж його батько. А на чому він літав? 

— На Спітфайрі. 

— На Спітті. Уявлятиму собі його за штурвалом Спітті. 

— Не варто зайвого клопоту. 

— Ні-ні, який там клопіт. Я ж бачив їх у кіно. У мене є кілька книжок про британські повітряні сили, і ми одержуємо зведення їхнього інформаційного бюро. Там є дуже ґрунтовні матеріали. Я можу легко собі уявити, яким був Том. Напевно, в рятувальному жилеті, з парашутом, у льотній формі й важких черевиках. Уявляю все в найдрібніших деталях. Мені час додому, обідати. Ходімо зі мною? Лютесія буде рада. 

— Ні. Я маю тут зустріч. Дякую, але ні. 

— Бувайте, старий, — мовив Іґнасіо Натера Ревельйо. — Не сумніваюся, що ви гідно здолаєте це випробування. 

— Ви так люб’язно мене підтримали. 

— Що ви, зовсім не люб’язно. Я обожнював Тома. І ви теж. Ми всі обожнювали його. 

— Дякую за випивку. 

— Я ще колись відіграюся. 

Він вийшов. З-за його спини до Гадсона підсунувся один із моряків — смаглявий молодик із коротко стриженими темними кучерями й дещо обвислою повікою над лівим оком. Самé те око було в нього штучне, та цього ніхто не помічав, бо уряд обдарував моряка аж чотирма запасними очима: дещо почервонілим, закривавленим, ледь каламутним і зовсім ясним. Нині він ходив із дещо почервонілим та був уже напідпитку. 

— Здоров, Томе. Коли ти приїхав? 

— Учора, — мовив Томас Гадсон і додав поволі, ледь ворушачи губами: — Спокійно. Не грай мені тут комедію. 

— Я не граю. Я лише трохи випив. Коли мені розпанахають черево, то на печінці буде напис «обережно». Я король обережності. Ти й сам це добре знаєш. Слухай-но, Томмі, я чув, що белькотів цей недороблений англієць. Поруч стояв, то й не міг не чути. Це правда, що Том загинув? 

— Угу. 

— Сука, — сказав моряк. — Сука. 

— Не хочу про це говорити. 

— Та певно. Але коли ти дізнався? 

— Перед останнім виходом. 

— Сука. 

— Що ти сьогодні робиш? 

— Обідаю з двома типами в «Баскському барі», а тоді їдемо на блядки. 

— А завтра де ти обідаєш? 

— Теж у «Баскському барі». 

— Скажи, хай Пако зателефонує мені в обід, гаразд? 

— Скажу. Додому? 

— Так, додому. 

— А хочеш з нами на блядки? Ми їдемо до Генрі, у його гріховний дім. 

— Може, й поїду. 

— Генрі зараз вишукує дівчат. Одразу після сніданку й подався. Кількох уже трахнув. І все намагається натягнути отих двох мандрьох із казино, хоча за дня вони обидві страшні як чума. Але більше ми нічого не знайшли. Місто зійшло на пси. Тих двох мандрьох він про всяк випадок посадив у гріховний дім, а сам із Чесною Ліл вишукує інших. Вони на машині. 

— І як, успішно? 

— Та ні. Генрі хоче оту малу, знаєш, яка постійно крутиться у «Фронтоні». А Чесна Ліл її ніяк не вмовить, бо та боїться. Генрі такий здоровай. Ліл обіцяє, що вмовить її лягти зі мною, але не з Генрі. Все через те, що Генрі — важелезне бурмило, та й чула вона про нього вже багатенько. А він нікого більше не хоче, і ці дві мандрьохи зовсім його доконали. Влюбився в малу. Так і каже — влюбився. Але тепер уже, напевно, й думати про неї забув, бо порає тих мандрьох. Тільки ж і їсти все-таки треба, от ми й домовилися зустрітися в «Баскському барі». 

— Нагодуй його там, — сказав Томас Гадсон. 

— Хто ж його силоміць нагодує? Хіба що ти. А я ні. Але я проситиму його. Благатиму. Сам їстиму, то й приклад подам йому. 

— Хай Пако нагодує. 

— А це ідея. Пако, напевно, зможе. 

— Невже він сам після всього не зголодніє? 

— А ти як думаєш? 

У бар зайшов чоловік — найвищий, якого будь-коли зустрічав Томас Гадсон, найвеселіший, із найширшими плечима та найкращими манерами. Чоловік усміхався дружньо, а на обличчі в нього навіть цієї прохолодної днини виблискували намистини поту. Він простягнув руку для потиску. Був такий величезний, що решта відвідувачів поруч із ним ніби змаліли, і мав на собі старі сині штани, кубинську селянську сорочку та еспадрильї. 

— Томе! Здоров, сучий ти сину, — промовив він. — А ми оце шукали собі кицюнь, — тут, у безвітряному приміщенні, його вродливе лице спітніло ще більше. — Педріко! Мені той самий коктейль. Подвійний. Або й більший, якщо вийде. Томе, от не чекав тебе тут зустріти. Слухай, забувся. Чесна Ліл теж зі мною. Ходи-но сюди, красунько! 

Чесна Ліл зайшла в другі двері. Найкращий вигляд вона мала, коли сиділа з дальнього краю шинквасу, так, що видно було тільки її вродливе смагляве обличчя, а розповніле тіло ховалося за полірованою дерев’яною стійкою. Але тепер, дорогою від дверей, вона не мала куди заховатися, тому якнайшвидше, погойдуючись на кожному кроці, хоч і без видимого поспіху, пронесла своє тіло до товариства й усілася на табуреті Томаса Гадсона. Той пересів на сусідній і так прикрив її з лівого флангу. 

— Здрастуй, Томе, — сказала вона, цілуючи Томаса Гадсона. — Генрі нестерпний. 

— Чого це я раптом нестерпний, красунько? — озвався Генрі. 

— Того, — відповіла Чесна Ліл. — І дедалі нестерпніший. Томасе, захисти мене від нього. 

— А що таке? 

— Мліє там за одною крихіткою: каже, що хоче її собі. А крихітка не може сьогодні йти з ним. Та й могла б — не пішла б. Вона боїться, бо Генрі такий здоровило і важить двісті тридцять фунтів. 

Розпашілий Генрі вкрився потом і зробив глибокий ковток із келиха. 

— Двісті двадцять п’ять98, — мовив він. 

— А я тобі що казав? — утрутився чорнявий моряк. — Я ж те саме тобі казав. 

— Якого це лисого ти тут патякаєш? — обурився Генрі. 

— Хвойди. Мандрьохи. Обтріпані портові пизди. Дві лахудри, яким на умі тільки гроші. Ми їх завалюємо. Потім міняємося й знову завалюємо. Вони там обидві ще мокрі валяються. А я, бач, сказав одне слово по-дружньому — і вже не джентльмен. 

— Хоча вони справді були не дуже... — мовив Генрі й ще густіше почервонів. 

— «Не дуже»? Чорта з два, — та їх годилося б облити бензином і підпалити! 

— Жах, — мовила Чесна Ліл. 

— А я і є жахливий, — відповів моряк. — Це щоб ви, добродійко, знали. 

— Віллі, — озвався до нього Генрі, — я дам тобі ключ від гріховного дому: піди туди, подивися, чи все гаразд. 

— Не хочу, — відказав моряк. — Ти, видно, забув, що я маю ключ від гріховного дому, але я не хочу плентатись туди й дивитись, чи все гаразд. Там буде гаразд, коли ми з тобою викинемо звідтіля тих шалав. 

— А як нічого іншого не знайдемо? 

— Треба знайти. Ліліан, чого ти розсілася? Іди подзвони, кому слід. Генрі, а ти забудь про цю пігмейку. Чуєш, викинь карлицю з голови! Бо так недовго стати психопатом. Я сам колись був психопатом. Я знаю. 

— Ти й тепер психопат, — сказав Томас Гадсон. 

— Можливо, Томе. Тобі видніше. Але я не трахаю пігмейок (він вимовляв «пігомейок»). Генрі хоче трахати пігомейку — хай собі, то його діло. Але, про мене, це те саме, що трахати одноруку чи одноногу. Хрін з нею, з пігомейкою. Ліліан, іди дзвони. 

— Мені вже будь-яка путня дівка згодиться, — відповів Генрі. — Що скажеш, Віллі? 

— Не треба нам путніх дівок, — заперечив Віллі. — Злигаєшся з путньою — точно, що психопатом станеш. Правду я кажу, Томмі? Путні дівки — небезпечні, гірші за всіх. Ще притягнуть чи за співучасть, чи за напад, чи зґвалтування. Ну їх на хер, тих путніх. Нам треба хорошої шльондри. Доброї, чистої, гарної, втішної, недорогої шльондри. Такої, що вміє трахатися. Ліліан, чого ти досі не пішла до телефона? 

— По-перше, тому, що він зайнятий, а по-друге, тому, що онде ще один тип стоїть у черзі біля сигарної вітрини. Дурень ти, Віллі. 

— Заплішений дурень. Найгірший, у сраку, дурень поміж людей. Але я просто хочу, щоб ми підготувалися краще, ніж дотепер. 

— То випиймо, — втрутився Генрі. — А там і Ліліан когось нам підшукає. Правда, красунько? 

— Та вже ж, — відповіла Чесна Ліл по-іспанському. — Підшукаю, куди я дінуся. Тільки зателефоную з кабінки. Не звідси, бо це неправильно, та й незручно до того ж. 

— Знову чекати, — мовив Віллі. — Гаразд. Почекаємо. Добре, давайте вже пити. 

— А що ти, в біса, робив весь цей час? — запитав Томас Гадсон. 

— Томмі, люблю я тебе, — мовив Віллі. — Ти сам що, в біса, робив? 

— Випив з Іґнасіо Натерою Ревельйо. 

— Звучить, як італійський крейсер, — мовив Віллі. — А є італійський крейсер з такою назвою? 

— Начебто ні. 

— Але звучить дуже схоже. 

— Покажи чеки, — звелів Генрі. — Томе, скільки ви випили? 

— Чеки в Іґнасіо. Він програв мені випивку в кості. 

— А все-таки, скільки? 

— Здається, чотири. 

— А перед тим що ти пив? 

— Одного «Тома Коллінза», поки їхав сюди. 

— А вдома? 

— Багато чого. 

— Ти довбаний випивака, — мовив Віллі. — Педріко, ще три подвійних заморожених дайкірі й чого забажає дама. 

— Un highbalito con agua mineral,99 — сказала Чесна Ліл. — Томмі, ходімо, сядемо з того краю. Коли я тут сиджу, вони цього не люблять. 

— До сраки їх, — обурився Віллі. — Зійшлися давні друзі, що так давно не бачились, і вже не можуть випити тут із тобою. До сраки. 

— Тобі саме місце тут, красунько, — докинув Генрі. Раптом він побачив перед шинквасом неподалік двох плантаторів, знайомих свого батька, й, не чекаючи замовленого коктейлю, рушив до них. 

— Ну все, був та й загув, — мовив Віллі. — Навіть про ту пігомейку вже не згадає. 

— Він роззява, — сказала Чесна Ліл. — Страшенний роззява. 

— Це все від життя, яке ми провадимо, — виснував Віллі. — Безкінечно шукаємо втіхи заради втіхи. Чорт, але втіхи теж треба шукати з розумом. 

— А Том не роззява, — продовжувала Чесна Ліл. — Том сумний. 

— Ану припини, — гримнув Віллі. — Чого ти нерви мотаєш? Один у неї роззява. Другий сумний. Ще перед тим я був дурень. І що? Всяка лахудра береться людей критикувати. Твоє діло — веселитися, забула? 

Чесна Ліл розплакалася — справжніми слізьми, більшими та ряснішими, ніж у кіно. Справжні сльози повсякчас були в неї напоготові: ану ж захочеться, чи знадобиться, чи хтось образить. 

— І тонкосльоза ж лахудра, незгірша за мамку, — мовив Віллі. 

— Не називай мене так. 

— Годі вже, Віллі, — сказав Томас Гадсон. 

— Я тебе ненавиджу. Ти жорстокий і злий, — мовила Чесна Ліл. — Не розумію, якого чорта з тобою водяться Генрі чи Томас Гадсон. Ти жорстокий і злий довбогранець. 

— Ти зате дама, — відбуркнув Віллі. — А кажеш такі огидні речі. «Довбогранець» — погане слово. Це вважай, що ти плюнула на кінчик сигари. 

Томас Гадсон поклав йому руку на плече. 

— Віллі, ти краще пий. Усім тут невесело. 

— Крім Генрі. А розказати б йому те, що ти мені розказав, то й він посмутнів би. 

— Ти ж мене сам запитав. 

— Не в тому річ. Якого чорта ти ні з ким не поділився? Нащо два тижні ховав у собі своє довбане горе? 

— Горе не ділиться. 

— Трясешся над своїм горем, як скнара. Не чекав я від тебе такого. 

— Віллі, не треба, — звелів Томас Гадсон. — Дякую, але підтримка мені не потрібна. 

— Як хочеш. Трясися далі. Але добра тобі з того не буде. Я знаю, я сам цим гівном по горло вже ситий. 

— Я теж, — сказав Томас Гадсон. — Тому заткнися. 

— Правда? Ну, то, можливо, твоя система тобі поможе. А все-таки вигляд у тебе паскудний. 

— Просто я перепив, утомився і ще не встиг відпочити. 

— Від твоєї щось чути? 

— Угу. Три листи надійшло. 

— І як? 

— Гірше не може бути. 

— Ех, — мовив Віллі. — Ну що ж, трясися бодай над цим. Хоч щось. 

— Щось у мене й без того є. 

— Ага, я знаю. Кіт Бойсі любить тебе. Я бачив. Як він там, до речі, скотиняка? 

— Так само, як був. 

— Він мене до цугундера доведе, — мовив Віллі. — Серйозно. 

— Так чекає, бідака. 

— Скажи? Якби я нудив світом так, як цей котисько, то вже здурів би. Томасе, що ти питимеш? 

— Повторю. 

Віллі обійняв Чесну Ліл за широкий стан. 

— Слухай, Лілі, — мовив він. — Ти добра душа. Я не хотів тебе образити. Просто найшло на мене. Пробач. 

— Ти більше не обзиватимешся? 

— Ні. Хіба що знову на мене найде. 

— На, — Томас Гадсон подав йому келих. — За тебе, сучий ти сину. 

— Оце розмова, — притакнув Віллі. — Оце мужик, залізний стоячок! Сюди б твого кота Бойсі: зараз він би тобою пишався. Бачиш, оце і є ділитися горем. 

— Ага, — відповів Томас Гадсон. — Бачу. 

— Ну все, годі про те, — мовив Віллі. — Що було, те мітлою змело. Краще поглянь на того засранця Генрі. Дивися, дивися! День прохолодний, чого це він упрів хоч викручуй? 

— Через дівчат, — сказала Чесна Ліл. — Він на них просто схибнувся. 

— Схибнувся, кажеш? Та йому дірку в голові де хочеш просвердли — і звідти полізуть баби. Схибнувся. Кращого слова ти не знайшла? 

— В іспанській мові це міцне слово. 

— «Схибнувся»? Теж мені. От матиму я часинку, то пригадаю тобі слівце. 

— Томе, ходімо, сядемо з того краю. Там мені буде спокійніше, і ми побалакаємо собі по-людському. Купиш мені сендвіч? А то я цілий ранок роз’їздила з Генрі. 

— Я піду до «Баскського бару», — озвався Віллі. — Ліл, приведи його туди. 

— Добре, — мовила Чесна Ліл. — Як не приведу, то пришлю. 

Вона статечно пройшла через бар, перемовляючись з одними чоловіками перед шинквасом і всміхаючись іншим. Усі відповідали їй шанобливо. Майже кожен із них колись та й кохав її за минулі двадцять п’ять років. Щойно Ліл сіла на своє звичне місце й усміхнулася Томасові Гадсону, він прихопив чеки й пішов до неї. Чесна Ліл мала дуже гарну усмішку, прекрасні темні очі та чорняві коси. Коли вони починали біліти при коренях понад лінією чола та проділу, Ліл просила в Томаса Гадсона грошей на перукарню, і після фарбування коси її знову ставали чорними та лискучими, як у юнки. Шкіра в неї була гладенька, мов оливкова слонова кістка — якби слонова кістка бувала оливковою — з легким димчасто-рожевим відтінком. Томасові Гадсону колір її обличчя нагадував витриману деревину гібіскуса в місці зрізу, відшліфовану дрібним піском та злегка навощену. Більше ніде він не бачив такого димчастого, майже зеленкуватого кольору. Проте гібіскус не мав рожевої барви. Рожеві були рум’яна, якими Ліл підфарбовувала обличчя, і колір виходив майже так само природний, як у молодої китаянки. Її вродливе лице дивилося на Томаса Гадсона з-за стійки, і, що ближче він підходив, то вродливішим воно ставало. Та ось він зупинився поруч, побачив огрядне тіло, а рожевий колір тепер видавався штучним, і в обличчі не залишилося жодної таємничості, хоча воно й було незмінно гарне. 

— Ліл, ти красуня, — мовив Томас Гадсон. 

— Ох, Томе, я так розтовстіла. Аж соромно. 

— Ти гарненька товстуля, — сказав Томас Гадсон, поклавши руку на її дебеле стегно. 

— Мені й через бар іти соромно. 

— У тебе це прекрасно виходить. Пливеш, наче корабель. 

— Як наш дружок? 

— Дуже добре. 

— Коли я його побачу? 

— Коли завгодно. Хоч зараз. 

— Ні-ні. Слухай, Томе, а про що це Віллі казав? Я не все зрозуміла. 

— Так собі, просто казився. 

— Ні, не просто. Він казав, що в тебе якась журба. Це через твою сеньйору? 

— Ні. Їбав я свою сеньйору. 

— Так воно, певно, й було. Але тепер її нема. 

— І то правда. 

— То що в тебе сталося? 

— Нічого, просто сумно. 

— Розкажи, будь ласка. 

— Нíчого розказувати.  

— Мені ти можеш розповісти. Генрі розповідає про свої жалі та плаче ночами. Віллі розповідає про страшні речі. Не жалі, а справжні жахіття. І ти розкажи. Усі мені розказують. Усі, крім тебе. 

— Розказувати мені не поможе. Краще мовчати. 

— Томе, Віллі розповідає таку гидоту. Хіба він не знає, як мені боляче це слухати? Хіба не знає, що я не кажу таких слів і не роблю всілякого збоченого протиприродного свинства? 

— Того ми й кличемо тебе Чесною Ліл. 

— Якби я мала вибір: бути багатою, роблячи свинство, чи бідною, роблячи добрі речі, я залишилась би бідною. 

— Знаю. Будеш сендвіч? 

— Я поки що не голодна. 

— Вип’ємо ще? 

— Так. Слухай, Томе, скажи мені. Віллі розповідав, наче в тебе є кіт і він у тебе залюблений. Це ж неправда? 

— Правда. 

— Це жах. 

— Ні, чому ж? Я теж у нього залюблений. 

— Не смій такого казати, Томе, не насміхайся з мене. Віллі вже насміхався й довів до сліз. 

— Я справді люблю того кота. 

— Не хочу про це чути. Томе, а коли ти поведеш мене в бар для психів? 

— Скоро. 

— А правда, що психи приходять туди, як звичайні люди — випити, побалакати? 

— Так. Єдина різниця в тім, що їхні штани й сорочки перешиті з мішків. 

— А правда, що ти грав у бейсбол з командою психів у матчі проти прокажених? 

— Правда. Кращого наклбол-пітчера в них не було. 

— А як ти взагалі до них потрапив? 

— Вертався якось із «Ранчо Боєрос», місце сподобалось, то й зупинився. 

— Ти справді поведеш мене в бар для психів? 

— Якщо не злякаєшся, поведу. 

— Злякаюся. Але якщо йти з тобою, то це не так страшно. Я того й хочу туди піти. Щоб було страшно. 

— Ті психи часом бувають потішні. Тобі сподобаються. 

— Мій перший чоловік був псих. Але з тих, тяжких. 

— А як ти гадаєш, Віллі псих? 

— О, ні. Просто в нього тяжкий характер. 

— Він багато в житті натерпівся. 

— А хто не натерпівся? Тільки Віллі цим хизується. 

— Це не так. Я точно знаю. Повір мені на слово. 

— Поговорімо тоді про інше. Бачиш типа, що розмовляє з Генрі? Онде, коло шинквасу? 

— Так. 

— Він у ліжку любить тільки свинства. 

— Бідний. 

— Не бідний. Багатий. Але прагне тільки porquerías100. 

— А тобі не подобаються porquerías? 

— Ні. Спитай кого захочеш. І з дівчатами я ніколи в житті не спала. 

— Чесна Ліл, — відповів Томас Гадсон. 

— А ти хотів, щоб я була інакша? Ти ж не любиш porquerías. Ти любиш покохатися й заснути щасливо. Я тебе знаю. 

— Todo el mundo me conoce.101 

— Не всі. Вигадують про тебе казна-що. Але я тебе знаю. 

Томас Гадсон укотре вже пив заморожений дайкірі без цукру. Піднявши важкий келих із памороззю на вінцях, він роздивлявся прозорий напій попід пінною шапкою, і той нагадував йому море. Піна була як слід за корабельною кормою, а прозора рідина — як хвиля, що її на мілководді понад мергельним дном розтинає ніс судна. Колір був майже той самий. 

— Шкода, що немає коктейлів кольору морської води на глибині у вісімсот сажнів, коли мертвий штиль і сонце пряжить сторчма, а в морі повно планктону, — промовив він. 

— Що? 

— Нічого. Будемо пити цю мілководну бурду. 

— Томе, що з тобою? Що сталося? 

— Та нічого. 

— Ти страшенно сумний. І начеб трохи постарів. 

— Це через північний вітер. 

— Ти завжди казав, що північний вітер додає тобі охоти й бадьорить. Скільки разів ми під нього кохалися? 

— Безліч. 

— Ти любив північний вітер. Навіть купив мені пальто, щоб я носила, коли він віятиме. 

— Дуже гарне пальто. 

— Я вже сто разів могла б його продати, — мовила Чесна Ліл. — Не уявляєш, скільки було на нього охочих. 

— Сьогодні вітер саме для нього. 

— Розвеселися, Томе. Ти ж такий веселий, коли напідпитку. Допивай і повтори ще. 

— Якщо це випити швидко, потім ломитиме лоб. 

— То пий поволі. А я візьму ще highbalito. 

Вона сама налила собі з пляшки, яку поставив перед нею Серафін. Томас Гадсон подивився й сказав: 

— Напій як прісна вода. Колір наче в річки Файргол до злиття з Ґіббоном, від якого утворюється Медісон. Долий ще віскі — вийде колір потічка, що впадає у Бер-рівер за кедровим гаєм у Воб-Мі-Мі. 

— Воб-Мі-Мі? Кумедна назва, — мовила Чесна Ліл. — Що вона означає? 

— Не знаю, — відповів Томас Гадсон. — Вона індіанська. Здається, колись я знав, та забув. Це мовою оджибве. 

— Розкажи мені про індіанців, — попросила Чесна Ліл. — Це навіть цікавіше, ніж про психів. 

— Тут, на узбережжі, їх чимало. Вони поморяни: рибалять, сушать рибу, випалюють деревне вугілля. 

— Про кубинських індіанців я не хочу слухати. Вони всі mulatos. 

— Не всі. Є й справжні індіанці. З тих, яких колись давно взяли в полон на Юкатані й привезли сюди. 

— Я не люблю yucatecos102. 

— А я люблю. Дуже. 

— Розкажи про Воб-Мі-Мі. Це на Далекому Заході? 

— Ні, на півночі. Неподалік від Канади. 

— А я була в Канаді. Їздила якось у Монреаль на екскурсію річковим пароплавом. Але тоді цілий день дощило, і ми повернулися потягом до Нью-Йорка. Так нічого й не побачили. 

— Що, всю дорогу, поки пливли, дощило? 

— Всю. Та ще й, поки ми не зайшли в гирло річки, стояв туман і навіть сніг зривався. Тому грець із нею, з Канадою. Розказуй про Воб-Мі-Мі. 

— Тоді це було село з тартаком біля річки та залізничною колією, обабіч неї постійно громадилися купи тирси. А на річці зробили загату, щоб утримувати колоди. І вони вкривали собою плесо проти течії аж ген за село. Якось я там рибалив і надумав перебратися на другий берег. Так по тих колодах і поповз. Одна перевернулась, і я шубовснув у воду. А коли хотів виплисти, наді мною були вже самі колоди, і пролізти між них не виходило. Вони затуляли світло, і я міг намацати тільки кору. Не міг розсунути їх, щоб бодай ковтнути повітря. 

— І що ж ти зробив? 

— Утопився. 

— Ох, не кажи такого, — обурилася вона. — Бігом розказуй, як ти врятувався. 

— Я розумів, що вибиратися потрібно швидко. Намацав те місце, де ближня колода тулилася до сусідньої. Уперся в неї обома руками й штовхав, доки колоди трішечки не розійшлися. Помалу пропхав у щілину руки до ліктів, розсунув колоди ліктями, аж зумів вистромити голову, тоді обхопив колоди руками згори й повиснув. Так і висів довго-довго й думав, як я люблю ці колоди. Вода була коричнева від деревини. А в невеличкій притоці — на колір така, як оцей твій напій. 

— Я ніколи так не пролізла б. 

— Я теж не думав, що зумію. 

— Довго ти просидів під водою? 

— Не пам’ятаю. Пам’ятаю, що довго висів, обхопивши руками колоди, поки наважився щось робити. 

— Гарна історія. Але від неї мені снитимуться кошмари. Розкажи іншу, веселу. 

— Веселу, кажеш? Зараз подумаю. 

— Ні, не думай. Розкажи першу-ліпшу, яку пригадаєш. 

— Гаразд, — відповів Томас Гадсон. — Коли юний Том був іще немовлям… 

— ¡Qué muchacho más guapo! — не стрималася Чесна Ліл. — ¿Qué noticias tienes de él? 

— Muy buenas. 

— Me alegro, — мовила Чесна Ліл; очі їй налилися слізьми від згадки про юного Тома-пілота. — Siempre tengo su fotografía en uniforme con el sagrado corazón de Jesús arriba de la fotografía y al lado la Virgen del Cobre.103 

— Ти віриш у Діву Марію з Кобре? 

— Так. Усім серцем вірю. 

— От і вір собі. 

— Вона невсипущо пильнує Тома. 

— От і добре, — буркнув Томас Гадсон. — Серафіне! Ще один подвійний, будь ласка. То розказувати тобі веселу історію? 

— Так, розкажи, — мовила Чесна Ліл. — Розкажи, бо щось я знову посмутніла. 

— Pues el happy story es muy sencillo,104 — сказав Томас Гадсон. — Уперше ми взяли малого Тома до Європи, коли йому було тільки три місяці. Море штормило, а пароплав був старезний, малесенький та повільний. І там смерділо мастилом, застояною водою з трюму, шмаровидлом із мідних рам ілюмінаторів, туалетами та дезінфектором — такими величенькими рожевими балабухами, що їх вони кидали в пісуари… 

— Pues, невесела це історія. 

— Sí, mujer.105 Ні чорта ти не розумієш. Це весела історія, muy106 весела. Слухай. Ще там смерділо ваннами, які належало приймати о визначеній годині, щоб лазневий стюард не почав тебе зневажати, гарячою солоною водою, що текла з мідних кранів, мокрими дерев’яними ґратками на підлозі та накрохмаленою курткою стюарда. А ще — дешевим та відразним англійським їдлом і недопалками «Вудбайнз», «Плеєрз» та «Ґолд Флейкс» — у курильній кімнаті й скрізь, де кинуть їх пасажири. Там не було ані жодного приємного запаху. Англійці — чоловіки й жінки, — ти знаєш, вони по-особливому пахнуть. Навіть самі це відчувають, як ми відчуваємо запах негрів. Тому їм доводиться часто митися. Знаєш, як солодко пахне коров’ячий подих? Від англійців так не пахне: якщо вони курять люльку, навіть тютюн не перебиває їхнього духу. Але їхній твід пахне приємно, і шкіряне взуття, і сідельна збруя також. Тільки на пароплаві збруї не було, а твідові костюми просмерділися тютюном. Єдиний спосіб понюхати там щось приємне був глибоко застромити ніс у високий келих сухого ігристого девонського сидру. Щоб відчути цей чарівний аромат, я застромляв ніс у келих так часто, як міг, коли не частіше. 

— Pues, мені вже весело. 

— Чекай, зараз буде найкраще. Наша каюта була розташована низько — ледь-ледь над ватерлінією, — й ілюмінатори доводилося постійно тримати зачиненими. Ми бачили, як вода котиться попри нас і важкою зеленою масою опадає на скло. Щоб Том не впав на підлогу з койки, його довелося відгородити зв’язаними між собою валізами. Ми з жінкою заходили провідати його, і він сміявся до нас щоразу, коли не спав. 

— Сміявся? В три місяці? 

— Він постійно сміявся. Ніколи не плакав, як був немовлям. 

— ¡Qué muchacho más lindo y más guapo!107 

— Угу, — відповів Томас Гадсон. — Першокласний muchacho. Хочеш, розкажу тобі про нього ще одну веселу історію? 

— Нащо ти розлучився з його прегарною матінкою? 

— Так химерно склались обставини. То розказати тобі ще одну веселу історію? 

— Давай. Але не таку пахучу. 

— Це заморожений дайкірі так добре збите, що схоже на морську хвилю, яку розтинає ніс судна на швидкості в тридцять вузлів. Цікаво, а якби дайкірі ще й світилося? 

— Кинь туди фосфору, то й побачиш. Хоча це може бути шкідливо. На Кубі деякі самогубці наїдаються фосфору з сірникових голівок. 

— І п’ють tinte rápido. До речі, що воно за «швидке чорнило»? 

— Чорна фарба для взуття. Але покинуті дівчата чи ті, кого женихи, не дотримавши обіцянки, збезчестили і втекли без шлюбу, здебільшого обливаються спиртом і підпалюють себе. Класичний спосіб. 

— Знаю, — сказав Томас Гадсон. — Аутодафе. 

— Може бути, — відповіла Чесна Ліл. — Майже всі вони помирають. Опіки по цілій голові, та й по тілу, бува. «Швидке чорнило» — це скоріше про людське око. І йод, au fond,108 так само про людське око. 

— Про що ви тут патякаєте, анциболоти? — озвався бармен на ім’я Серафін. 

— Про самогубства. 

— Hay mucho,109 — сказав Серафін. — І особливо серед бідноти. Не пригадую, щоб заможний кубинець віку собі вкорочував. А ви? 

— Я знаю кількох таких, — мовила Чесна Ліл. — Добрі люди. 

— Щоб ти та й не знала, — пирхнув Серафін. — Сеньйоре Томáсе, хочете закусити? ¿Un poco de pescado? ¿Puerco frico?110 Чи, може, холодного м’яса? 

— Sí, — сказав Томас Гадсон. — Неси, що є. 

Бармен поставив перед ним таріль хрустких коричневих скибочок смаженої свинини й таріль з червоним луціаном, запеченим у тісті так, що його червонясто-рожева шкірка та білий м’якуш ховалися під жовтою скоринкою. Серафін був високим молодиком з важкою вдачею і важкою ходою, оскільки в барі носив дерев’яне взуття, щоб не ковзатись на вогкій, заляпаній напоями підлозі під шинквасом. 

— Холодного м’яса дати? 

— Не треба, досить. 

— Томе, бери, що дають, — звеліла Чесна Ліл. — Ти ж знаєш, як тут заведено. 

Цей бар був відомий тим, що тут не наливають на дурняк, зате щодня подають безліч порцій гарячих закусок: не тільки смаженої риби чи свинини, а й невеличких м’ясних фріттерів111 і грінок із сиром та шинкою. Ще й бармени змішували дайкірі в гігантських шейкерах, у яких після розливу залишалося ще зайвих півтори порції. 

— Ну як, уже не такий сумний? — спитала Чесна Ліл. 

— Ні. 

— Томе, розкажи мені. Ну що тебе смутить? 

— El mundo entero.112 

— А кого він не смутить, той світ? Щодня стає тільки гірше. Але не можна ж весь час журитися. 

— Законом це не заборонено. 

— А воно й не має бути закону проти того, що й так погано. 

Ні, етичні суперечки з Ліл, — подумав Томас Гадсон, — це не те, що мені зараз треба. А чого ж тобі треба, вилупку? Напитись — то ти вже напився, хоча й не помітив цього. Нема як дістати те, що тобі потрібно, і бажання твої не здійсняться. Але є паліативи, от і хапайся за них. Бери, не сиди. 

— Voy a tomar otro de estos grandes sin azúcar,113 — сказав він Серафінові. 

— En seguida, Don Tomás,114 — відповів той. — Ви збираєтеся побити рекорд? 

— Ні. Я просто п’ю собі спокійно. 

— Ви пили спокійно, коли встановлювали рекорд, — заперечив бармен. — Зранку до вечора, спокійно й наполегливо. І вийшли звідси самі, на власних ногах. 

— До дідька рекорд. 

— Маєте шанси його побити, — сказав Серафін. — Добрі шанси, якщо й далі будете багато пити і мало закушувати. 

— Томе, спробуй побити рекорд, — мовила Чесна Ліл. — Я буду тобі за свідка. 

— Свідків йому не треба, — сказав Серафін. — Я свідок. А як піду — передам рахунок Константе. Ви вже далі зайшли, ніж тоді, коли встановили рекорд. 

— До дідька рекорд. 

— Ви в добрій формі. П’єте розмірено, постійно і начебто досі без наслідків. 

— До сраки рекорд. 

— Гаразд. Como usted quiere.115 Я все одно вестиму рахунок — раптом, ви передумаєте. 

— Йому можна вірити, — втрутилася Чесна Ліл. — У нього копії всіх чеків. 

— А чого ти хотіла, жінко? Справжнього рекорду чи липового? 

— Нічого я не хотіла. Я хочу highbalito з agua mineral. 

— Como siempre,116 — сказав Серафін. 

— Я ще бренді п’ю. 

— Очі б мої не бачили, як ти п’єш бренді. 

— Томе, а я розказувала, як сідала в трамвай, упала й ледь не загинула? 

— Сердешна Чесна Ліл, — сказав Серафін. — Яке небезпечне й бентежне в тебе життя. 

— Не те, що в тебе: цілими днями стоїш у дерев’яних шкарбанах за шинквасом і обслуговуєш випивак. 

— Це робота, — мовив Серафін. — А таких славетних випивак, як ти, й обслужити не гріх. 

У бар зайшов Генрі Вуд. Він стояв собі — височенний, упрілий і схвильований зміною планів. Ніщо його так не тішить, подумав собі Томас Гадсон, як раптова зміна планів. 

— Ми їдемо до Альфреда, в його гріховний дім, — заявив Генрі Вуд. — Томе, ти з нами? 

— Віллі чекає на тебе в «Баскському барі». 

— Та нащо нам той Віллі? 

— І все-таки попередь його. 

— Я зателефоную. Їдьмо з нами. Буде весело. 

— Ти поїв би. 

— Поїм, нажеруся добряче. Ти сам як? 

— Добре, — сказав Томас Гадсон. — Серйозно, добре. 

— Збираєшся побити свій рекорд? 

— Ні. 

— Зустрінемося ввечері? 

— Навряд. 

— Хочеш, я приїду й переночую в тебе? 

— Ні. Розважайся. Тільки поїж. 

— Я шикарно пообідаю. Клянуся. 

— І набери Віллі. 

— Наберу, неодмінно. 

— А де в Альфреда гріховний дім? 

— Місце — люкс: із вікнами на гавань, меблі вишукані, і взагалі там чудово. 

— Я про адресу питав. 

— Не знаю, але перекажу тобі через Віллі. 

— А він не образиться? 

— Коли й образиться, я нічого не вдію. Томе, його не можна туди брати. Ти знаєш, як я люблю Віллі. Але існують місця, до яких просити його не слід. І це ти теж добре знаєш. 

— Може, і так. Але набери ж його. 

— Неодмінно, клянуся. І клянуся, що шикарно пообідаю. 

Генрі всміхнувся, поплескав Чесну Ліл по плечі та вийшов. Як на такого велетня, рухався він напрочуд зграбно. 

— А що там у Альфреда за дівчата? — поцікавився Томас Гадсон у Чесної Ліл. 

— Нема вже ніяких дівчат, повтікали, — мовила та. — В Альфреда нíчого їсти. І пити, здається, теж. Поїдеш туди чи краще до мене? 

— До тебе, — сказав Томас Гадсон. — Але пізніше. 

— Розкажи мені ще якусь веселу історію. 

— Добре. Яку? 

— Серафіне, — мовила Ліл, — налий Томáсові подвійний заморожений без цукру. Tengo todavía mi highbalito.117 Про свою найщасливішу пору, — звернулася вона знов до Томаса Гадсона. — Тільки без запахів. 

— Це так не вийде, — заперечив Томас Гадсон, дивлячись, як Генрі Вуд переходить площу та всідається у спортивну машину найбагатшого цукрового плантатора Альфреда. Для такого автомобіля Генрі був завеликий. Та він чи не для всього завеликий, подумав собі Томас Гадсон. Але є такі речі, де це неважливо. Ні, осмикнув він сам себе. Сьогодні в тебе вільний день, от і тішся. — Що тобі розказати? 

— Те, що я попросила, — мовила Чесна Ліл. 

Томас Гадсон дивився, як Серафін переливає коктейль із шейкера у високий келих, як його пінна шапка збігає через вінця на шинквас. Бармен надів захисне картонне кружальце на розтруб важкого холодного келиха, і Томас Гадсон підняв його за тонку ніжку, відсьорбнув коктейлю й затримав у роті, холодячи язик та зуби. 

— Ну добре, слухай, — почав він. — Найщасливіші мої дні були в дитинстві, коли я прокидався зранку — а ще не треба ні йти до школи, ні працювати. А прокидався я завжди голодний і чув пахощі вранішньої роси, чув, як вітер шумить у високому гіллі ялиць; а якщо вітру не було, то наслухáв тишу в лісі, спокій на озері й перші звуки нового дня. Іноді то було стрекотіння рибалочки, яка пролітає над водою, такою тихою, що пташку в ній було видно, мов у дзеркалі. Іноді білка цокала й посіпувала хвостом десь на дереві. А часто сивка гукала зі схилу пагорба. І коли я прокидався отак, голодний, і знав, що мені не треба ні йти до школи, ні працювати, — отоді я був такий щасливий, як потім уже ніколи не бував. 

— Навіть із жінками? 

— Я був дуже щасливий з жінками. Відчайдушно щасливий. Нестерпно щасливий. Такий щасливий, що не міг у це повірити, — здавалось, я п’яний чи безумний. Але ніколи не був такий щасливий, як із малими, коли вони приїздили й нам було добре разом, чи як отими дитячими ранками. 

— Сам з собою — і щасливіший, ніж з людьми? Хіба так буває? 

— Не мели дурниць. Ти попросила розказати перше-ліпше, що спаде на думку. 

— Ні. Я попросила розказати веселу історію про твою найщасливішу пору. А це не історія. Просто ти прокидався та й був щасливий. Розкажи мені справжню історію. 

— Про що? 

— Про кохання. 

— Яке кохання? Земне чи небесне? 

— Та ні. Просто звичайне веселе кохання. 

— Про це в мене є цікава історія. 

— Розкажи. Повторити тобі коктейль? 

— Чекай, я ще цей не допив. Слухай. Це діялося в Гонконгу. Прекрасне місто, де я шаленів від щастя. Там дуже гарна затока, а за нею — півострів Цзюлун. Сам Гонконг розташований на горбистому острові з прегарними лісами, і нагору там ведуть в’юнкі дороги, а на вершечках пагорбів стоять будинки, а місто лежить у долині й дивиться на Цзюлун. Туди й назад плавають сучасні, швидкісні пороми. Цзюлун чудовий, тобі сподобався б. Чистий, розумно спланований, зусібіч оточений лісом, і там є гарна місцина для полювання на припутнів — одразу за територією жіночої в’язниці. Ми й полювали: припутні великі, красиві, з чарівним бузковим пір’ячком на шийці, а літають вони стрімко й дужо. У сутінках вони зліталися на гніздівлю до лапатого лавра за побіленим в’язничним муром. Іноді мені вдавалося зірвати великий куш: поцілити птаха, що мчав за вітром над моєю головою. Він падав на в’язничному подвір’ї, й жінки за муром горлали та верещали від захвату, і зчиняли бійку за нього, і знову верещали, аж кувікали, доки їх розганяв наглядач-сикх, підбирав нашу здобич і сумлінно виносив нам зі службового входу. 

Частина материка, що оточує Цзюлун, зветься Нові Території. Вона також пагориста й лісиста, там багато припутнів і ввечері чути, як вони перегукуються. Там я часто бачив, як жінки та діти копають землю при дорозі й насипають у коші, а, забачивши чоловіка з рушницею, негайно тікають у ліс. Потім мені розповіли, чого вони копають: бо в землі вольфрамова руда. Вольфрам тоді коштував грубих грошей. 

— Es un poco pesada esta historia.118 

— Ні, Чесна Ліл. Чекай, зараз буде весело. Слухай. Сам вольфрам таки справді pesado. Але ось що дивно. Його дуже легко видобувати там, де він є. Копай собі землю й винось. Чи каміння збирай. У Естремадурі, в Іспанії, є цілі села, побудовані з каміння з високим вмістом вольфраму. Чи огорожі між полями теж із цієї руди. А селяни бідні як церковні миші. Тоді вольфрам був такий дорогий, що ми використовували DC–2 — транспортні літаки, як ті, що літають звідси в Маямі — для доставки з Вільного Китаю, де його видобували на полях у Нам-Яні, до цзюлунського аеропорту «Кай-Так». А звідти вже морем його вивозили в Штати. Вольфрам був дефіцитним і вкрай важливим матеріалом для нашої військової підготовки, бо з нього виготовляли броньовану сталь, а в Нових Територіях чоловіки й жінки накопували стільки землі, скільки могли донести в пласкому коші на голові до великого складу, звідки її перепродували контрабандою. Я дізнався про це, полюючи на припутнів, і повідомив скупникам вольфраму на материку. Їх це не зацікавило. Тоді я повідомив у вищі інстанції, і один ну дуже високопоставлений офіцер, якому начхати було на розкрадання вольфраму в Нових Територіях, сказав мені: «Друже, так чи інак, руда в Нам-Яні видобувається, розумієте?» Проте коли вечорами, полюючи припутнів біля в’язниці, ми бачили, як старий двомоторний «Дуґлас», перетнувши японський кордон, вилітає з-за пагорбів і знижується, навантажений мішками з вольфрамом, дивно було думати, скільки жінок сидять у тюрмі саме за незаконний видобуток вольфрамової руди. 

— Sí, es raro,119 — мовила Чесна Ліл. — А коли вже буде кохання? 

— Коли забажаєш, — відповів Гадсон. — Але цікавіше знати, де це все відбувалося. Гонконг оточений численними затоками й острівцями; вода там чиста й дуже приємна. А Нові Території — це пагористий, лісистий півострів, який випинається в море з материка. А острів, на якому побудований Гонконг, сам лежить у глибокій синій затоці, що простягається від Південно-Китайського моря аж до Ґуанчжоу. Погода там узимку була така, як нині, — з північним вітром, дощем та буревіями, і спати було прохолодно. 

Уранці я прокидався й навіть під дощем ішов на рибний ринок. Тамтешня риба майже така, як наша, а найбільше вони там їдять червоного групера. А ще там траплялися жирні лискучі помпано й велетенські креветки. Більших я в житті своєму не бачив. Уранці на рибному ринку було найкраще: коли привозили лискучу щойно виловлену рибу, з якої майже всі сорти були мені знайомі, і диких качок, яких упіймали в сильця — шилохвостів, чирків, свищів, качок і селезнів у зимовому пір’ї; і ще були такі, яких я ніколи й не бачив, — з вишуканим і складним забарвленням, як наші каролінки. Я розглядав ці неймовірні забарвлення, дивився в їхні прекрасні очі, бачив блискучу, жирну свіжовиловлену рибу й розкішні овочі з городів на колесах, підживлені людськими екскрементами, що в них там називаються «нічним добривом», — прегарні овочі, наче змії. Я ходив туди щоранку й щоранку одержував задоволення. 

Ще вранці я часто бачив на вулиці похоронні процесії. Жалобники йшли, вбрані в біле, а музики грали веселих мелодій. Того року найчастіше грали «Знов настали дні щасливі». Цілими днями її було чути скрізь, бо люди мерли як мухи — а казали, що на острові живе чотириста мільйонерів, і це ще без тих, що в Цзюлуні. 

— Milionarios chinos?120 

— Так, переважно китайських. Але не тільки. Я сам знав багатьох мільйонерів, ми часто обідали разом у помпезних китайських ресторанах. Там є кілька таких, не гірших, ніж у великому світі, а кантонська кухня просто неперевершена. Того року моїми найкращими друзями були десятеро мільйонерів, яких я знав лише на ініціали: Х. М., М. Й., Т. В., Х. Цз. і так далі. Усіх поважних китайців саме так називали. І ще троє китайських генералів; один, до речі, приїхав з Вайтчепела, з Лондона. Дуже порядний був чоловік, служив там інспектором поліції. І шестеро пілотів Китайської національної авіакомпанії — одержували небувалі гроші, та варті були ще більших. І ще поліцейський, і напівбезумний австралієць, і скількись там британських офіцерів, і… але не докучатиму тобі переліком. Ні до, ні після того не було в мене стільки добрих, щирих друзів, як у Гонконгу. 

— ¿Quándo viene el amor?121 

— Я саме думаю, з котрого amor почати. Ну добре, слухай. Буде тобі amor. 

— Тільки хай буде цікаво, бо твій Китай мені вже трохи набрид. 

— Якби ти туди поїхала, він би тобі не набрид. Ти полюбила б його так само, як я. 

— Чого ж ти там не лишився? 

— Не міг, бо раптом би вдерлись японці. 

— Todo está jodido por la guerra.122 

— Так, — відповів Томас Гадсон, здивований таким міцним слівцем з уст Чесної Ліл. — Це правда. 

— Me cansan con la guerra.123 

— Я теж, — відповів Томас Гадсон. — Дуже втомився. Але не втомлююся згадувати Гонконг. 

— То розкажи мені. Це bastante interesante124. Але про кохання теж не забудь. 

— Там було стільки цікавого, що на кохання майже не залишалося часу. 

— Хто була там у тебе перша? 

— Дуже висока та вродлива китаянка. Вона була емансипована, трималася європейських поглядів, але відмовлялася спати зі мною в готелі, бо тоді всі про це знатимуть, і в себе вдома також, бо тоді про це знатимуть слуги. Її пес-вівчур усе прознав і дуже ускладнював наші справи. 

— То де ж ви кохалися? 

— Як підлітки: там, де вдавалося вмовити. Здебільшого в машинах та човнах. 

— Сутужно ж довелося нашому дружкові Містеру Іксу. 

— Та не те слово. 

— І що, це все? Ви так і не переспали? 

— Ні. 

— Бідолашний Том. Вона хоч варта була того клопоту? 

— Не знаю. Мабуть. Дарма я не переселився з готелю. Не винайняв собі дім. 

— А краще — гріховний дім, як тут усі роблять. 

— Не люблю я цього. 

— Я знаю. Але якщо вона вже така потрібна… 

— Усе розв’язалось інакше. Тобі ще не набридло? 

— Ні, Томе, розказуй, будь ласка. Таке не може набриднути. Як усе розв’язалося? 

— Якось ми з нею повечеряли, а потім довго каталися в човні, і це було дуже приємно, але страшенно незручно. Вона мала ніжну шкіру, і всі пестощі дуже збуджували її, а губи в неї були тонкі, проте аж налиті жагою. Потім ми пішли до неї додому, а там був той вівчур, і ми боялися розбудити когось, і зрештою я повернувся в готель самотою, незадоволений і втомлений від суперечок. Я знав, що вона слушно каже, але на біса тоді вся ця емансипація, коли не можна лягти з чоловіком? Якщо вже емансипуватися, думав я, то задля вільної постелі. Словом, я був хмурний і frustrado125. 

— Ніколи не бачила тебе frustrado. Кумедне, мабуть, видовище. 

— Ні, не кумедне. Я був лихий і сам собі осоружний. 

— Розказуй далі. 

— Отож узяв я при вході свій ключ — такий frustrado, що ну його все до дідька. Готель велетенський, шикарний, похмуро-шикарний. І я собі їду ліфтом до своєї велетенської, похмурої, шикарної, самотньої кімнати, де, звісно, немає високої та вродливої китаянки. Проходжу коридором, відмикаю масивні двері свого похмурого велетенського номера — і що ж я там бачу? 

— Що? 

— Трьох невимовно гарних китаяночок, таких вродливих, що поруч із ними красуня, з якою я так і не переспав, скидалася на шкільну вчительку. Таких уже гарних, що просто несила встояти, і жодна не знає ні слова англійською. 

— Звідки вони взялися? 

— Від друга, одного з тих мільйонерів. Вони передали мені записку на цупкому папері в пергаментному конверті. Там було написано: «З любов’ю від Ц. В.» — і край. 

— І що ти зробив? 

— Я не знав їхніх звичаїв, тому поручкався з усіма. Потім кожну поцілував. А потім запропонував для ближчого знайомства піти всім разом у душ. 

— Якою ж мовою ти це сказав? 

— Англійською. 

— І вони зрозуміли? 

— Я дуже доступно все пояснив. 

— А потім що було? 

— Я розгубився, бо ніколи ще не спав з трьома дівчатами нараз. Воно цікаво з двома, хоча ти цього й не схвалюєш. Не те щоб удвічі цікавіше, ніж з однією, але різноманітніше й особливо приємно сп’яну. Але з трьома — це вже забагато, от я й розгубився. Запитав, чи хочуть вони випити чогось. Вони відмовилися. Тож я випив сам, і ми сіли на ліжко — на щастя, величезне ліжко, хоча всі три дівчини були малесенькі, — і я вимкнув світло. 

— І як було, добре? 

— Чудово. У ліжку з китаянкою, що має таку саму ніжну шкіру, як та моя знайома — навіть іще ніжнішу, — боязкою та безсоромною водночас, і зовсім не емансипованою, і коли все це потроєне, ще й у темряві. Доти я ніколи не обіймав одразу трьох дівчат. Але, виявляється, можна. Вони були добре навчені: знали багато такого, чого навіть я не знав, і все відбувалося в темряві. Я навіть не хотів засинати. Але кінець кінцем заснув. Прокинувся вранці, а вони сплять, незгірші, ніж уночі, коли я щойно вперше їх побачив. Найкращі дівчата в моєму житті. 

— Кращі за мене двадцять п’ять років тому, коли ми познайомилися? 

— Ні, Ліл. No puede ser.126 Але то були китаянки, а ти знаєш, які вони гарні. Я завжди їх полюбляв. 

— ¿No es pervertido?127 

— Ні, не збочення. 

— Але з трьома… 

— З трьома — це забагато, правду кажеш. Кохатися слід з однією. 

— І все-таки я рада, що ти їх спізнав. Не думай, я не ревную. Ти ж цього не бажав, то був дарунок. А ота, з вівчуром, яка відмовлялася спати з тобою, — от вона мене дратує. Томе, але вранці ти був знесилений? 

— Ти собі не уявляєш. Просто спустошений. Я почувався розпусником з ніг до голови, спина боліла, а в попереку аж пекло. 

— І тоді ти випив. 

— І тоді я випив, і мені стало трохи легше. Я навіть повеселів. 

— А тоді? 

— Подивився, як вони сплять усі вкупці, й пошкодував, що не маю камери. От було би сфотографувати їх! Але я був спустошений і голодний як чорт. Розсунув штори й виглянув надвір. Там ішов дощ. Я зрадів, що можна буде до вечора не вилазити з ліжка. Але ж і поснідати треба було, і їх нагодувати. Я замкнувся у ванній, прийняв сякий-такий душ, тихенько вдягнувся і вийшов геть, нечутно причинивши за собою двері. Внизу, у готельній їдальні, поснідав — узяв собі оселедця, бекон та гриби, ще й булочок з повидлом. Усе смачнюче. Випив цілий чайник чаю та подвійне віскі з содовою, але спустошення не минало. Прочитав ранкову гонконзьку газету англійською мовою, а сам дивувався, що вони так допізна сплять. Виглянув із парадних дверей: надворі періщила злива. Пішов до бару, та він був досі зачинений. Віскі мені подали зі службового. Чого було ще чекати? Я повернувся до себе в номер і відімкнув двері, але китаяночки зникли. 

— Як жаль. 

— Я те саме подумав. 

— І що ти зробив? Мабуть, випив? 

— Авжеж. Я випив, пішов і добре помився з милом. А тоді мене опосіло подвоєне каяття. 

— ¿Un doble remordimiento?128 

— Ні, два каяття одночасно. Я каявся, що переспав одразу з трьома дівчатами, і шкодував, що вони пішли. 

— Колись ти й зі мною каявся після ночі. Та це минулося. 

— Угу. Як завжди. Я всякчас каявся через усе. Але тоді, в готелі, мене охопило гігантське подвоєне каяття. 

— І ти знову випив. 

— Як ти вгадала? Випив і зателефонував мільйонерові. Але його не виявилося ні вдома, ні в конторі. 

— Напевно, був у своєму гріховному домі. 

— Авжеж. Туди до нього пішли й дівчата — розповісти, як минула ніч. 

— Де ж він відшукав одразу трьох красунь? У Гавані зараз жодної не знайдеш. Як я сьогодні вранці намучилася, поки добула хоч щось пристойне для Генрі та Віллі! Але, звісно, ранок — то не найкраща пора. 

— У гонконзьких мільйонерів є свої агенти по цілій країні. По всьому Китаю. Полюють на дівчат, як «Бруклін Доджерз»129 на гравців. Де тільки побачать красуню — в селі чи в місті, — одразу купують і везуть у Гонконг — навчати, плекати та доглядати. 

— Але як вони вранці залишилися так само гарними? У них же мусили бути вельми estilizado130 зачіски, як в усіх китаянок. А що більш estilizado зачіска, то гірша вона зранку після такої ночі. 

— Та не було в них ніяких зачісок. Просто гладеньке волосся до пліч, трішки підкручене, як у американок. Так подобалося тому Ц. В. Він був в Америці й певно, що бачив там кіно. 

— Вони ще потім приходили? 

— По одній. Іноді Ц. В. робив мені подарунок. Але всіх трьох одразу більше не присилав. Вони були свіженькі, і він, звісно, волів тримати їх для себе. А ще сказав, що не бажає руйнувати підвалини моєї моралі. 

— Видно, святий чоловік. Що з ним сталося? 

— Здається, його застрелили. 

— Бідолаха. Але цікава історія, і ти її тактовно переповів. Та й сам начеб розвеселився. 

Мабуть, так, подумав Томас Гадсон. Для того ж я сюди і прийшов. Чи ні? 

— Слухай, Ліл, — мовив він. — Чи не доста нам пити? 

— Як ти почуваєшся? 

— Краще. 

— Серафіне, повтори Томáсові. Подвійний заморожений без цукру. А я нічого не хочу. І так уже перебрала. 

Еге ж, мені краще, подумав Гадсон. Як цікаво. Ти щоразу переборюєш гризоти, й щоразу тобі після цього легшає. Тільки смерті перебороти не можеш. 

— Ліл, ти колись помирала? — запитав він. 

— Звісно, ні. 

— Yo tampoco.131 

— Нащо ти це спитав? Мене лякає, коли ти так кажеш. 

— Я не хотів тебе лякати, серце. Я не хотів нікого лякати. 

— Люблю, коли ти кличеш мене серцем. 

Дарма це все, подумав Томас Гадсон. Можна ж вигадати щось інше, так само дієве, аніж надудлюватись тут, у «Флорідіті», з підтоптаною потіпахою Ліл у дальньому кінці бару, де збираються старі хвойди. У тебе є лише чотири вільних дні, чом би не провести їх краще? Де ж це? — подумав він. У гріховному домі в Альфреда? Тобі й тут непогано. Кращої випивки в цілому світі немає, навіть і такої самої немає, тож якщо ти, дружочку, заповзявся пити — пий, скільки влізе. Це твоя робота на сьогодні: краще хай вона буде тобі до вподоби, і до вподоби на всіх частотах. Це діло завжди було тобі до вподоби; ти його любиш, от і сьогодні люби, коли вже воно тобі випало. 

— Люблю, — промовив він уголос. 

— Що? 

— Пити. Не просто пити, а оці подвійні заморожені без цукру. Якщо їх випити стільки, скільки випив нині я, але з цукром, то знудить. 

— Ya lo creo.132 А якби хто інший вижлуктив стільки ж без цукру, то вже би ґиґнув. 

— Може, і я ґиґну. 

— Ти — ні. Ти просто поб’єш рекорд, ми підемо до мене, ти заснеш, і найгірше буде, якщо ти хропітимеш. 

— А я минулого разу хропів? 

— Horrores.133 І кликав мене десятком різних імен. 

— Вибач. 

— Нічого. То було навіть потішно. І я довідалася про тебе дещо новеньке. А інші дівчата сумують, коли ти кличеш їх різними іменами? 

— Немає в мене ніяких інших дівчат. Тільки дружина. 

— Слухай, я намагаюся думати про неї добре і не судити, та це важко. Ганити її нікому не дозволю… 

— Але я буду. 

— Ні, не треба. Це ницо. Двох речей я терпіти не можу. Коли мужчини плачуть — я знаю, що й вашому брату буває треба поплакати, але я цього не люблю, — і коли вони ганять своїх дружин. А майже кожен ганить. Але ти не смій, бо нам з тобою так хороше разом. 

— Ну добре. Грець із нею. Не будемо про неї говорити. 

— Томе, прошу тебе. Ти знаєш, я вважаю її красунею. Вона таки красуня. Справді. Pero no es mujer para ti.134 Тільки, будь ласка, не гань її. 

— Не буду. 

— Розкажи мені ще яку-небудь веселу історію. Можна й не про кохання, якщо тобі весело буде розповідати. 

— Я не знаю веселих історій. 

— Не будь такий. Ти знаєш їх тисячі. На, випий ще й розказуй. 

— Ти б сама спробувала. 

— Що спробувала? 

— Піднести моральний дух, розтуди його маму. 

— Tú tienes la moral muy baja.135 

— Так. Я це прекрасно знаю. От і розкажи мені щось, піднеси його. 

— Ти сам повинен. І ти це знаєш. Решту, що захочеш, я тобі зроблю. І це ти теж знаєш. 

— Гаразд, — відповів Томас Гадсон. — То що, справді хочеш послухати ще одну веселу історію? 

— Будь ласочка. Ось твій коктейль. Один коктейль, одна історія — і тобі зовсім полегшає. 

— Обіцяєш? 

— Ні, — сказала вона й розплакалася знову, підвівши на нього очі. Сльози текли з неї природно, легко, наче вода з джерела. — Томе, ну що з тобою? Чому ти не кажеш? Я вже й питати боюся. Це те, що я думаю? 

— Так, оте саме, — зізнався він. Тоді Чесна Ліл заридала. Він мусив пригорнути її, щоб заспокоїти, а всі в барі дивилися на них. Ридала вона негарно. Ридала нищівно і навпростець. 

— Бідолашний мій Том, — сказала вона. — Бідолашний мій Том. 

— Зберися, mujer, випий бренді. Нам саме час веселитися. 

— Я не хочу більше веселитися. Я вже ніколи не веселитимусь. 

— От бачиш, — мовив Томас Гадсон, — як воно виходить, коли звіряєшся людям. 

— Я зараз розвеселюся, — відповіла Чесна Ліл. — Тільки дай мені хвилину. Піду в туалет і причепурюся. 

Причепурися, хай тобі чорт, — подумки мовив Гадсон. Мені й без того паскудно, і, якщо ти не заткнешся й не перестанеш ревіти, я вшиюся звідси до біса. А коли так, то куди мені йти? Він розумів, які обмежені в нього можливості. Жоден гріховний дім йому не зарадить. 

— Ще один подвійний заморожений без цукру. No sé lo que pasa con esta mujer136. 

— Плаче, як поливальниця, — мовив бармен. — Пустити б її замість водогону. 

— До речі, що там із водогоном? — спитав Томас Гадсон. 

Ліворуч обізвався присадкуватий, життєрадісний з вигляду чоловік з перебитим носом, якого Томас Гадсон знав з лиця, проте не міг пригадати ні імені, ні політичних переконань: 

— Та це ж cabrones137! Гроші за воду завжди видурять, бо вода конче потрібна. Воно-то все потрібно. Але без води не проживеш. Нічим її не заміниш. Тому за воду гроші вони завжди видурять. І доброго водогону в нас не буде. 

— Даруйте, я вас не розумію. 

— Sí, hombre.138 На водогін вони видурять гроші, бо це конче потрібно. Тим-то його ніколи не побудують. Ви зарізали б курочку, яка несеться золотими водогонами? 

— Чого б не збудувати водогін, не заробити грошей і не винайти собі ще якийсь truco139? 

— Такого фокусу, як з водою, більше не винайдеш. Завжди можна видурити гроші обіцянкою пустити воду. Жоден політик не будуватиме водогону, бо це поставить хрест на всьому truco. Деякі політики на нижчих владних щаблях, бува, стріляють один в одного, та ніхто не захоче ризикувати самою основою політичної економії. Словом, я пропоную тост — за митницю, за біржові махінації, за вільну лотерею, за фіксовану ціну на цукор і за вічний брак водогону. 

— Prosit,140 — сказав Томас Гадсон. 

— Ви ж не німець? 

— Ні. Американець. 

— То випиймо за Рузвельта, за Черчилля, за Батісту141 й за брак водогону. 

— За Сталіна. 

— Аякже. За Сталіна, за Централ-Герші,142 за марихуану й за брак водогону. 

— За Адольфо Люка.143 

— За Адольфо Люка, за Адольфа Гітлера, за Філадельфію, за Джина Танні,144 за Кі-Вест і за брак водогону. 

Поки вони розмовляли, з жіночого туалету повернулася Чесна Ліл. Умита й причепурена, вона більше не плакала, але вигляд мала пригнічений. 

— Ти знаєш цього джентльмена? — запитав Томас Гадсон, рекомендуючи їй свого нового чи то призабутого знайомого. 

— Тільки в ліжку, — відповів той. 

— Cállate,145 — звеліла Чесна Ліл. — Політик, — пояснила вона Гадсонові. — Muy hambriendo en este momento.146 

— Спраглий, — виправив політик. — До ваших послуг. Що будете пити? 

— Подвійний заморожений дайкірі без цукру. Кинемо кості, хто платить? 

— Ні. Дозвольте вас пригостити. У мене тут безлімітний кредит. 

— Він добрий чоловік, — прошепотіла Гадсонові Чесна Ліл, доки політик привертав увагу найближчого бармена. — Хоч і політик, але дуже чесний і дуже веселий. 

Політик обійняв Ліл за стан. 

— А ти все худнеш, mi vida147, — промовив він. — Вочевидь, ми з тобою належимо до однієї політичної партії. 

— За водогін! — проголосив Томас Гадсон. 

— Господи Боже, ні! Ви що це? Хочете видерти в нас із рота хліб і налити туди води? 

— Випиймо, щоб закінчилась ця puta guerra148, — втрутилася Чесна Ліл. 

— Випиймо. 

— За чорний ринок, — мовив політик. — За нестачу цементу. За тих, хто контролює ринок чорних бобів. 

— Випиймо, — погодився Томас Гадсон. — За рис. 

— За рис, — відповів політик. — Випиймо. 

— Тобі вже краще? — запитала Чесна Ліл. 

— О, так, — Томас Гадсон знову побачив сльози у неї в очах. — Тільки спробуй знову заплакати, — процідив він, — і я тобі зуби повибиваю. 

На стіні за шинквасом висів літографований плакат з політиком у білому костюмі та підписом «Un Alcalde Mejor» — «Найкращий мер». 

Плакат був великий, і найкращий мер дивився у вічі кожному пиякові. 

— За Un Alcalde Peor, — сказав політик. — За найгіршого мера. 

— Ви будете висуватися? — запитав Томас Гадсон. 

— Неодмінно. 

— Чудово, — озвалася Чесна Ліл. — Пропоную накреслити нашу політичну платформу. 

— Це неважко, — відмахнувся кандидат. — Безвідмовне гасло в нас уже є: «Un Alcalde Peor». Нащо нам іще й якась платформа? 

— Мусить бути платформа, — заперечила Чесна Ліл. — Як ти гадаєш, Томáсе? 

— Я згоден. Може, «Геть сільські школи»? 

— Геть! — підтримав кандидат. 

— «Menos guaguas y peores», — запропонувала Чесна Ліл. 

— Годиться. «Менше автобусів, гірший рух». 

— А може, взагалі скасуймо транспорт? — припустив кандидат. — Es más sencillo.149 

— Добре, — погодився Томас Гадсон. — «Cero transporte».150 

— Коротко та шляхетно, — похвалив кандидат. — І видно, які ми неупереджені. Але це гасло можна доопрацювати. «Cero transporte aéreo, terrestre, y marítimo»151 — як вам таке? 

— Прекрасно. У нас уже вимальовується платформа. Як ми дивимось на проказу? 

— «Por una lepra más grande para Cuba»,152 — мовив кандидат. 

— «Por el cáncer cubano»,153 — додав Томас Гадсон. 

— «Por una tuberculosis ampliada, adecuada y permanente para Cuba y los cubanos»,154 — виголосив кандидат. — Трохи задовго, але по радіо звучатиме гарно. А що ми скажемо про сифіліс, одновірці? 

— «Por una sífilis criolla cien por cien».155 

— Добре, — схвалив кандидат. — «Геть пеніцилін та інші витребеньки імперіалізму янкі». 

— Геть, — підтвердив Томас Гадсон. 

— Здається, нам пора випити, — втрутилася Чесна Ліл. — Як ви гадаєте, correligionarios156? 

— Блискуча пропозиція, — погодився кандидат. — Кому ж вона ще могла спасти на думку, як не тобі? 

— Хіба що тобі, — відповіла Чесна Ліл. 

— Налітай на мій кредит, — припросив кандидат. — Побачимо, чи встоїть він перед справжньою навалою. Бар-бою, бар-хлопче, друже, повтори нам усім. А цьому моєму політичному союзникові — без цукру. 

— Ось добра ідея для гасла, — мовила Чесна Ліл. — «Кубинський цукор — кубинцям». 

— «Геть Північного Колóса»,157 — мовив Томас Гадсон. 

— Геть, — повторили Чесна Ліл і кандидат. 

— Нам потрібні суто кубинські гасла муніципального характеру. Не варто лізти в міжнародні справи, поки ми ведемо війну і поки ми все ще союзники. 

— І все-таки я вважаю, що Північного Колоса варто повалити, — наполягав Томас Гадсон. — Тепер саме час, поки він веде світову війну. Повалімо його. 

— Повалимо, коли мене оберуть. 

— За Un Alcalde Peor, — сказав Томас Гадсон. 

— За нас усіх. За партію! — Алькальде Пеор підніс угору склянку. 

— Треба запам’ятати, як було засновано нашу партію, і написати маніфест. Яке сьогодні число? 

— Двадцяте плюс-мінус. 

— Двадцяте чого? 

— Двадцяте плюс-мінус лютого. El grito de la Floridita.158 

— Яка урочиста мить, — оголосив Томас Гадсон. — Чи вмієш ти писати, Чесна Ліл? Зможеш її увічнити? 

— Писати я вмію. Але зараз не можу. 

— Є ще деякі питання, щодо яких ми мусимо визначитись, — мовив Алькальде Пеор. — Слухайте, ви, Північний Колосе, може, тепер заплатите? Бачите, як мужньо мій кредит витримав натиск? Але він же, сердешний, доходяга, то нащо його добивати? Ну ж бо, Колосе. 

— Не називайте мене Колосом. Ми ж збираємось його повалити. 

— Як скажете, начальнику. А ви, до речі, хто такий? 

— Науковець. 

— Sobre todo en la cama,159 — мовила Чесна Ліл. — Він дуже глибоко досліджував Китай. 

— Ну добре, хай хто ви є, платіть, — звелів Алькальде Пеор. — І берімось за обговорення нашої платформи. 

— Що ви думаєте про домашнє вогнище? 

— Це святе. Домашнє вогнище плекають так само, як релігію. Мусимо бути обережними й делікатними. Як вам таке: «Abajo los padres de las familias»?160 

— Звучить достойно. Але, може, просто: «Геть домашнє вогнище»? 

— Abajo el Home.161 Сильно, чуттєво, та хтось неодмінно подумає, що це про бейсбол. 

— А як щодо діток? 

— Пустіть, нехай ідуть до мене, коли досягнуть виборчого віку, — мовив Алькальде Пеор. 

— А розлучення? — запитав Томас Гадсон. 

— Ще одна дражлива тема, — мовив Алькальде Пеор. — Bastante espinoso.162 Що ви про це думаєте? 

— Не варто її зачіпати. Бо це суперечитиме нашій кампанії на підтримку домашнього вогнища. 

— Гаразд, облишмо розлучення. Погляньмо краще… 

— Куди ти поглянеш? — урвала його Чесна Ліл. — Ти ж уже очі позаливав. 

— Не критикуй мене, жінко, — звелів Алькальде Пеор. — Ми мусимо дещо зробити. 

— Що? 

— Orinar.163 

— Згоден, — почув Томас Гадсон свій власний голос. — Це основне. 

— Так само, як брак водогону. Усьому причина — вода. 

— А тут — алкоголь. 

— Порівняно з водою, відсоток алкоголю дуже незначний. Вода — це основа основ. Ось ви науковець. Який відсоток води в організмі людини? 

— Вісімдесят сім і три десятих, — навмання відповів Томас Гадсон, знаючи, що це не так. 

— Отож-бо, — мовив Алькальде Пеор. — Ходімо, поки ще можемо. 

У чоловічому туалеті спокійний та благородний з вигляду негр читав розенкрейцерівську брошуру. То був тижневий урок за обраним навчальним курсом. Томас Гадсон чемно привітався з ним і одержав у відповідь таке саме чемне вітання. 

— Прохолодно сьогодні, сер, — завважив прислужник із релігійною читанкою. 

— Таки прохолодно, — погодився Томас Гадсон. — Як твоє навчання? 

— Дуже добре, сер. Кращого годі й чекати. 

— Я радий за тебе, — сказав Томас Гадсон і звернувся до Алькальде Пеора, якого спіткали деякі труднощі: — Колись у Лондоні я належав до клубу, в якому одна половина членів ніяк не могла помочитись, а друга — мочилася без упину. 

— Чудово, — процідив той, покінчивши зі своїм ділом. — Як він там називався? El Club Mundial?164 

— Ні. Назву я взагалі-то забув. 

— Забули назву власного клубу? 

— Так. А що вас дивує? 

— Давайте-но ще раз. По чому тут мочаться? 

— Дасте, скільки забажаєте, сер. 

— Я плачý, — озвався Томас Гадсон. — Обожнюю платити за туалет. Це наче квіти купуєш. 

— А то не був Королівський автомобільний клуб? — запитав негр, подаючи йому рушник. 

— Ні, не був. 

— Перепрошую, сер, — промовив розенкрейцерівський студент. — Я знаю, що це — один із найбільших лондонських клубів. 

— Так, — відповів Томас Гадсон. — Один із найбільших. На, купи собі щось дуже гарне, — він тицьнув негрові долар. 

— Нащо було давати йому цілий песо? — спитав Алькальде Пеор, коли вони вийшли за двері й знов опинилися в гомоні бару, ресторану та автомобілів з вулиці. 

— Мені він не треба. 

— Hombre, — мовив Алькальде Пеор, — що з вами? Все гаразд? 

— Цілком, — відповів Томас Гадсон. — Дякую, все нормально. 

— Як мандрувалося? — спитала Чесна Ліл зі свого табурета перед шинквасом. Томас Гадсон поглянув на неї і знову немовби вперше побачив. Вона здавалася темнішою з лиця й набагато огряднішою. 

— Гарно, — відповів він. — У мандрах завжди знайомишся з цікавими людьми. 

Чесна Ліл поклала руку йому на стегно й легенько стиснула, але Томас Гадсон уже не дивився ні на Чесну Ліл, ні на кубинців у панамах, ні на пияків та гравців у кості — він дивився туди, де за розчахнутими дверима яскріла сонячна площа, коли побачив, як під’їхала машина; швейцар, тримаючи в руці кашкет, відчинив задні дверцята, й з машини вийшла вона. 

То була вона. Тільки вона вміла виходити з автомобіля отак — діловито, невимушено, граційно й водночас мовби роблячи послугу тій бруківці, на яку погодилася ступити. Усі роками намагались її наслідувати. Дехто навіть доволі вдало. Але з’являлася вона, й одразу було видно, що все це тільки підробки. Нині вона була в однострої. Усміхнулася швейцарові, про щось його запитала; той радісно кивнув та відповів, і вона рушила через хідник просто до бару. За нею йшла ще одна жінка у формі. 

Томас Гадсон підвівся й відчув, як здушило йому в грудях, аж не міг продихнути. Вона побачила його й тепер пробиралася між столами та людьми, що сиділи перед шинквасом. Друга жінка слідувала за нею. 

— Вибачте, — звернувся Томас Гадсон до Чесної Ліл та Алькальде Пеора, — я мушу поговорити з приятелькою. 

Вони зустрілися на півдорозі між столами й шинквасом; Томас Гадсон ухопив її в обійми. Вони стискали одне одного щосили, і він цілував її міцно, забувши про все на світі, а вона цілувала його й упивалася пальцями в плечі. 

— Ти, — сказала вона. — Ти. Ох, ти. 

— Відьмо, — промовив він, — звідки ти тут узялася? 

— З Камаґуея165, звісно. 

На них почали озиратися люди. Він підняв її над підлогою і, міцно притискаючи до себе, поцілував іще раз, а тоді пустив і за руку повів до стола в кутку. 

— Тут не можна так, — пояснив Томас Гадсон. — Бо заарештують. 

— Нехай, — сказала вона. — Це Джінні, моя секретарка. 

— Дуже приємно, Джінні, — мовив Томас Гадсон. — Допоможіть мені всадовити цю божевільну за стіл. 

Джінні виявилася приязною непоказною дівчиною. Обидві жінки були в однакових офіцерських куртках без знаків розрізнення, сорочках і краватках, спідницях, панчохах та броґах. На головах у них були пілотки, й у кожної на лівому плечі — незнаний Томасові Гадсону шеврон. 

— Зніми пілотку, відьмо. 

— Не можна. 

— Зніми. 

— Ну гаразд. 

Вона зняла пілотку й труснула незашпиленим волоссям, тоді підняла голову й поглянула йому в очі; Томас Гадсон побачив знайомий високий лоб, чарівливі кучері, золотисті, мов стигла пшениця з незмінним сріблястим відтінком, високі вилиці й западинки під ними — ті самі западинки, від яких йому терпло серце, — злегка приплюснутий ніс, вуста з розмазаною після цілунку помадою, і гарні, плавні вигини підборіддя та шиї. 

— Як я тобі? 

— Сама знаєш. 

— Ти вже цілував колись жінку в такому вбранні? Дряпався об формені ґудзики? 

— Ні. 

— Ти мене любиш? 

— Я завжди тебе люблю. 

— Ні. Зараз. У цю хвилину. 

— Так, — мовив він, і горло йому неприємно стисло. 

— Добре, — сказала вона. — Якби не любив, було б тобі лихо. 

— Ти надовго приїхала? 

— Сьогодні ж і вертаюся. 

— Дай я тебе поцілую. 

— А як заарештують? 

— Ну добре, потерпимо. Що будеш пити? 

— А пристойне шампанське тут є? 

— Є. Але є й дуже добрі місцеві напої. 

— Не сумніваюся. Скільки ти їх уже видудлив? 

— Не знаю. Напевно, з десяток. 

— А глянеш — тільки очі посоловіли. Ти в когось закоханий? 

— Ні. А ти? 

— Ще не знаю. Де твоя суча жінка? 

— У Тихому океані. 

— Щоб вона там утопилася. На глибині зо тисячу сажнів. Ох, Томмі-Томмі, Томмі-Томмі-Томмі! 

— То ти закохана в когось? 

— Боюся, що так. 

— От засранка. 

— А що тут такого? Відколи я тебе покинула, це вперше ти не закоханий, а я — так. 

— Хіба це ти мене покинула? 

— Я йому так кажу. 

— І який він? Хороший? 

— Хороший, милий, як дитя. Жити без мене не може. 

— Де він? 

— Це воєнна таємниця. 

— Ти їдеш до нього? 

— Так. 

— А сама де служиш? 

— Ми — ОДО166. 

— Це щось типу УСС167? 

— Ні, дурнику. Не вередуй і не сердься, що я закохана в іншого. Ти ж зі мною не радишся перед тим, як собі закохатися. 

— Ти його дуже любиш? 

— Я не казала, що люблю його. Закохана — так. Але сьогодні не буду, якщо ти захочеш. Я ж приїхала тільки на день і збираюся бути чемною. 

— Іди до біса, — мовив Томас Гадсон. 

— Може, я краще візьму машину й поїду в готель? — обізвалася Джінні. 

— Ні, Джінні. Спершу вип’ємо шампанського, — відказала вона. — Томмі, а в тебе є машина? 

— Так. Стоїть отам, на площі. 

— Їдьмо до тебе? 

— Можна. Поїмо та поїдемо. Чи я замовлю нам їжу з собою. 

— А добре, що ми приїхали сюди, правда? 

— Так, — сказав Томас Гадсон. — А як ти знала, кого тут шукати? 

— У Камаґуеї мені сказали, що ти сюди ходиш. Якби ми не знайшли тебе, то хоч Гавану подивилися б. 

— Можна поїхати на екскурсію. 

— Ні, — відказала вона. — Джінні поїде сама. Ти знаєш, хто міг би показати їй місто? 

— Авжеж. 

— Тільки ввечері ми мусимо повернутися в Камаґуей. 

— О котрій ваш літак? 

— Здається, о шостій. 

— Усе влаштуємо, — відповів Томас Гадсон. 

До них підійшов молодий кубинець. 

— Перепрошую, — мовив він. — Чи можна взяти у вас автограф? 

— Звісно. 

Він простягнув їй фотографію шинквасу, за яким Константе змішував коктейль, і вона підписала її розгонистим акторським почерком, так добре знайомим Томасові Гадсону. 

— Це не для моєї донечки і не для сина-школяра, — сказав молодик. — Це для мене самого. 

— От і добре, — усміхнулася вона. — Дякую, що попросили. 

— Я бачив усі ваші фільми, — додав молодик. — Ви — найгарніша жінка на світі. 

— Чудово, — сказала вона. — Прошу вас, думайте так і далі. 

— Дозвольте вас пригостити. 

— Я випиваю з приятелем. 

— А я його знаю, — мовив радіодиктор. — Давно вже знаю, багато років. Томе, можна підсісти до вас? Адже у вас дві дами. 

— Це містер Родріґес, — відрекомендував Томас Гадсон. — Джінні, як ваше прізвище? 

— Вотсон. 

— А це міс Вотсон. 

— Дуже приємно познайомитися, міс Вотсон, — мовив радіодиктор, вродливий молодий чоловік, чорнявий, засмаглий, з гарно окресленими очима, приязною усмішкою та великими, дужими руками бейсболіста. Колись, окрім бейсболу, він ще любив грати в карти й донині зберіг картярську привабливість. — А може, пообідаймо всі разом? Час уже майже обідній. 

— Ми з містером Гадсоном мусимо виїхати за місто, — сказала вона. 

— А я залюбки пообідаю з вами, — озвалася Джінні. — Ви симпатичний. 

— Він надійний? — запитала вона в Томаса Гадсона. 

— Дуже порядний: кращого в цілому місті не знайдете. 

— Дякую, Томе, — сказав молодик. — Ви справді не хочете пообідати разом? 

— Ми мусимо їхати, — пояснила вона. — І вже запізнюємось. Джінні, зустрінемося в готелі. Дякую вам, містере Родріґес. 

— Клянуся, ви — найгарніша жінка на світі, — мовив Родріґес. — Тепер я впевнився на власні очі. 

— Думайте так і далі, будь ласка, — відповіла вона і вийшла на вулицю з Томасом Гадсоном. — Що ж, — додала за порогом, — не так і погано. Він милий і подобається Джінні. 

— Ще й який милий, — погодився Томас Гадсон, і шофер відчинив перед ними дверцята автомобіля. 

— А ти який милий, — додала вона. — Тільки нащо так перепився? Я через те й шампанського не замовила. А що то за чорнява подруга сиділа з тобою в дальньому кінці бару? 

— Просто чорнява подруга в дальньому кінці бару. 

— Хочеш випити ще? Можна десь зупинитися. 

— Ні. А ти? 

— Я ж не п’ю, забув? Хіба що вино. 

— Вино є вдома. 

— Прекрасно. Можеш поцілувати мене. Тут ніхто не заарештує. 

— ¿Adónde vamos?168 — запитав шофер, не повертаючи голови. 

— A la finca,169 — відповів Гадсон. 

— Ох, Томмі-Томмі-Томмі, — зітхнула вона. — Ну, поцілуй мене. Якщо він побачить, нам це нічим не загрожує, правда? 

— Нічим. Відріж йому язика, якщо хочеш. 

— Ні, не хочу. Ніякої жорстокості, ані зараз, ні потім. Але дякую за пропозицію. 

— До речі, непогана ідея. Але розкажи мені, як ти? Так само спрагла любові, як завжди? 

— Так само. 

— Справді так само? 

— Як кожна людина. У цьому місті я твоя. 

— Тільки до літака. 

— Еге ж, — вона вмостилася на сидінні зручніше. — Поглянь. Сяйво розкоші лишилося позаду, і перед нами знову бруд і кіптява. Коли бувало інакше? 

— Часом бувало. 

— Так, — відказала вона. — Хіба що часом. 

Вони роздивлялися бруд і кіптяву; її метке око та жвавий розум вмить помічали те, що він розгледів лише за багато років. 

— Отепер уже краще, — сказала вона. Ніколи в житті він не чув од неї неправди, і сам намагався не брехати, але виходило поганенько. 

— Ти мене все ще любиш? — спитала вона. — Скажи мені правду, без прикрас. 

— Так. Ти й сама знаєш. 

— Я знаю, — сказала вона й пригорнулася до нього на підтвердження, якщо це могло слугувати підтвердженням. 

— То хто він, цей твій теперішній? 

— Не говорімо про нього. Тобі він однак не сподобався б. 

— Можливо, — мовив він, так сильно притискаючи її, що, здавалось, от-от затріщать кістки, якщо ніхто не вивільниться з обіймів. То була їхня давня гра; врешті-решт вона вивільнилась і лишилася неушкоджена. 

— Знаєш, чому ти завжди виграєш? — запитала вона. — Бо в тебе немає таких грудей, як у мене. 

— І обличчя, від якого серце мліє. І довгих ніг, як у тебе, теж. 

— У тебе є дещо інше. 

— Так, — мовив він. — Наприклад, любощі на подушці з котом, як учора. 

— Сьогодні я буду тобі за кота. Нам довго ще їхати? 

— Одинадцять хвилин. 

— Дуже довго за теперішніх обставин. 

— Хочеш, я сяду за кермо й доїду за вісім? 

— Не треба. Згадай, як я вчила тебе терплячості. 

— Наймудріший і найдурніший урок у моєму житті. Нагадай-но мені його? 

— А треба? 

— Ні. Вже й так лишилося тільки вісім хвилин. 

— У тебе гарний дім? Велике ліжко? 

— Сама побачиш, — відповів Гадсон. — А що, починаються звичні вагання? 

— Ні, — сказала вона. — Просто мені потрібне велике, широке ліжко. Щоб ненадовго забути про військо. 

— Ліжко широке, — запевнив він. — Хоча ціле військо на ньому, певно, не вміститься. 

— Не грубіянь, — відказала вона. — Десантники — прекрасні люди. Рано чи пізно всі починають хвалитися фотографіями дружин. Ти, мабуть, знаєш цих «синів вітру». 

— На щастя, не знаю. Ми тут зашкарубли від солоної води. Але бодай не називаємо себе «синами моря». 

— Розкажеш мені про вашу службу? — мовила вона, вклавши руку йому в кишеню. 

— Ні. 

— Я так і знала. За це я тебе й люблю. Але мені цікаво. І люди питають, і я хвилююся. 

— Хай буде цікаво, — погодився він. — Але не забувай, що цікавість кота погубила. До речі, мій кіт таки збіса цікавий, — він подумав про Бойсі й додав: — І не хвилюйся. Бо хвилювання зводить зі світу навіть великих ділків у самому розквіті сил. А мені за тебе варто хвилюватися? 

— Тільки як за акторку. Та й то не дуже. Лишилося дві хвилини. Гарне у вас передмістя, мені подобається. Ми можемо пообідати в ліжку? 

— А потім заснути? 

— І то не гріх. Аби я тільки встигла на літак. 

Машина вже дерлася вгору старою брукованою дорогою, обсадженою височенними деревами. 

— А ти нікуди не запізнюєшся? — спитала вона. 

— До тебе. 

— Я про обов’язки. 

— А схоже, наче в мене є обов’язки? 

— Хто тебе знає. Ти непоганий актор. Гіршого я в житті не стрічала. Милий ти мій навіженцю, я тебе так люблю, — проказала вона. — Я бачила всі видатні твої ролі. Найбільше ти подобався мені в ролі Вірного Чоловіка: вона тобі добре вдавалася. Пригадуєш, як ти дивився на мене, і в тебе на штанях з’являлася пляма, і щораз більша? Здається, то було в «Рітці». 

— Так, там я найкраще міг зіграти Вірного Чоловіка. Як Джон Ґаррік у лондонському суді. 

— Ти плутаєш, — заперечила вона. — Найкраще ти грав його на «Нормандії». 

— Коли її спалили, я тиждень ходив сам не свій. 

— Бувало й довше. 

— Бувало. 

Автомобіль зупинився біля воріт. Шофер побіг відчиняти. 

— То оце тут ми живемо? 

— Угу. На самій горі. Вибач, дорóга жахлива. 

Машина під’їхала ще трохи вгору між манговими та відцвілими вже вогняними деревами, оминула стайню й зупинилася перед самим будинком. Томас Гадсон відчинив дверцята, і вона ступила на землю, немов обдаровуючи її дружньою, щедрою ласкою. 

Вона оглянула дім. Великі, навстіж розчахнуті вікна спальні чимось нагадали їй «Нормандію». 

— Я пропущу літак, — сказала вона. — Я ж можу захворіти? Всі жінки хворіють. 

— Я знаю двох лікарів, які це засвідчать. 

— Чудово, — мовила вона, піднімаючись сходами. — А їх для цього не доведеться запрошувати на обід? 

— Ні, — він відчинив перед нею двері. — Я зателефоную їм і відправлю шофера по довідки. 

— Усе, я хвора, — рішучо проголосила вона. — І нехай цього разу військо розважиться самотужки. 

— Ти все одно поїдеш. 

— Ні. Я розважатиму тебе. Давно ж тебе ніхто як слід не розважав? 

— Так. 

— І мене — так. Чи треба казати «ні»? 

— Не знаю, — мовив він, пригорнув її, подивився їй в очі, а потім убік. Відчинив двері великої спальні й замислено проказав: — Мабуть, ні. 

Вікна були відчинені, в кімнаті гуляв вітер. Проте на сонці то було навіть приємно. 

— Справді як на «Нормандії». Це ти зробив так для мене? 

— Авжеж, кохана, — збрехав він. — Як тобі? 

— Ти ще гірший брехун, ніж я. 

— Ні, ти неперевершена. 

— Гаразд, не брешімо. Прикиньмося, що ти справді зробив так для мене. 

— Для тебе, — заперечив він. — Тільки ти була зовсім інша. 

— А міцніше обійняти можеш? 

— Тоді я переламаю тобі всі ребра, — мовив він і додав: — Принаймні якщо не лягти. 

— А чому б нам і не лягти? 

— Я не проти, — він підхопив її на руки й поніс до ліжка. — Чекай, я закрию жалюзі. Військо можеш собі розважати, про мене. Але прислугу на кухні нехай розважає радіо. Ми їм не потрібні. 

— Ну ж бо, — сказала вона. 

— Іду. 

— Ну ж бо, згадай усе, чого я тебе навчала. 

— А я хіба не пам’ятаю? 

— Не завжди. 

— Завжди, — відповів він. — Де ми з ним познайомилися? 

— Ми не знайомились. Просто зустрілися. Ти забув? 

— Слухай, не треба нічого згадувати й говорити не треба, не треба, не треба… 

Опісля всього вона озвалася: 

— Навіть на «Нормандії» людям хотілося їсти. 

— Я викличу стюарда. 

— Він нас не знає. 

— То знатиме. 

— Ні. Краще огляньмо будинок. Що ти намалював останнім часом? 

— Аж нічого. 

— Не маєш коли? 

— А як ти думаєш? 

— Хіба ти не міг, коли був на суші? 

— Тобто «на суші»? 

— Томе… — сказала вона. Тепер вони перейшли до вітальні й посідали в старі глибокі крісла. Вона роззулась і пройшлася боса по рогожі. Потім сіла в крісло, підібгавши ноги, і розчесалася йому на догоду, знаючи, як це його збудить. Важкий огром її шовковистих кіс погойдувався з кожним порухом голови. 

— А бодай тобі… — мовив він і додав: — Кохана. 

— Скільки разів ти вже кляв мене. 

— Не говорімо про це. 

— Томе, нащо ти одружився з нею? 

— Бо ти була закохана. 

— Не дуже вагома причина. 

— Ніхто цього й не каже. Особливо я. Але, може, не будемо обговорювати колишні мої помилки, в яких я давно розкаявся? 

— Якщо я захочу, то будемо. 

Об ногу їй потерся велетенський чорно-білий кіт, який допіру зайшов у кімнату. 

— Здається, він не розуміє, хто з нас хто, — сказав Томас Гадсон. — Або навпаки, розуміє. 

— То це і є?.. 

— Так. Саме так. Бою, — покликав він. 

Кіт підійшов до нього й стрибнув на коліна. Йому було байдуже, на чиї коліна стрибати. 

— Бою, ми можемо разом її любити. Подивись, але уважно. Другої такої ти довіку не побачиш. 

— Це з ним ти спиш? 

— Із ним. А що, не мав би? 

— Та ні. Він набагато привабливіший за чоловіка, з яким сплю я, хоча так само сумний. 

— Ми конче мусимо говорити про нього? 

— Ні. І ти не мусиш прикидатися, що не виходив у море, коли в тебе очі запалені, в кутиках білі сліди, а волосся вигоріло, наче пофарбоване, і… 

— …і я ходжу перевальцем, з папугою на плечі, і всіх лупцюю дерев’яною ногою. Слухай, кохана, я час від часу справді виходжу в море, бо я мариніст і роблю начерки для природничого музею. Навіть війна не сміє завадити нашим дослідженням! 

— Священним дослідженням! — підхопила вона. — Добре, я вдаватиму, що вірю в цю брехню. Томе, а ти її зовсім-зовсім не любиш? 

— Зовсім-зовсім. 

— Ти досі любиш мене? 

— А хіба не помітно? 

— Може, ти блефуєш. Знову яка-небудь роль незмінно відданого коханця, байдуже, з якими шльондрами я тебе застаю. «Тобі й на власний лад не був я вірний, о Цинаро».170 

— Я ж казав, що надмірна освіта не йде тобі на користь. Я сам переріс цей вірш іще в дев’ятнадцять років. 

— Так, а я казала, що якби ти більше малював і працював пильніше, а не ширяв у хмарах і не закохувався в перших-ліпших… 

— Ти мала на увазі «не одружувався»? 

— Ні. Одружуватись — це саме собою погано. Але ти в них ще й закохувався, і після цього я не можу тебе поважати. 

— Впізна давню милу розмову! «Після цього я не можу тебе поважати». Продай мені ці слова, я заплачу, скільки скажеш, аби лише вилучити їх з обігу. 

— Я поважаю тебе. А ти її не любиш, правда? 

— Правда. Я люблю тебе й поважаю тебе, а її не люблю. 

— Чудово. Я рада, що захворіла й не мушу летіти. 

— Я дуже тебе поважаю — тебе й усі твої розпрокляті дурниці, колишні й теперішні. 

— А ще ти чудово до мене ставишся й дотримуєш кожної обіцянки. 

— Яка була остання? 

— Не пам’ятаю. Але, здається, ти її порушив. 

— Обминімо цю тему, красунько. 

— Якби ж то можна було так просто її обминути. 

— Хтозна. Ми вже багато чого в житті обминули. 

— Неправда. І цьому є очевидний доказ. Ти вважаєш, начебто з жінкою достатньо просто спати. І не замислюєшся про те, що вона хотіла б тобою пишатися. Ні дрібки ніжності. 

— І я не корчу з себе дитину, як чоловіки, з якими ти любиш панькатися. 

— Якби ж то я знала, що ти без мене не можеш. Що я тобі справді потрібна, не тільки, щоб було кому сказати «дай», «візьми» і «забери, я не хочу їсти». 

— Нащо ми приїхали сюди? Читати моралі? 

— Ми приїхали, бо я тебе люблю й хочу, щоб ти був гідний самого себе. 

— І тебе, і Господа Бога, і всяких інших абстракцій. Але я навіть у живописі не абстракціоніст. Ти ще Тулуз-Лотрека попросила б не ходити по борделях, Ґоґена — не підчіпляти сифілісу, а Бодлера — приходити додому раніше. І хоча мені до них далеко, але йди к бісу. 

— Я ніколи так не поводилася. 

— Поводилася, ще й як. І ця твоя робота. Чортова нескінченна робота. 

— Я могла б не зніматися. 

— Могла б. Співала би по нічних клубах. А мене взяли б за викидайла. Пам’ятаєш, у нас були такі плани? 

— Що чути від Тома? 

— У нього все добре, — відповів батько й відчув дивне поколювання по шкірі. 

— Я вже три тижні не одержувала листів. Міг би й написати матері. Досі ж ніколи не забувався. 

— Знаєш, які вони на війні, ці діти. Або пошту затримують. І таке можливо. 

— А пам’ятаєш, як він не вмів розмовляти англійською? 

— А ту його ватагу в Ґштааді? І в Енґадіні, і в Цуґу?171 

— У тебе є його нові фотографії? 

— Тільки та, що ти маєш. 

— Може, випиймо? Що ти тут п’єш? 

— Для тебе — все, що забажаєш. Піду покличу слугу. Вна в погребі. 

— Тільки вертайся скоріше. 

— Незвичні для нас із тобою слова. 

— Вертайся скоріше, — повторила вона. — Чуєш? І я ніколи не вимагала, щоб ти раніше приходив додому. Наша біда була в іншому. 

— Я знаю, — відповів він. — І я вернуся якнайскоріше. 

— Нехай твій слуга приготує нам попоїсти. 

— Я скажу йому, — відповів Томас Гадсон і звернувся до кота: — Бойсі, побудь тут із нею. 

Ну от, розмірковував він. Нащо я це сказав? Для чого збрехав? Для чого потрібна ця делікатність? Чи не тому, що я, як каже Віллі, трясуся над власним горем? 

Невже я справді такий? 

Мабуть, так, я не хочу ні з ким ділитися, думав він. Та й як сказати матері, що син загинув, одразу по тому, як ти покохався з нею? Як сказати це собі самому? Колись ти знаходив відповіді на всі запитання. От і на це знайди. 

Немає відповідей, ти мусив би вже затямити. Немає ніяких відповідей. 

— Томе, — почувся її голос, — мені тут самотньо, а кіт не може тебе замінити, хоч як намагається. 

— Скинь його на підлогу. Слуга пішов у село, то я кришу лід. 

— Я вже не хочу нічого пити. 

— Я теж, — мовив він і кахляною підлогою перейшов до вітальні, де, ступивши знову на рогожу, побачив, що вона сидить, як сиділа. 

— Ти не хочеш говорити про нього? — спитала вона. 

— Ні. 

— Чому? Я думаю, так буде краще. 

— Він надто схожий на тебе. 

— Річ не в тому, — заперечила вона. — Скажи мені правду. Він загинув? 

— Так. 

— Тримай мене, Томе, тримай. Здається, я справді хвора, — Томас Гадсон укляк біля крісла та пригорнув її. Вона тремтіла. — Нещасний ти мій, — проказала невдовзі. — Нещасний, — а тоді додала: — Пробач усе, що я тобі наговорила й заподіяла. 

— І ти пробач. 

— Нещасні ми з тобою. 

— Нещасні всі, — мовив він і ледь не додав: «нещасний Том». 

— Розкажи мені, як це сталося. 

— Я нічого не знаю. Усе, що знав, розказав. 

— Ми ще навчимося жити з цим? 

— Напевно. 

— Я хочу заплакати, але всередині лише нудотна порожнеча. 

— Я знаю. 

— Це в усіх так? 

— Мабуть. Але в нас такого більше не буде. 

— Тепер мені здається, наче ми в домі небіжчика. 

— Пробач, що не сказав тобі одразу. 

— Нічого, — відповіла вона. — Ти завжди з усім зволікав. Я не шкодую. 

— Я так до смерті сильно хотів тебе. Я був дурний, захланний егоїст. 

— Не егоїст. Ми все життя любили одне одного. Тільки дуже часто помилялися. 

— Найбільше — я. 

— Ні. Ми обоє однаково. Не сварімося більше, гаразд? — щось у ній перемінилося; нарешті вона заплакала й мовила: — Томмі, Томмі, це нестерпно. 

— Я знаю, — відповів він. — Рідна, мила моя, хороша. Мені теж нестерпно. 

— Ми були такі молоді й дурні, такі гарні обоє… а Томмі… який же він був красень… 

— Викапана мати. 

— А тепер від того всього й сліду не лишиться. 

— Моя нещасна рідна кохана. 

— Що нам робити, Томе? 

— Ти будеш жити своїм життям, а я — своїм. 

— А чи не могли б ми трохи побути разом? 

— Тільки якщо цей вітер не вщухне. 

— Тоді хай дме. Томмі, а кохатися зараз — це сором? 

— Я певен, що Том не осудив би нас. 

— Ні. Звісно, ні. А пам’ятаєш, як ти садовив його на плечі, і ми йшли кататися на лижах, а потім співали, коли надвечір поверталися до готелю через сад? 

— Я все пам’ятаю. 

— І я, — сказала вона. — Чого ж ми так по-дурному поводилися? 

— Ми були не лише закоханими, а й суперниками. 

— Так. Даремно ми це. Але тепер ти більше нікого не любиш, правда? Коли це — все, що нам залишилося? 

— Ні. Чесне слово. 

— І я ні. Може, нам повернутись одне до одного? 

— Спробуймо. Хоча не знаю, чи з того вийде щось путнє. 

— Скільки ще триватиме війна? 

— Спитай у того, хто її веде. 

— Кілька років? 

— Принаймні два-три. 

— А тебе можуть убити? 

— Цілком імовірно. 

— Це погано. 

— А якщо не вб’ють? 

— Не знаю. Може, без Тома ми вже не будемо такими лютими й лихими, як раніше? 

— Я спробую. Я не лихий і потроху навчився приборкувати свою лють. Правда. 

— Де це ти навчився? Зі шльондрами? 

— Так, скоріше за все. Але, якщо ми будемо разом, вони мені вже не потрібні. 

— Тебе послухати, то все це так легко. 

— Бачиш? Не починаймо знову. 

— Не буду. Ми ж у домі небіжчика. 

— Ти це вже казала. 

— Так, вибач. Але я не знаю, як висловити це відчуття інакше. Наче всередині в мене все ціпеніє. 

— Далі буде сильніше, — сказав Томас Гадсон. — Спершу це дуже боляче. Але поступово геть заніміє. 

— Розкажи мені все, що знаєш. Усе найстрашніше. Може, тоді заніміє швидше. 

— Добре, — сказав Томас Гадсон. — Господи, як я тебе люблю. 

— І все життя любив. Розповідай. 

Він не дивився на неї, сидячи коло її ніг. Він дивився на Бойсі, що розлігся в латці сонячного сяйва на рогожі. 

— Його збила зенітна гармата з німецького сторожового корабля під час звичайного розвідувального польоту в районі Аббевіля. 

— Він не вистрибнув з парашутом? 

— Ні. Машина згоріла. Він, мабуть, помер одразу. 

— Сподіваюся, — відказала вона. — Хай би так і було. 

— Я впевнений. Майже впевнений. Він би встиг вистрибнути. 

— Ти мені кажеш правду? Його парашут не згорів у польоті? 

— Ні, — збрехав він, думаючи, що на сьогодні досить. 

— Хто тобі розповів? — Томас Гадсон назвав знайоме ім’я. — Тоді це правда, — підсумувала вона. — У мене більше немає сина, і в тебе теж. Треба звикати до цього. Що ти ще знаєш? 

— Нічого, — якомога переконливіше мовив він. 

— А ми будемо жити далі? 

— Так. 

— Чим? 

— Нічим. 

— Можна, я залишуся тут, з тобою? 

— Навряд чи з того щось вийде. Вітер ущухне, я подамся в рейс. Ти завжди вміла мовчати й ховати те, що почула від мене. То поховай і це. 

— Але я можу бути з тобою до рейсу, а потім чекати твого повернення… 

— Не треба, — відповів він. — Я не знаю, коли ми повернемось, а тобі буде зле без роботи. Хочеш — лишайся до рейсу. 

— Добре, — сказала вона. — Я залишуся, а доти ми будемо думати про Тома, скільки захочемо. І кохатися теж, якщо ти вирішиш, що можна. 

— Томмі ніяк не пов’язаний з цими справами. 

— Так. А тих, хто пов’язаний, я вижену, щоб і духу їхнього тут не було. 

— А тепер ми справді мусимо поїсти й випити по келиху вина. 

— По пляшці. Правда, Томмі був гарний хлопчик? Такий веселий, такий хороший. 

— Слухай, що в тебе всередині? 

— Все, що ти любиш, — відповіла вона. — Із домішкою сталі. 

— Не збагну, де всі слуги, — сказав Томас Гадсон. — Вони, правда, не чекали, що я повернуся сьогодні. Але хтось мусив лишитися на телефоні. Я принесу вино. Вже, мабуть, охололо. 

Томас Гадсон відкоркував пляшку й наповнив два келихи. То було добре вино. Він беріг його для своїх повернень із рейсів, пив, коли вже трохи заспокоювався, і нині воно приязно мерехтіло дрібними акуратними бульбашками. 

— За нас і за всі наші помилки, майбутні здобутки й утрати. 

— Колишні, — виправив він. 

— Колишні, — сказала вона й додала: — Єдине, чому ти завжди був вірний, — це добре вино. 

— І це велика моя чеснота. Хіба не так? 

— Пробач, дарма я шпигала тебе, що напився зранку. 

— Мені це допомагає. Смішно, але як є. 

— Що саме? Те, що ти пив, чи докори? 

— Те, що я пив. Оті високі заморожені коктейлі. 

— Може, і так. А щодо мене, то докорів більше не буде, крім хіба того, що в цьому домі страшенно важко поїсти. 

— Будь терплячою. Скільки разів ти сама мені це повторювала. 

— Я терпляча, — відказала вона, — просто голодна. Тепер я розумію, як люди їдять на чуваннях і поминках. 

— До біса тактовність, якщо тобі від цього полегшає. 

— До біса, звісно. Чи будемо за кожне слово перепрошувати? Одного разу достатньо. 

— Слухай, ти, — мовив він, — я ношу це в собі на три тижні довше за тебе, і очевидно, що в мене вже інша стадія. 

— Інша й напевне цікавіша, — відповіла вона. — Я ж тебе знаю. Шльондри ждуть, повертайся до них. 

— Може, годі? 

— Ні. Мені від цього легшає. 

— Хто це написав «Маріє, Діво, зглянься на жінок»172? 

— Якийсь мужик, — відказала вона. — Сучий потрух. 

— Прочитати тобі цей вірш? 

— Ні. І взагалі ти мені вже набрид своїм «на три тижні довше» і всім рештою теж. Якщо це тому, що я не служу в бойовому підрозділі, а в тебе там якісь такі таємниці, що ти навіть спиш із котом, аби не розбовкати... 

— І тобі ще не ясно, чого ми розлучилися. 

— Ми розлучилися, бо ти мені набрид. А ти все життя любив мене, бо не міг не любити, і зараз не можеш. 

— Це правда. 

Слуга стояв у їдальні. Він не міг не чути й не бачити чвар у сусідній кімнаті, і його засмагле обличчя аж пітніло від смутку. Він любив господаря, усіх його котів та псів, поштиво милувався гарними жінками й нестерпно тужив, коли з вітальні чути було сварки. От і тепер він думав: яка гарна жінка — такої красуні він у житті своєму не бачив, — а кабальєро свариться з нею, та й вона собі люта на кабальєро. 

— Сеньйоре, — обізвався він урешті-решт. — Даруйте, сеньйоре. Чи можна поговорити з вами на кухні? 

— Вибач, кохана. 

— Мабуть, якась таємниця, — сказала вона й наповнила собі келих. 

— Сеньйоре, — мовив хлопчина, — дзвонив лейтенант, говорив castellano173, сказав, щоб ви негайно приїздили. Навіть повторити звелів: негайно. Сказав, що це у справі і що ви знаєте, куди їхати. Я звідси телефонувати не хотів, пішов у село. А коли додзвонився, мені сказали, що ви вже тут. 

— Дякую, зрозумів, — відказав Томас Гадсон. — Приготуй, будь ласка, яєчню для мене та сеньйорити й скажи шоферові, щоб заводив машину. 

— Слухаюся, сер. 

— Що таке, Томе? — стривожилася вона. — Що сталося? 

— Я мушу їхати. 

— Ти ж казав, що лишишся вдома, поки не вщухне вітер. 

— Так. Але це не від мене залежить. 

— А мені можна побути тут? 

— Як хочеш. Можеш почитати Томові листи, а потім шофер відвезе тебе на літак. 

— Гаразд. 

— Коли захочеш, візьми їх собі. Листи, фотографії — що забажаєш. Подивися в моєму столі. 

— А ти таки змінився. 

— Може, трохи. Піди собі в студію, порозглядай картини. Там є пристойні: я встиг їх намалювати, доки в нас тут усе почалося. Хочеш — візьми собі. Є твій портрет, непоганий. 

— Я заберу його, — відповіла вона. — А ти, коли хочеш, умієш бути хорошим. 

— Її листи теж почитай, якщо маєш бажання. Там трапляються музейні експонати. Ті, що здадуться тобі кумедними, можеш забрати. 

— Я що, по-твоєму, зі скринею мандрую? 

— А ти прочитай і викинь в унітаз у літаку. 

— Гаразд. 

— Спробую до твого від’їзду повернутися. Але не обіцяю. Якщо шофер буде мені потрібен, пришлю по тебе таксі до готелю чи аеропорту. 

— Добре. 

— Коли що знадобиться — питай слугу. Скажи, хай попрасує тобі одяг. Сама надінь, що там знайдеш у мене в шафі. 

— Добре. Томе, ти ж будеш мене любити? І не дозволиш таким сценам, як оце зараз, усе зруйнувати? 

— Звісно. То все пусте. Сама кажеш — я не можу тебе не любити. 

— Зроби, щоб і далі не міг. 

— Це не від мене залежить. Книжки можеш брати, які захочеш. Мою яєчню, цілу чи половину, віддаси Бойсі. Він любить порізану на дрібненькі шматочки. Я мушу вимітатися. Вже й так забарився. 

— Прощавай, Томе, — сказала вона. 

— Прощавай, відьмо, бережи себе. Зі мною нічого страшного не буде. 

Він вийшов. Кіт прослизнув за ним і знизу дивився в очі господареві. 

— Спокійно, Бойсі, — мовив той. — Я ще вернуся до рейсу. 

— Куди їдемо? — обізвався водій. 

— У місто. 

Аж не віриться, що за такої негоди для нас може знайтися робота, подумав він. Чи вони щось виявили? Хтось там у біді? Господи, хай би цього разу все було не дарма. Треба встигнути скласти заповіт, переписати на неї маєток. Завірити в посольстві та покласти в сейф. Вона так мужньо зустріла цю звістку. Але ще, мабуть, не осягнула. Я хочу бути поруч, коли це станеться. Хочу допомогти їй. Може, вдасться, якщо цього разу все вийде, й наступного теж, і наступного. Аби хоч цього разу вийшло. Цікаво, чи забере вона щось із дому. Хай би забрала. І не забула погодувати Бойсі. Коли надворі холодно, він швидко голодніє. 

Хлопців неважко буде зібрати; катер витримає ще один рейс до ремонту. Принаймні один. Якось витримає. Ризикнемо. Майже всі запасні частини є. Хай і покдає, аби лиш підібратися ближче. А все-таки добре було б нікуди не йти. Залишитися вдома. Хоча… ні, чорта лисого. 

Не бреши собі. Сина ти втратив. Кохану жінку втратив. Слава давно вже покинула. Залишився тільки обов’язок. 

І в чому він полягає, цей твій обов’язок? У тому, щоб дотримувати слова. А як же інші твої обіцянки? 

Тим часом вона лежала в маєтку на ліжку, в кімнаті, що так нагадувала «Нормандію». До неї тулився кіт на прізвисько Бойсі. Шампанське їй не смакувало, яєчню вона так і не спромоглася з’їсти. Покраяла цілу порцію на дрібненькі шматочки й віддала котові. В шухляді письмового столу відшукала синові листи в блакитних конвертах зі штампом цензури, а після того пішла й упала долілиць на ліжко. 

— Обидва, — сказала вона котові, ситому й розніженому запахом жінки поруч. — Обидва. Скажи мені, Бойсі, що нам тепер робити? 

Кіт беззвучно замуркотів. 

— Ти теж не знаєш, — мовила вона. — І ніхто не знає. 

Частина ІІІ. У морі 

І 

Попереду білів довгий берег; за ним видніли кокосові пальми. Вхід у гавань розтинав навскісний риф, об який під дужим східним вітром розбивалися хвилі, і, якщо придивитися, було добре видно, де вхід відкривається. На березі не було нікого, а білизнá піску сліпила очі. 

Капітан придивлявся до берега, стоячи на ходовому містку. Десь тут повинні бути рибальські хижі, та їх не було, як і човнів, заякорених у лагуні. 

— Ти вже бував тут, — звернувся він до свого помічника. 

— Так. 

— Бачив там хижі? 

— Бачив. На мапі також позначено селище. 

— Де й ділися вони к чорту, — відказав капітан. — Бачиш якісь човни у мангрових хащах? 

— Нічого не бачу. 

— Зайдемо в гавань і станемо на якір, — вирішив капітан. — Я знаю цей прохід. Разів у вісім глибший, ніж здається. 

Він подивився вниз, у зеленаву воду, й побачив на дні велику тінь свого судна. Обізвався помічник: 

— Добрий ґрунт отам, на схід від колишнього селища. 

— Знаю. Іди до якоря з правого борту й чекай. Там і станемо. Вітер дме зранку до ночі, комах не буде. 

— Так, сер. 

Вони зупинилися. Катер, не досить великий, щоб хтось, крім господаря, міг бодай подумки назвати його корабликом, став носом проти вітру поза рифом, об який розбивалися біло-зелені хвилі. Капітан на містку простежив, щоб катер став на якір вільно, проте міцно. Водночас він поглядав на берег, нічого не розуміючи. 

— Бери з собою трьох, і йдіть у розвідку, — звелів капітан. — Я трохи полежу. І не забувайте, що ви науковці. 

Удаючи науковців, вони не тримали зброї напохваті, а носили з собою мачете й надівали широкі брилі, як багамські ловці губок. Команда називала їх «sombreros sientíficos».174 Що крислатіші вони були, то науковішими вважалися. 

— Хтось поцупив мого наукового капелюха, — мовив широкоплечий баск із густими бровами, які зрослися в нього на переніссі. — Дайте мені, заради науки, кілька гранат. 

— Візьми мого капелюха, — запропонував іще один баск. — Удвічі науковіший за твій. 

— Який науковий, — сказав найкремезніший з басків. — Я в ньому, як Ейнштейн. Томасе, нам зразки брати? 

— Ні, — відповів капітан. — Антоніо знає, що робити. Дивіться там уважно своїми науковими баньками. 

— Я пошукаю воду. 

— Вода була за селищем, — відповів капітан. — Треба перевірити, яка вона. Краще зробити запас. 

— Гаш-два-о, — мовив кремезний баск. — І вся ота наукова бридня. Слухай, ти, послідущий науковцю, капелюшний злодію, дай нам чотири п’ятигалонових бутлі, щоб ми не дурно махалися. 

Другий баск поставив чотири балцанки в шлюпку. Капітан чув, як обидва підлеглих перемовляються між собою. 

— Не тицяй мене в спину своїм розпроклятим веслом! 

— Я роблю це заради науки. 

— До дупи науку з її братом… 

— Сестрою. 

— Сестрою на ім’я Пеніциліна. 

Капітан дивився, як вони веслують до сліпучо-білого берега. Треба було й мені поїхати, дорікнув він собі. Але я цілу ніч не спав, дванадцять годин простояв при штурвалі. Антоніо розвідає все незгірше за мене. І все-таки, що там у біса трапилося? 

Він поглянув на риф, на берег, на чисту воду, що струмувала й бралася вихорцями з підвітряного боку судна. Тоді заплющив очі, влігся на бік і заснув. Прокинувся він, коли повернулася шлюпка. Із виразів облич побратимів збагнув, що сталося лихо. Його помічник пітнів, як завжди в біді чи від кепських новин. Він був сухорлявий і просто так не пітнів. 

— Хтось попалив усі хижі, — сказав помічник. — І намагався прибрати свідків. У попелі трупи. Звідси не чути смороду, бо вітер дме в інший бік. 

— Скільки трупів? 

— Ми налічили дев’ять. Може бути, що більше. 

— Чоловіків чи жінок? 

— І тих, і тих. 

— Сліди залишилися? 

— Ні. Там потім злива була. Сильна злива. Пісок і досі рябий. 

— Вони вже зо тиждень мертві, — мовив широкоплечий баск, якого звали Ара. — Птахи ще до них не допались, але краби вже ласують. 

— Як ти знаєш, що тиждень? 

— Точно ніхто не скаже, — відповів Ара. — Проте я думаю, що тиждень минув. Злива була дні три тому, якщо судити з крабових слідів. 

— Як там вода? 

— На вигляд нормальна. 

— Ви її набрали? 

— Так. 

— Не розумію, з чого б їм труїти воду, — мовив Ара. — Запах у неї був добрий, я скуштував і набрав. 

— Дарма куштував. 

— Запах у неї був добрий. Навряд чи вона отруєна. 

— Хто їх убив? 

— Ми не знаємо. 

— Не вистежили? 

— Ні. Повернулися доповісти тобі. Ти ж капітан. 

— Ясно, — сказав Томас Гадсон. Він спустився вниз і пристебнув до пояса револьвер. З другого боку висів ніж у піхвах, і пояс з того боку задерся, коли револьвер усією вагою ліг Гадсонові на стегно. У камбузі він зупинився, взяв ложку й поклав у кишеню. — Аро й Генрі, ви підете разом зі мною на берег. Віллі, ти відвезеш нас і пошукаєш скойок, доки чекатимеш. Пітерс нехай собі спить, — Томас Гадсон звернувся до помічника: — Перевір, будь ласка, всі двигуни та баки з пальним. 

Вода над білим піщаним дном була прегарна й чиста; крізь неї Томас Гадсон бачив кожну борозенку й зморщечку на піску. Шлюпка сіла на мілину й, коли троє чоловіків рушили до берега вбрід, капітан помітив дрібненьких рибок, що вигравали довкола його ніг. Нахилився й розгледів мініатюрних трахінотів. Можливо, то й не трахіноти, подумав він. Але дуже схожі й так само приязні. 

— Генрі, — наказав Томас Гадсон, добрівши до берега, — обійди острів із навітряного боку аж до отих мангрових хащів. Дивися, чи є сліди й усяке таке. Зустрінемося тут. Аро — те саме з другого боку. 

Зайве було й питати, де трупи. Томас Гадсон побачив сліди й почув торохкотіння піщаних крабів у сухому чагарнику. Він озирнувся — на катер, на смугу прибою, на Віллі, що гойдався в шлюпці, видивляючись під водою скойок у підзорну трубу. 

Треба зробити — то треба, подумав він. Але нинішній день не призначений для такого. Дивно, що тут, де не треба, пройшла ціла злива, а в нас ані краплі не впало. Скільки ще ці дощі литимуть де завгодно, тільки не в нас? 

Сильний вітер віяв майже два місяці, зранку до ночі. Томас Гадсон звик до нього й більше не дратувався. Вітер зміцнював його, додавав йому сили, і Томас Гадсон плекав надію, що так триватиме завжди. 

Ми постійно на щось чекаємо, а воно так ніколи й не настає, думав він. Але за такого вітру чекати легше, ніж за штилю чи лиховісних, примхливих штормів. А воду ми десь та й знайдемо. Хай і далі не дощить. На воду ми розживемося. Тут вона є на кожному острівці, головне — вміти шукати. 

Ну, годі, звелів він собі. Іди й покінчи з цим. 

Вітер допомагав йому покінчити. Томас Гадсон сидів навпочіпки під обгорілими заростями морського винограду й пересипав пісок із однієї жмені в другу, а вітер відносив сморід того, що лежало перед ним. Він здивувався, бо не знайшов нічого, одначе, перш ніж рушити далі, перевіяв пісок з підвітряного боку побіля спалених хиж. Надіявся, що знайти потрібне буде простіше. Але й там не було нічого. 

Тоді, присівши спиною до вітру, відвертаючись раз у раз, щоб хапнути повітря, і знову тамуючи віддих, Томас Гадсон почав длубатися ножем у розгнилій обвугленій масі, яку пожирали краби. Коли це натрапив на щось несподівано тверде та кругле біля кістки й виколупав його ложкою. Поклав на пісок і, знову подлубавшись в останках, відшукав іще три. Тоді відвернувся обличчям до вітру й піском почистив ложку та ніж. Загріб чотири кулі в жменю разом із піском і, прихопивши лівою рукою ніж та ложку, рушив крізь чагарі назад. 

Великий, непристойно білий піщаний краб позадкував від нього й погрозливо підняв клешні. 

— Ти, друже, туди? — запитав його Томас Гадсон. — А я вже звідти. 

Краб не рухався, високо занісши розчепірені гострі клешні. 

— А ти великий нівроку, — сказав Томас Гадсон, повільно вкладаючи ніж у піхви, а ложку в кишеню. Він переспав пісок із кулями з правої жмені в ліву, а праву руку ретельно витер об шорти й витяг потемнілий від поту, добре змащений «магнум-357». — Ще можеш урятуватися, — звернувся він до піщаного краба. — Я тебе не виню. Ти робиш свою роботу собі на втіху. 

Великий — майже фут завширшки — краб завмер, не опускаючи клешень. Томас Гадсон стрельнув йому межи очі, і краб розлетівся на друзки. 

— Цих сраних «магнумів» тепер майже не дістати, бо їх роздали сачкам з ФБР, аби ловили таких самих сачків, що ухиляються від призову до війська, — мовив Томас Гадсон. — Але іноді треба й пальнути, поки стріляти не розучився. 

Сердешний краб, подумалося йому. Робив собі свою справу та й годі. Дарма спинився. 

Він вийшов на берег, побачив свій катер, рівну смугу прибою та Віллі, що став на якір і тепер пірнав по скойки. Томас Гадсон як слід вичистив ніж, обшкрябав і помив ложку, а тоді перемив усі чотири кулі. Він тримав їх на долоні й розглядав, як золотошукач, який промивав пісок, сподіваючись на коштовні крупинки, й раптом виявив чотири самородки. Всі кулі мали однакові чорні голівки. Тепер, коли м’яса на них не лишилося, стало добре видно короткий виткий слід нарізки. То були стандартні дев’ятиміліметрові кулі для «шмайсера». 

Томас Гадсон зрадів. 

Фріци визбирали всі гільзи, подумав він. А кулі лишили — однаково, що візитні картки. Це треба обміркувати. Ми знаємо дві речі. Вони перебили всіх на острові й забрали звідси човни. От із цього, друже, й виходь. Ти ж у нас наче кмітливий. 

Проте міркувати він не став. Натомість ліг на пісок, підтягнув до себе «магнум», так, що той опинився в нього між ніг, і задивився на скульптуру, яку пісок та вітер витворили з хмизу. Сіра, вишурувана піском, вона стояла, ввігнавшись нижнім кінцем у білий мучнистий берег. Наче на виставці. На якомусь там Осінньому салоні175. 

Томас Гадсон чув ревучий гомін хвиль, що розбивались об риф, і думав: от би намалювати це. Лежав і дивився в небо, де не було нічого, крім східного вітру; лежав, заховавши чотири кулі в застебнутій найменшій кишеньці шортів. Він розумів, що в них — увесь теперішній сенс його існування, але не хотів думати про це чи взагалі розважати логічно, як мусив. Я милуватимуся цим зеленим паліччям, постановив він собі. Ми знаємо, хто наші вороги, і знаємо, що нікуди вони не подінуться. Та й ми теж. Але чого про це думати, як немає ні Ари, ні Генрі. Ара щось відшукає. Тут щось та й лишилося, а він не в тім’я битий. Піщаний берег нерідко бреше, але десь на ньому завжди написана правда. Він намацав у кишеньці кулі й, підтягнувшись на ліктях, переповз туди, де пісок був сухіший і навіть біліший, якщо така білота надається до порівняння. Ліг, зіпершись потилицею, на сірий хмиз, із револьвером між ніг. 

— Відколи це ти став мені за дівчину? — запитав Томас Гадсон у «магнума». — Та не відповідай. Лежи собі там тихенько, а я подбаю про те, щоб колись ти ще мав нагоду вбити когось цікавішого за дурного піщаного краба. 

ІІ 

Так він і лежав, задивлений у смугу прибою, втративши лік хвилинам, коли з’явилися Генрі та Ара. Томас Гадсон побачив їх і відвернувся до моря. Він хотів не думати про це, намагався відпружитись, але не виходило. Поки вони підійдуть, він лежатиме спокійно, ні про що не думаючи — тільки про морські хвилі над рифом. Та часу вже не було. Вони підійшли надто швидко. 

— Що ти знайшов? — запитав Томас Гадсон у Ари, що сів біля сірого хмизу. Генрі вмостився поруч. 

— Знайшов одного. Молодий хлопець. Убитий. 

— Німець, звісно, — озвався Генрі. — У самих шортах, чуприна білява та довжелезна, вигоріла на сонці. Лежить на піску долілиць. 

— Куди його застрелили? 

— У поперек і в потилицю, — мовив Ара. — Rematado176. Ось кулі. Я їх відмив. 

— Угу, — сказав Томас Гадсон. — У мене чотири схожих. 

— Дев’ятиміліметрові для «люгера»? — спитав Генрі. — Того самого калібру, що й ці наші від П-38. 

— Ці, з чорними голівками, — револьверні, — відповів Томас Гадсон. — Дякую, докторе, що випорпали їх. 

— До ваших послуг, — відповів Ара. — Та, що в шию, вийшла навиліт. Я знайшов її в піску. Другу випорпав Генрі. 

— Та й то було не страшно, — озвався Генрі. — Він начебто підсох на сонці й вітрі. Однаково, що пиріг було різати. Не такий, як ті решта. Томе, за що його вбили? 

— Не знаю. 

— А ти як думаєш? — мовив Ара. — Чи вони тут на ремонт зупинилися? 

— Ні. Свого човна вони втратили. 

— Так, — погодився Ара. — А звідси човни забрали. 

— Але навіщо вбили матроса? — повторив Генрі. — Томе, вибач, може, я наче туплю. Але ти знаєш — я все, що можу, ладен зробити, і дуже тішуся, що ми їх нарешті злапали. 

— Ще не злапали, — відповів Томас Гадсон. — Хіба тільки взяли слід. 

— Занюхали, як собаки, — докинув Ара. 

— Занюхали — не те слово. 

— Томе, але хто й навіщо вбив цього матроса? 

— То був сімейний конфлікт, — відповів Томас Гадсон. — Ти колись бачив, щоб чоловікові з доброго наміру стріляли в поперек? А потім добивали в шию, щоб не мучився? 

— Може, убивць було двоє, — припустив Ара. 

— Ти знайшов гільзи? 

— Ні, — мовив Ара. — Хоча скрізь шукав. Навіть якби стріляли з кулемета, вони не випали б далі, ніж я дивився. 

— Мабуть, той самий методичний сучий потрух, який позбирав усі решту. 

— І куди вони пішли? — допитувався Ара. — Куди забрали човни? 

— На південь, — сказав Томас Гадсон. — Більше нікуди. Ви самі знаєте, що на північ їм шляху нема. 

— А ми куди підемо? 

— Я намагаюся збагнути, що в них на думці, — відповів Томас Гадсон. — Але бракує фактів. 

— Є трупи, немає човнів, — мовив Генрі. — А далі ти сам зміркуєш. 

— І ще відома зброя. Але скільки їх? Де затонула їхня субмарина? До цього додай, що вчора ввечері ми не зв’язалися з Ґуантанамо, докинь купу острівців на південь звідси, і все це добряче вимішай. Та ще доплюсуй наші півпорожні баки. Також доклади Пітерса і подавай на стіл. 

— Томе, все буде добре. 

— Авжеж, — відповів Томас Гадсон. — Добре чи погано — у нашій справі це одне й те саме. 

— Але ти впевнений, що ми їх злапаємо, правда ж? 

— Безумовно, — відказав Томас Гадсон. — А тепер іди посигналь Віллі: нехай він підходить сюди, а Антоніо береться куховарити. Сьогодні в нас чаудер. Аро, маєш три години. Візьмеш на борт усю воду, яку подужаєш. Скажеш Антоніо, хай перевірить усі двигуни. Треба вшитися звідси дотемна. На острові нічого не було? Ні птиці, ні свиней? 

— Нічого, — відповів Ара. — Вони все забрали. 

— То мусять з’їсти. Льоду немає, і чим годувати — теж. Німці спритні, ще й черепах наловлять о цій порі року. Думаю, що ми злапаємо їх на Лобосі. Вони подадуться туди, це логічно. Скажи Віллі, хай напхає льодовник скойками, а води ми візьмемо, тільки щоб вистачило до найближчого острова, — щось обмірковуючи, Томас Гадсон замовк. — Ні, вибач. Не так. Носитимеш воду до сутінків, а з якоря знімемося, коли зійде місяць. Згаємо три години, зате потім виграємо шість. 

— А ти її куштував? — поцікавився Ара. 

— Так, — відповів Томас Гадсон. — Чиста, смачна вода. Ти правду казав. 

— Дякую, — відповів Ара. — Піду посигналю Віллі. Він давно вже пірнає. 

— Томе, а що мені робити? — запитав Генрі. — Лишитися тут з тобою чи воду тягати? 

— Носитимеш воду, поки не втомишся, а тоді ляжеш поспиш. Уночі стоятимеш зі мною на містку. 

— Принести тобі сорочку чи светр? 

— Давай сорочку й тонку ковдру, — відповів Гадсон. — Пісок сухий; я тут посплю на сонечку. Але як почнеться вітер, то буде холодно. 

— А правда, чудовий пісок? Скільки живу, не бачив такого сухого й пухнастого. 

— Це вітер так його змолов за багато років. 

— Томмі, а ми ж їх злапаємо? 

— Аякже, — відказав Томас Гадсон. — Злапаємо, нема мови. 

— Ти вже звиняй, що я буваю такий дурний, — мовив Генрі. 

— Тобі це від народження пробачено, — відповів Томас Гадсон. — Генрі, ти дуже відважний, і я тебе люблю й довіряю тобі. І ніякий ти не дурний. 

— Гадаєш, нам доведеться битися? 

— Упевнений, що доведеться. Але не думай про це. Думай про деталі. Думай про все, що треба зробити, і як нам слід повеселитися до бою. А про бій думатиму я. 

— Зроблю все, що зможу, — відповів Генрі. — Шкода, що бій не можна прорепетирувати. Тоді б я ще краще зіграв свою роль. 

— Ти й так усе добре зробиш, — сказав Томас Гадсон. — Ми вже свого не проґавимо. 

— Так довго чекали, — погодився Генрі. 

— Чекати завжди довго, — відповів йому Томас Гадсон. — А коли переслідуєш ворога — то ще довше. 

— Ляж поспи, — мовив Генрі. — Хтозна-відколи не спиш. 

— Посплю, — відказав Томас Гадсон. 

— Томе, а де затонула їхня субмарина? — вкотре запитав Ара. 

— Вони вивели звідси тутешні човни й повбивали людей, скажімо, тиждень тому. Отже, це, мабуть, та субмарина, про яку говорилося в Камаґуеї. Але вони явно дісталися нею сюди. Гумові човни в такий шквал не дійшли б. 

— Виходить, їхній човен затонув східніше звідси. 

— Саме так. І тоді ці засранці були як на долоні, — сказав Томас Гадсон. 

— А додому ще далеко, — мовив Генрі. 

— І буде ще далі, — обізвався Ара. 

— Дивні ті німці, — сказав Томас Гадсон. — Хоробрі, іноді навіть нівроку славні бувають. А коли-не-коли трапляються й мерзотники, як оцей. 

— Треба, мабуть, іти працювати, — підсумував Ара. — Поговорити можна й на вахті, вночі, щоб на сон не хилило. Томе, іди полеж. 

— Поспи, — виправив Генрі. 

— Що полежати, що поспати. 

— Неправда. Томе, краще поспи. 

— Спробую, — відповів Томас Гадсон. Проте вони пішли, а він так і не зміг заснути. 

Пощо вони накоїли стільки гидоти? — подумав він. Але ми їх однаково злапаємо. Місцеві тільки й могли нам сказати, скільки було тих фріців і як вони озброєні. І вже за це варто було їх убити, з німецької точки зору. Тим паче, подумаєш, негри якісь. Та це говорить нам дещо й про них. Якщо вони перебили всіх тутешніх людей, то, вочевидь, мали план і надіялися, що їх підберуть. Але щось пішло не за планом — інакше вони не вбили би свого ж матроса. Хоча хтозна, за що його стратили. Може, це він пустив субмарину під воду, коли та могла ще протриматися на поверхні, щоб вони дісталися додому. 

І що з цього випливає? — розмірковував він. Ставити на це не можна. Це тільки ймовірність. Але якщо так і було, то їхній човен затонув неподалік від берега, і затонув швидко. Отже, що там вони встигли взяти. А може, той матрос і ні до чого. Дарма його тільки вбили. 

Скільки в них човнів, ми теж не знаємо. Раптом на одному чи двох місцеві ще раніше вийшли на черепах. Нічого не лишається — тільки думати й оглядати ближні острівці. 

Припустімо, вони перетнули Стару Багамську протоку й прибилися до кубинського берега? Звісно! — подумав він. Як же ти раніше не згадав про це? Для них це найкращий вихід. 

Так вони можуть дістатися додому — будь-яким іспанським судном із Гавани. Щоправда, в Кінгстоні перевірка. Але так усе одно простіше: багато кому вдавалося обійти її. Ох уже цей розпроклятий Пітерс із поламаною рацією! Радіо ВНП, подумав він, — Взагалі Не Працює. А нам же видали чудову, велику рацію, і він із нею не впорався. Не уявляю, як можна було її роздовбати. Але вчора він не вийшов на зв’язок із Ґуантанамо, і, якщо й сьогодні не вийде, ми лишимося покинуті напризволяще. А, ну його к чорту, подумав він. Напризволяще — то ще не найгірший варіант. Поспи, звелів собі Томас Гадсон. Нічого мудрішого зараз ти все одно не вдієш. 

Посовавши плечима на піску, він умостився зручніше й заснув під гуркіт хвиль, що набігали на риф. 

ІІІ 

Томасові Гадсону снилося, що його син, юний Том, не загинув, що двоє молодших синів живі й здорові, а війна закінчилася, що коло нього, притиснувши його всім своїм тілом, як вона часом робила, спить Томова мати. Він відчував, як їхні ноги переплітаються, а тіла притискаються, відчував на собі її груди й вуста. Її важкі шовковисті коси впали йому на очі та щоки; він ухилився від її спраглих вуст, а тоді захопив губами пасмо й не відпускав. Потім, не прокидаючись, однією мокрою рукою намацав свій «магнум-357» і легенько посунув на місце. І знову лежав під її вагою, погойдуючись повільно й ритмічно, сховавши обличчя за шовковистою запоною її кіс. 

Генрі накрив його ковдрою, й Томас Гадсон пробурмотів уві сні: 

— Дякую, що ти така волога й затишна, що ти так міцно притискаєшся до мене. Дякую, що повернулася так скоро і що не занадто схудла. 

— Ех, бідний він, засранець, — мовив Генрі, дбайливо підтикаючи ковдру, завдав на плечі дві п’ятигалонні балцанки й пішов. 

— Томе, я думала, ти хотів, щоб я схудла, — мовила жінка вві сні. — Ти ж казав, що худою я схожа на молоденьку кізоньку, а кращого за молоденьку кізоньку немає нічого на світі. 

— Ти, — відповів Томас Гадсон. — Ну, хто кого кохатиме? 

— Обоє разом, — відказала вона. — Чи ти хотів би по-іншому? 

— Кохай ти мене, — мовив він. — Я стомлений. 

— Просто ледачий. Дай револьвер, я покладу його поруч. Револьвер заважає. 

— Поклади на підлогу, — відповів Томас Гадсон. — І нехай усе буде так, як повинно бути. 

— Ти будеш мною чи я тобою? — запитала вона, коли все стало так, як повинно бути. 

— Як хочеш. 

— Я буду тобою. 

— А я не можу бути тобою. Але можу спробувати. 

— Спробуй. Цікаво, що в тебе вийде. Тільки не намагайся берегти себе. Спробуй усе віддати, і взяти все теж. 

— Гаразд. 

— Ну як, виходить? 

— Так, — мовив він. — Це чарівно. 

— Розумієш тепер, у чім наша сила? 

— Так, — сказав Томас Гадсон. — Так, розумію. Віддавати легко. 

— Але віддати потрібно все. А ти задоволений, що я повернула тобі малих і що вночі приходжу до тебе колишньою відьмою? 

— Так. Я дуже задоволений усім. А тепер, будь ласка, проведи мені волоссям по обличчі, дай мені вуста й обніми міцно-міцно, щоб аж до смерті. 

— А ти мене, добре? 

Він прокинувся, намацав ковдру й одразу не зрозумів, що це йому тільки снилося. Ліг на бік, відчув між ногами кобуру й усе збагнув, але порожнеча всередині після сну подвоїлася. Він побачив, що досі не споночіло, побачив, як шлюпка везе на катер воду, побачив біле шумовиння хвиль на рифі. Перевернувся на другий бік, підібгав ковдру й заснув, умостивши голову на складені руки. Коли матроси прийшли будити його, він усе ще спав, і тепер йому вже нічого не снилося. 

IV 

Томас Гадсон стояв при штурвалі до ранку; до півночі на містку з ним був Ара, а потім Генрі. Іти таким розбурханим морем — однаково, що спускатися верхи з гори, думав Гадсон. Весь час униз, а іноді — поперек схилу. А в морі схилів багато; усе воно наче горбисте нагір’я. 

— Поговори зі мною, — звернувся Гадсон до Ари. 

— Про що говорити, Томе? 

— Про що завгодно. 

— Пітерс не зв’язався з Ґуантанамо. Знову. Геть понівечив рацію. Оту велику, нову. 

— Угу, — сказав Томас Гадсон, намагаючись якнайплавніше спускати катер зі схилу. — Він щось там спалив і не може полагодити. 

— Але слухає, — відповів Ара. — І Віллі з ним: дивиться, щоб не заснув. 

— А хто дивиться, щоб Віллі не заснув? 

— Він і не засне, — мовив Ара. — Спить не краще за тебе. 

— А ти? 

— Якщо хочеш, пильнуватиму тут цілу ніч. Можу й до штурвала стати. 

— Ні. Мені більше нема чого робити. 

— Томе, а тобі дуже зле? 

— Не знаю. Наскільки зле може бути людині? 

— І хоч би чим зарадити, — відповів Ара. — Принести тобі міх з вином? 

— Не треба. Принеси мені пляшку холодного чаю і подивись, як там Віллі й Пітерс. Узагалі все перевір. 

Ара пішов. Капітан лишився наодинці з ніччю й морем, так само обережно ведучи катер, мов вершник свого коня крізь яругу. 

З’явився Генрі з пляшкою прохолодного чаю. 

— Що ми тут, Томе? — запитав він. 

— Ми чудово. 

— Пітерс по старій рації вийшов на поліцейське управління Маямі. На всі патрульні автомобілі. Віллі хотів поговорити з ними сам. Але я не дозволив. 

— Правильно. 

— Пітерс чув на УВЧ якесь німецьке дзявкотіння, але каже, що здалеку — звідтіль, де в них база. 

— Тоді б він не міг їх почути. 

— Весела нічка сьогодні, га, Томе? 

— Не така вже й весела. 

— Хтозна. Я просто кажу. Дай мені курс, я стану до штурвала, а ти йди поспи. 

— Пітерс занотував це в журналі? 

— Звісно. 

— Скажи Хуанові, хай дасть мені наші координати, а Пітерс занотує їх у журналі. Коли ці суки дзявкотіли? 

— Коли я піднімався нагору. 

— Скажи Хуанові, хай не бариться й швидше занотовує. 

— Слухаюсь, Томе. 

— Як там наші клоуни? 

— Сплять. Хіль також. 

— Поганяй того Пітерса сраним віником, хай скоріше нотує координати. 

— Воно тобі треба? 

— Та я, розтуди його маму, прекрасно знаю, де ми. 

— Слухаюсь, Томе, — відповів Генрі. — Ти все-таки спробуй не сердитись. 

Генрі повернувся на місток, але Томас Гадсон не мав охоти підтримувати розмову, і той стояв, розвівши ноги, щоб не впасти. Так минула година. 

— Томе, — промовив Генрі, — я бачу маяк. Градусів десь на двадцять по правому борту. 

— Правильно. 

Коли вони вийшли на траверз указівного світла, Томас Гадсон змінив курс, поставивши катер кормою до відкритого моря. 

— Тепер побіжить, мов кінь на пасовище, — сказав він Генрі. — Ми вже в протоці. Розбуди Хуана, хай підніметься сюди, і сам не спи. Ти запізно помітив маяк. 

— Вибач, Томе. Я приведу Хуана. Може, виставимо вахту на чотири боки? 

— До світанку не треба, — відповів Гадсон. — Я скажу коли. 

А може, вони зрізали собі шлях над мілинами, думав він. Тільки навряд. Уночі побоялися б, та й удень підводники тримаються подалі від мілин. Скоріше за все, вони розвернулися там, де і я. А тоді спокійно рушили собі тим самим курсом, який і ми взяли, до найвищої точки кубинського узбережжя. Ні до якого порту вони не підуть: пливтимуть просто за вітром. 

До Конфітеса теж не підуть, бо знають, що там є радіостанція. Але їм знадобляться харчі та вода. Мабуть, вони спробують підібратися до Гавани, пристати до берега десь у районі Бакуранао177, а звідти вже суходолом. Пошлю з Конфітеса радіограму. Не питатиму, що нам робити. Якщо полковника не виявиться на місці, ми тільки дурно згаємо час. Просто викладу суть і наші дії. Він собі вирішить, як забажає. У Ґуантанамо теж собі вирішать, і в Камаґуеї, в Ла Фе, в ФБР — і тоді, може, за тиждень ми кудись і просунемося. 

Дідька лисого, подумав він. За тиждень я сам їх злапаю. Їм же треба буде зупинитися — набрати води, зварити якогось їдла, поки живність не передохла з голоду й не зіпсувалося м’ясо. Імовірно, що вони пересуватимуться тільки ночами, а вдень сидітимуть тихо. Це логічно. На їхньому місці я сам би так чинив. Спробуй мислити, як отой кмітливий німець, командир субмарини, з усіма його клопотами. 

Еге ж, йому не бракує клопотів, міркував Томас Гадсон. Найгірший клопіт у його житті — це ми, а він про це навіть іще не знає. Думає, наче ми не становимо небезпеки. Наче ми добрі люди. 

Тільки ніякої кровожерливості, наказав він собі. Так ти нічого не повернеш. Будь мудрий і тішся, що маєш діло й товариство до діла. 

— Хуане! — гукнув він. — Друже, що ти бачиш? 

— Тільки чортів океан. 

— А ви, джентльмени, що бачите? 

— Ні чорта не бачимо, — відповів Хіль. 

— Мій чортів шлунок бачить каву. Але до неї ще далеко, — мовив Ара. 

— Бачу землю, — обізвався Генрі. Він щойно побачив її, низьку темну латку на тлі досвітнього неба, наче хтось приклав до нього великий палець, вимащений чорнилом. 

— Це вже поза Романо, — відповів Томас Гадсон. — Дякую, Генрі. А тепер ідіть пити каву, клоуни, і пришліть сюди ще чотирьох відчайдухів: нехай і вони побачать різні дивовижі. 

— Принести тобі кави, Томе? — запитав Ара. 

— Ні. Я вип’ю чаю, коли він буде готовий. 

— Ми дві години на вахті. Може, ще рано мінятися? — мовив Хіль. 

— Ідіть пийте каву. Дайте іншим відчайдухам нагоду прославитися. 

— Томе, ти казав, що вони на Лобосі? 

— Так. Але тепер я думаю інакше. 

Четверо матросів спустилися вниз, інші четверо піднялися на ходовий місток. 

— Джентльмени, — звелів Томас Гадсон, — діліть між собою чотири сторони світу. Кава внизу ще є? 

— Багато, — відповів помічник. — І чаю теж. Двигуни працюють, і води ми набрали мало, як на такі хвилі. 

— Що там Пітерс? 

— Вночі дудлив віскі зі своєї пляшки. З тієї, котра з ягнятком на етикетці. Але не спав. Віллі не давав йому заснути й собі прикладався до його пляшки, — сказав помічник. 

— На Конфітесі треба буде заправитись і докупити харчів. 

— Завантажимося ми швидко, а я тим часом заріжу свиню, оббілую її й обсмалю, — запропонував помічник. — Подарую чвертку радистам зі станції, хай мені допоможуть. Уже як рушимо — розроблятиму. А ти поспи, поки будемо вантажитися. Хочеш, я тебе заміню? 

— Не треба. З Конфітеса я дам три радіограми, і тоді ви вантажтесь, а я ляжу. Потім поженемо їх далі. 

— У напрямку дому? 

— Аякже. Деякий час вони ще нас уникатимуть. Але це ненадовго. Ми ще про це поговоримо. Як там хлопці? 

— Та ти ж їх знаєш. Про це ми ще теж поговоримо. Томе, візьми дрібку ближче до берега. Тут зустрічна течія, заощадимо трохи часу. 

— Багато втратили через хитавицю? 

— Не дуже. Але потовкло так, що матері його ковінька, — сказав помічник. 

— Ya lo creo, — мовив Томас Гадсон. — Вірю. 

— Тут нікого не має бути — тільки ці наші фріци на субмарині. Тій самій, що її начебто затопили. З Ла-Ґуайри178 вони вже вийшли, волочаться десь поблизу Кінгстона слідом за танкерами. І, звісно, там, де в них база. 

— Тут теж показуються. 

— Угу, за наші гріхи. 

— І за свої теж. 

— Ми гнатимемо їх розважливо й мудро. 

— Скоріше б уже почати, — сказав Томас Гадсон. 

— Поки що ніякої затримки не було. 

— Я волів би діяти швидше. 

— Я теж, — відповів помічник. — Але тобі краще виспатись на Конфітесі, а я обіцяю, що все піде навіть швидше, ніж ти сподіваєшся. 

V 

Ще здалеку на піщаному острові Томас Гадсон побачив спостережну вежу й високу сигнальну щоглу. Пофарбовані в білий колір, вони найпершими впадали у вічі. За ними видніли присадкуваті радіощогли й задертий догори кістяк розбитого судна, що затуляв халупу радіостанції. На перший погляд Конфітес не здався капітанові привабливим. 

Сонце світило в спину Томасові Гадсону, отож він легко відшукав перший з широких проходів між рифами, а тоді, кривуляючи поміж коралових острівців та обмілин, пристав до берега в затишному куточку. Пляж вигинався піщаним півмісяцем; острів поріс сухотрав’ям і лише з навітряного боку був плаский і кам’янистий. Прозорою зеленою водою Томас Гадсон провів свій катер до середини пляжу й поставив на якір, майже ввіткнувши носом у берег. Сонце підбилося високо; над радіостанцією та її прибудовами маяв кубинський прапор. Гола сигнальна щогла стриміла проти вітру. Довкіл не було ні душі, лише новенький, яскраво-чистий кубинський прапор лопотів на вітрі. 

— Напевно, прибуло підкріплення, — сказав Томас Гадсон. — Коли ми останнього разу звідси виходили, прапор був геть потріпаний. 

Він озирнувся: бочки з пальним стояли там, де він залишив їх минулого разу, а на тому місці, де для нього мали закопати брили льоду, мов свіжі могили, повиростали піщані горбки. Над островом кружляли строкаті крячки, що гніздилися з підвітряного боку острова між камінням, а деякі — в прибережній траві. Вони шугали туди-сюди, за вітром чи наперестріт йому, пірнаючи вниз, до каміння й трави, і тужно, розпачливо квилили. 

Хтось, очевидно, збирає собі на сніданок яйця, подумав Гадсон. Із камбуза долинув запах смаженої шинки; він підійшов і гукнув униз, що поснідає тут, на містку, а сам уважно оглянув острів. Може, фріци вже тут, подумалося йому. Захопили Конфітес. 

Проте коли на стежці, що вела від радіостанції до пляжу, показався чоловік у шортах, він упізнав лейтенанта. Той був веселий, дуже засмаглий і місяці зо три не стрижений. 

— Як плавалося? — гукнув він. 

— Добре, — відповів Томас Гадсон. — Заходьте до нас на пиво. 

— Потім, — сказав лейтенант. — Нам щойно позавчора привезли для вас харчі, свіжий лід і пиво. Лід ми закопали. Все решта — в будинку. 

— Які новини? 

— Десять днів тому в районі Ґінчоса179 авіація потопила субмарину. Але то було ще до вашого виходу в рейс. 

— Так, — відповів Томас Гадсон. — Два тижні тому. Ви про цей випадок? 

— Саме про цей. 

— Які ще новини? 

— Позавчора інша субмарина збила м’який дирижабль десь поблизу Кайо-Саля180. 

— Це точно? 

— Так кажуть. А, і ще ваша свиня. 

— А що зі свинею? 

— Її привезли для вас позавчора, з харчами разом. На ранок вона кинулася в море й спробувала втекти, але втопилася. А ми ж її цілий день годували! 

— ¡Qué puerco más suícido!181 — вигукнув Томас Гадсон. 

Лейтенант засміявся. Він мав веселе засмагле лице та був не дурний. Лише блазнював для забави. Він мав наказ в усьому сприяти Гадсонові й не ставити запитань. Гадсон же мав наказ користуватися з усіх вигод радіостанції й нікому нічого не розповідати. 

— Ще новини є? — поцікавився він. — Часом не бачили багамських ловців черепах чи морської губки? 

— Що вони тут забули? Губки та черепах їм і своїх вистачає. Але ми таки бачили два човни цього тижня. Вони обігнули мис і нібито намірялися підійти сюди. Але натомість рушили до Кайо-Крусу182. 

— Цікаво, що їм тут знадобилося. 

— Не знаю. Ви курсуєте в тутешніх водах з науковою метою, це ясно. А навіщо їм покидати свої найбагатші місця й іти аж сюди? 

— Скільки людей там було? 

— Ми бачили хіба що стернових. На палубах був холодок із пальмового віття, неначе курені. Можливо, для черепах. 

— Стернові були білі чи негри? 

— Білі, але страшенно засмаглі. 

— На бортах були якісь номери чи назви? 

— Вони були дуже далеко, ми не розгледіли. Я оголосив на острові стан підвищеної бойової готовності, проте наступні півтори доби минули спокійно. 

— Коли вони тут проходили? 

— За день до того, як вам привезли городину, лід і свиню-самогубцю. Одинадцять днів по тому, як ваша авіація доповіла, що потопила субмарину. За три дні до вашого прибуття. А хто це були, ваші друзі? 

— Ви ж повідомили про них? 

— Звісно. Та відповіді не одержали. 

— Можна надіслати від вас три радіограми? 

— Та певно. Готуйте текст і надсилайте. 

— Зараз ми почнемо вантажити на судно пальне, харчі та лід. Чи є там щось корисне й для вас? 

— Не знаю. Нате вам перелік. Я розписався, але не зміг прочитати англійською. 

— Курей чи індичок часом не привезли? 

— Привезли, — відповів лейтенант. — Я хотів зробити вам сюрприз. 

— Ми поділимося з вами, — вирішив Томас Гадсон. — Пивом і птицею. 

— Мої люди поможуть вам повантажити лід і пальне. 

— Дуже вам дякую. Ми плануємо зніматися з якоря через дві години. 

— Гаразд. А нам, бачте, ще на місяць відклали ротацію. 

— Знову? 

— Знову. 

— А ваші люди що кажуть? 

— Та вони всі штрафники. 

— Дякую за допомогу. Від імені цілого наукового світу. 

— І Ґуантанамо? 

— Ґуантанамо — це наукові Афіни. 

— Я думаю, що ті ловці зачаїлися десь тут неподалік. 

— Я теж так думаю. 

— Гілля кокосових пальм, із якого вони поробили на палубах холодок, було ще свіже. 

— Розкажіть мені ще щось. 

— А я нічого більше не знаю. Шліть ваші радіограми. На борт я підніматися не хочу, щоб не заважати й не марнувати вашого часу. 

— Якщо за нашої відсутності привезуть якийсь нетривкий харч, то з’їжте, щоб не попсувався. 

— Дякую. Прикро, що ваша свиня так по-дурному втопилася. 

— Пусте. Кожен із нас має власні дрібні негаразди. 

— Я накажу своїм до вас на борт не підніматися — тільки допомагати вантажитись. 

— Дякую, — відповів Томас Гадсон. — Ще щось про тих черепашатників пам’ятаєте? 

— Звичайні собі шхуни. Майже однаковісінькі. Наче їх той самий човняр будував. Вони обігнули риф, хотіли тут стати на якір. Але потім розвернулися за вітром і рушили до Кайо-Крусу. 

— По цей бік рифу? 

— Так, а тоді пропали з очей. 

— А що за субмарина поблизу Кайо-Саля? 

— Піднялася на поверхню й збила дирижабль. 

— Раджу вам не знімати стану підвищеної бойової готовності. 

— А я й не знімаю, — мовив лейтенант. — Ось чому ви ні душі тут не бачили. 

— Тільки птахів. 

— Бідолашні птахи, — резюмував лейтенант. 

VI 

Вони йшли за вітром із прибережного боку рифу, тримаючи курс на захід. Баки були заправлені, льодовник заповнений, і в камбузі чергова зміна обскубувала й патрала курей. Друга чистила зброю. Місток до половини людського зросту обгородили брезентом, і дві довгі дошки обабіч судна дванадцятидюймовими літерами сповіщали про його наукове призначення. Перехилившись через борт, щоб на око виміряти глибину, Томас Гадсон бачив, як куряче пір’я жмутками летить на водну борозну позаду катера. 

— Тримайся якнайближче до берега, тільки так, щоб не наскочити на мілину, — звелів Томас Гадсон Арі. — Ти ж добре знаєш ці місця. 

— Я знаю, що з цього добра не буде, — відповів той. — Де заякоримось? 

— Я хочу зблизька оглянути Кайо-Крус. 

— Оглянути можна, та це навряд чи щось дасть. Ти ж не думаєш, наче вони так там і сидітимуть? 

— Ні. Але, можливо, тутешні рибалки їх помітили. Чи вуглярі. 

— Бодай би вітер ущух, — мовив Ара. — Нам би хоч на кілька днів штилю. 

— Тут, за Романо, завжди вітер. 

— Так, але продуває, як у міжгір’ї. Бодай би вщух, бо так ми їх ніколи не злапаємо. 

— Досі ми ще не помилялися, — відповів Томас Гадсон. — То, може, нам і пощастить. Вони могли податися на Лобос і звідти по радіо покликати іншу субмарину, щоб їх підхопила. 

— Тобто вони не знали, що там була ще одна. 

— Мабуть. За десять днів вони могли далеко піти. 

— Якщо хотіли, — мовив Ара. — Томе, годі вже. Мені від цих думок голова розболілася. Краще тягати бочки з пальним. Ти сам подумай, а мені просто скажи, куди вести судно. 

— Прямо. Тільки пильнуй, щоб не наскочити на Мінерву, цей розпроклятий риф. І обходь мілини. 

— Гаразд. 

Чи то в них від удару пропав зв’язок? — міркував Томас Гадсон. Для екстрених випадків на суднах існують запасні рації. Проте відколи все сталося, Пітерс так і не зловив їх на УВЧ. Утім, це ще нічого не доводить. Ніщо нічого не доводить: просто три дні тому нашим курсом проходили тут два рибальських човни. Чи я спитав його про шлюпки на борту? Ні, забув. Але шлюпки повинні бути, якщо це справді звичайні багамські ловці черепах. Хоча це пальмове віття для холодку дуже дивує. 

Скільки їх там? Невідомо. Чи є поранені? Хтозна. Яка в них зброя? Відомо лише про один кулемет. Куди вони йдуть? Поки що ми йдемо слідом за ними. 

Можливо, ми знайдемо щось поміж Кайо-Крусом та Меґано183, думав він. Але ні. Навряд чи там буде щось, окрім зграй вівчариків та слідів ігуан на піску побіля води. 

Зате, сказав він собі, так ти не думаєш ні про що інше. Про яке інше? У тебе нічого не залишилося. Ні, чому ж. Лишився катер, команда на ньому, море й ті вишкребки, на яких ти полюєш. Потім ти повернешся, провідаєш своїх котів і псів, поїдеш у місто, надудлишся, як тільки ти вмієш, і приволічеш своє тлінне тіло додому, і все почнеться спочатку. 

Може, цим разом ти злапаєш тих клоунів. Їхньої субмарини ти не знищив, але трішки таки доклався до знищення. А якщо захопиш екіпаж, прислужишся більше. 

Якого ж біса тобі ніби начхати на це? — спитав він себе. Чому ти не бачиш у них убивць і не відчуваєш до них праведного гніву, який мав би відчувати? Якого біса женешся вперед, наче кінь, що втратив вершника, але з доріжки не зійшов? Бо всі ми вбивці, сказав він собі. Усі ми по обидва боки — по той і по цей, — і, якщо добре робимо своє, то добра від цього не жди. 

І все-таки я мушу це зробити. Так, мусиш, погодився Гадсон. Але тут нема чим пишатися. Просто мушу зробити це, і зробити добре. А тішитися тим я не наймався. Та ти взагалі не наймався, сказав він собі. І це ще гірше. 

— Аро, пусти мене до штурвала, — звелів Томас Гадсон. Ара послухався. — Сам пильнуй з правого борту. Тільки щоб сонце очей не сліпило. 

— Я надіну окуляри. Слухай, Томе. Чого не можна виставити вахту на чотири боки, а я щоб стояв при штурвалі? Ти втомився, на острові зовсім не відпочив. 

— Тут не треба вахти на чотири боки. Пізніше виставимо. 

— Але ти стомлений. 

— Я поки не хочу спати. Бачиш, якщо вони йдуть тут ночами, близько до берега, то рано чи пізно поламаються. Їм доведеться стати на якір, тут ми їх і заскочимо. 

— Томе, це не причина жертвувати сном. 

— Я це роблю не для того, щоб похизуватися, — відповів Томас Гадсон. 

— Ніхто такого й не каже. 

— Що ти думаєш про цих лярв? 

— Тільки те, що ми їх заскочимо, уб’ємо, кого слід, а решту візьмемо в полон. 

— А про ту різанину? 

— Я не кажу, що ми вчинили б так само. Але вони вважали, що так необхідно. Не для розваги ж вони це зробили, — відповів Ара. 

— А свій, якого вони застрелили? 

— Скільки разів Генрі хотів убити Пітерса? Я й сам іноді хочу. 

— Угу, — кивнув Томас Гадсон. — Мені це знайомо. 

— Я про це не думаю, от і не переймаюся. І ти не переймайся. Іди собі ляж, почитай, як завжди робив. 

— Сьогодні я посплю. Заякоримось, тоді почитаю й засну. Ми виграли в них чотири дні, хоч це й не помітно. Тепер треба скрізь придивлятися. 

— Ми їх злапаємо, — пообіцяв Ара. — А як не ми, то хтось інший. Яка різниця? У нас є своя гордість, але це така особлива гордість, про яку люди поняття не мають. 

— А я й забув, — відповів Томас Гадсон. 

— Немарнославна гордість, — вів далі Ара. — Гівно їй за брата, невдача їй за сестру, а смерть за жінку. 

— Велика, напевно, гордість. 

— Та вже ж, — мовив Ара. — Не забувай про це, Томе, не знищуй себе. У всіх на нашому борту, навіть у Пітерса, є така гордість. Хоч я терпіти не можу Пітерса. 

— Дякую, що нагадав, — відповів Томас Гадсон. — Бо мені часом стає до всирачки нестерпно. 

— Томе, — промовив Ара, — крім гордості, в людини більше нічого немає. Часом її забагато. Тоді це гріх. Заради гордості всі ми робимо таке, що здається нам неможливим. І наплювати. Але гордість мусить бути підкріплена обачністю й розважністю. А саме обачності тобі бракує. Побережи себе, Томе. Заради нас і заради судна. 

— Заради яких іще нас? 

— Усіх нас. 

— Добре, — відбуркнув Гадсон. — Скажи, хай тобі принесуть окуляри. 

— Томе, зрозумій мене. 

— Я розумію. Дякую тобі. Сьогодні ввечері я славно попоїм і засну, як дитя. 

Ара не засміявся, хоча завжди сміявся з дотепних жартів. 

— Постарайся, Томе, — мовив він. 

VII 

Вони заякорилися з підвітряного боку Кайо-Крусу в бухті з піщаним дном поміж двох острівців. 

— Кинемо тут іще один якір! — гукнув Томас Гадсон своєму помічникові. — Не подобається мені це дно. 

Той знизав плечима й нахилився по другий якір. Томас Гадсон пустив свій катер уперед, проти відпливу, дивлячись, як за течією лине трава, змита з берега. Потім дав задній хід, чекаючи, доки міцно закріпиться другий якір. Катер стояв тепер носом проти вітру, і хвилі відпливу котилися попри нього. 

Навіть у цьому захистку віяв дужий вітер, і Томас Гадсон розумів, що, коли почнеться приплив, катер розверне бортом до смуги прибою. 

— А, до біса, — мовив він. — Хай крутиться. 

Але помічник уже спустив шлюпку, і вдвох вони заходилися вивільняти кормовий якір. Томас Гадсон дивився, як невеличкий «денфорт» ліг так, щоб із початком припливу втримати катер носом проти вітру. 

— Киньте ще два чи три, — гукнув він. — Буде не катер, а довбаний павучисько, — помічник вишкірився. — Подай шлюпку до борту. Я їду на берег. 

— Ні, Томе, — відповів помічник. — Хай їдуть Ара та Віллі. Я відвезу їх, а потім другу партію на Меґано. Хочеш, вони візьмуть із собою niños184? 

— Ні. Будьте науковцями. 

А мною вже попихають, завважив він. Виходить, мені справді треба відпочити. Щоправда, я не стомлений, та й спати не хочу. 

— Антоніо! — гукнув він помічника. 

— Що? 

— Принеси надувний матрац, дві подушки й великий коктейль. 

— Який коктейль? 

— Джин з кокосовою водою, ангостурою і лаймом. 

— «Томіні»? — запитав помічник, радий, що Томас Гадсон знову бажає випити? 

— Подвійний. 

Генрі закинув нагору матрац і сам видерся слідом із книжкою та журналом. 

— Тут немає вітру, — мовив він. — Відсунути тобі брезент для вентиляції? 

— За які це заслуги? 

— Томе, ми говорили про це. Всі згодні, що ти перевтомлений. Ти себе так загнав, що ніхто не подужав би. Так не можна. 

— Лайно собаче, — сказав Томас Гадсон. 

— Можливо, — відповів Генрі. — Я казав їм, що ти в чудовій формі, що можеш довго ще протриматись. Але решта стурбовані, і вони мене переконали. Ти можеш переконати мене назад, та краще все-таки відпочинь. 

— Я ще в житті так добре не почувався. І срати хотів на все. 

— У тім-то й річ. Ти не бажаєш зійти з містка. Хочеш усіх перестояти. І тобі справді на все насрати. 

— Добре, я тебе зрозумів, — відказав Томас Гадсон. — Але капітан тут усе-таки я. 

— Я не хотів тебе образити. 

— Забудь, — відповів Томас Гадсон. — Я відпочину. Ти зможеш сам оглянути острів? 

— Напевне. 

— То оглянь Меґано. 

— Гаразд. Віллі з Арою вже поїхали. Ми, друга партія, чекаємо на Антоніо зі шлюпкою. 

— Що там Пітерс? 

— Цілий день вовтузився з тою великою рацією. Здається, нарешті полагодив. 

— Це чудово. Раптом я засну, то розбудіть мене одразу, як повернетеся. 

— Слухаюсь, Томе, — Генрі нахилився й узяв те, що йому подавали знизу — велику склянку рідини іржавого кольору, в якій плавав лід, загорнуту в подвійний шар паперу й перехоплену посередині гумкою. — Подвійний «Томіні», — мовив він. — Випий собі, почитай і поспи. Склянку можеш поставити онде в гніздо для гранати. 

Томас Гадсон зробив великий ковток. 

— Смачно, — промовив він. 

— Як колись. Томе, все буде добре. 

— Збіса добре буде все, що залежить від нас. 

— А ти відпочинь як слід. 

— Відпочину. 

Генрі спустився вниз. До Гадсона долинуло гудіння човнового двигуна. Потім воно замовкло; почулася розмова й знову гудіння двигуна — тільки тепер воно віддалялося. Томас Гадсон вичекав, дослухаючись. Узяв коктейль і вихлюпнув за борт, а вітер поніс його бризки геть до корми. Томас Гадсон поставив склянку в зручне за розміром гніздо на потрійному стелажі й ліг долілиць, обхопивши руками гумовий матрац. 

Мабуть, у них там є поранені, під пальмовим віттям, думав він. Або вони намагалися приховати, що їх багато. Але я так не думаю. Тоді вони з’явилися б тут одразу, найпершої ж ночі. Дарма я сам не поїхав на берег. Віднині їздитиму. Але Генрі й Ара молодці, і Віллі нівроку хлопець. Я теж повинен старатися. От сьогодні й постарайся, звелів він собі. Доганятимеш їх запекло, ревно, без помилок — і гляди, не пережени. 

VIII 

Хтось торкнув його рукою за плече. То виявився Ара. 

— Томе, ми з Віллі злапали одного, — мовив він. 

Томас Гадсон кинувся вниз, Ара за ним. Німець лежав на кормі, закутаний в ковдру. Під голову йому підклали дві подушки. Пітерс сидів на палубі поруч, тримаючи склянку води. 

— Дивися, що в нас тут, — озвався він. 

Сухоребрий німець мав біляву бороду на підборідді й запалих щоках, скуйовджену довгу чуприну й у надвечірньому, передсутінковому світлі схожий був на святого. 

— Говорити він не може, — обізвався Ара. — Ми з Віллі вже намагалися. І краще стань з навітряного боку. 

— Та я ще згори відчув, як смердить, — відповів Томас Гадсон. — Запитай, чи треба йому чогось, — наказав він Пітерсові. Той заговорив до полоненого німецькою; полонений глянув на нього, проте не сказав ні слова й не ворухнув головою. Томас Гадсон почув гудіння човнового двигуна, озирнувся й побачив шлюпку, яка випливала з-під призахідного сонця, навантажена так, що ватерлінії не було видно під водою. Він знову зиркнув на полоненого. 

— Запитай, скільки їх там. Скажи, що нам потрібно це знати. Хай зрозуміє, що це важливо. 

Пітерс звернувся до німця — м’яко і, як здалося Томасові Гадсону, майже лагідно. Той із великим зусиллям видушив три слова. 

— Він каже, ніщо не важливо, — переклав Пітерс. 

— Він помиляється. Скажи йому, що я мушу це знати. І запитай, чи йому треба морфію. 

Німець тепло подивився на Томаса Гадсона й промовив іще три слова. 

— Він каже, що йому вже не болить, — мовив Пітерс і швидко заторохкотів німецькою. І знову Томасові Гадсону почувся лагідний тон — чи, може, то була питома риса самої мови. 

— Заткнися, Пітерсе, — звелів він. — Перекладай точнісінько те, що я кажу. І більше нічого, ти чув? 

— Так, сер, — мовив Пітерс. 

— Скажи, що я можу розговорити його. 

Пітерс послухався. Німець глянув на Томаса Гадсона. Старечі очі були на його молодому обличчі, спорохнілому, ніби хмиз на морському березі, й майже так само сірому. 

— Nein, — поволі вимовив він. 

— Він каже «ні», — переклав Пітерс. 

— Це я й сам уторопав, — відповів Гадсон. — Віллі, принеси йому теплого супу та коньяку. Пітерсе, запитай, чи не хоче він все-таки морфію? Можна нічого не говорити. Скажи, що морфію в нас багато. 

Той переклав, і німець усміхнувся Томасові Гадсону прісною північною усмішкою, а потім зашепотів щось Пітерсові. 

— Він просить подякувати, але каже, що морфію не потрібно. Краще поберегти. 

Полонений знову щось прошепотів. 

— Він каже, де був той морфій минулого тижня, — переклав Пітерс. 

— Він гідний поваги, так йому й скажи. 

Повернулись Антоніо з Генрі та рештою групи, що виїздила на Меґано. 

— Піднімайтесь на борт обережно, — звелів їм Томас Гадсон, — і не лізьте на корму. У нас тут фріц помирає. Хай помре легко. Ви щось там знайшли? 

— Нічого, — відповів Генрі. — Взагалі нічогісінько. 

— Пітерсе, — наказав Томас Гадсон. — Говори з ним, про що забажаєш. Щось, може, й витягнеш. Ми з Арою та Віллі підемо вип’ємо. 

Унизу він поцікавився: 

— Віллі, де суп? 

— Та знайшов я тут юшку з мідій, — сказав йому Віллі. — Вже майже нагрілася. 

— А чого не з бичачого хвоста? Чи мулліґатауні185? — відповів Томас Гадсон. — Вони б його ще швидше ухекали. Де, в біса, курячий бульйон? 

— А дулю йому. Бульйон — то для Генрі. 

— Справді, — підтакнув Генрі. — Нащо з ним панькатися? 

— Ми не панькаємось. Я думав, що суп і коньяк розв’яжуть йому язика. Але він говорити не буде. Аро, дай мені джину, будь ласка. 

— Томе, вони зробили для нього захисток і добру постіль з гілля. Лишили багато води, їжу в горщику. Хотіли, щоб йому було зручно. Навіть прокопали в піску стічні рівчачки. Непогані доріжки від берега попротоптували. Восьмеро людей чи десятеро, не більше. Ми з Віллі несли його дуже обережно. Обидві рани в нього гангренозні, і на правому стегні гангрена вже високо вигналася. Може, й не варто було тягти. Краще б вас із Пітерсом привели туди, до нього в захисток, там би й допитали. Якщо він помре, то це через мене. 

— Він був озброєний? 

— Ні. І без жодних знаків розрізнення. 

— Дай мені сюди джин, — наказав Томас Гадсон. — А коли йому нарізали гілля для захистку, як ти гадаєш? 

— Найпізніше — вчора вранці. Але насправді хтозна. 

— Він узагалі хоч слово сказав? 

— Ні. Як побачив нас із пістолетами, так увесь і задерев’янів. Тільки раз наче злякався Віллі. Мабуть, помітив його штучне око. І коли ми піднімали його, то всміхнувся. 

— Просто щоб показати, що може, — докинув Віллі. 

— А тоді зомлів, — закінчив Ара. — Томе, він скоро помре? 

— Я не знаю. 

— Ходімо нагору, вип’ємо там, — мовив Генрі. — Я не довіряю Пітерсові. 

— Тільки спершу з’їмо цю юшку, — запропонував Віллі. — Бо я голодний. А йому розігріємо курячого бульйону, якщо Генрі дозволить. 

— Аби він заговорив, — мовив Генрі. 

— Та, напевно, вже не заговорить, — відповів Віллі. — Але в такому стані давати йому юшку з мідій — це свинство. Генрі, візьми коньяку. Може, він теж його любить, як ми з тобою. 

— Не чіпайте його, — наказав Томас Гадсон. — Він добрий фріц. 

— Аякже, — мовив Віллі. — Всі вони добрі, коли здаються. 

— Він не здається, — заперечив Томас Гадсон. — Він просто помирає. 

— І дуже гідно, — обізвався Ара. 

— Ти що, теж перекинувся до німцелюбів? — накинувся на нього Віллі. — Бачу, вас уже двоє з Пітерсом. 

— Віллі, цить, — наказав Томас Гадсон. 

— А ти хто такий? — звернувся до нього Віллі. — Усього-на-всього вхорканий ватажок купки відданих німцелюбів. 

— Віллі, ходімо зі мною, — звелів Томас Гадсон. — Аро, коли бульйон нагріється, віднесеш на корму. Решта, якщо хочете, ідіть дивіться, як помирає фріц. Тільки не обступайте його. 

Антоніо рушив був за Віллі й Томасом Гадсоном, але той похитав головою, і здоровань повернувся в камбуз. 

Вони зайшли в носовий кокпіт. Уже стемніло; Томас Гадсон ледь-ледь розрізняв обличчя Віллі. Той стояв здоровим оком до нього і в сутінках видавався добрішим, ніж зазвичай. Томас Гадсон поглянув на Віллі, на два якірних ланцюги й на дерево, яке й далі видніло за бортом. Підступне тут піщане дно, подумав він, а тоді сказав: 

— Ну, кажи, що не так? 

— Ти, — мовив Віллі. — Заганяєш себе до смерті, бо в тебе, бач, син загинув. У всіх діти гинуть, чи ти не знаєш? 

— Знаю. Що ще? 

— Той сраний Пітерс і сраний фріц засмерділи нам усю корму, і що це за корабель такий, де кок за першого помічника? 

— А кок із нього який? 

— Чудовий із нього кок, та й керувати малими суднами він уміє краще за нас усіх, разом узятих включно з тобою. 

— Набагато краще. 

— Матері його, Томе. Ти не думай, мені ще дах не зірвало. Нема там чого зривати. Просто я звик діяти інакше. Але мені подобається наш корабель і вся команда, окрім того блядського Пітерса. Тільки не заганяй себе, чуєш? 

— Я не заганяю, — відповів Гадсон. — Я лише про діло думаю, та й годі. 

— Який святоша. Розіп’яти б тебе й забальзамувати. Краще б думав про лярв. 

— А ми ж до них і прямуємо. 

— Оце вже інша розмова. 

— Як ти тепер почуваєшся, Віллі? Добре? 

— Та звісно. Чого б це не мав? Рознервувався через того фріца. Вони ж його так гарно там влаштували. Ми нікого так не змогли б. Тим паче якби поспішали. А вони мали час. Вони ж не знали, близько ми чи далеко. Та мусили ж розуміти, що хтось на них полює. Тепер на них усі полюють. І бач, як подбали про нього. Краще й не можна в їхньому стані. 

— Угу, — відповів Томас Гадсон. — На першому острові теж нічогенько подбали про всіх тих людей. 

— Отож, — мовив Віллі. — Пекло, скажи? 

У цю мить з’явився Пітерс. Він завжди поводився як морпіх, навіть коли бував не в найкращій формі, й безмежно пишався тією істинною дисципліною без зайвих формальностей, що панувала на судні. Умів він до того ж і найспритніше цим користатися. Він зупинився, став струнко, відсалютував, давши взнаки, що вже п’яний, і доповів: 

— Томе… тобто сер. Він мертвий. 

— Хто? 

— Полонений, сер. 

— Ясно, — відказав Томас Гадсон. — Вмикай свій генератор і спробуй вийти на зв’язок із Ґуантанамо, — мають же вони щось для нас, подумав він і додав: — Полонений так і не заговорив? 

— Ні, сер. 

— Віллі, — запитав Томас Гадсон, — ти як почуваєшся? 

— Добре. 

— Візьми кілька ламп і сфотографуй його там, на кормі — анфас і в профіль. Зніми з нього ковдру та шорти й зроби ще одне фото на повен зріст. Теж анфас і в профіль. І ще одне фото анфас голови. 

— Слухаюсь, сер, — мовив Віллі. 

Томас Гадсон піднявся на ходовий місток. Почув, як запрацював генератор, побачив спалахи фотографічних ламп. В управлінні військово-морської розвідки, думав він, де все переводять у цифри, ніхто не повірить, що ми захопили бодай такого фріца в полон. Немає ніяких доказів. Скажуть, що ті просто скинули труп у море, а ми підібрали. Дарма я одразу його не сфотографував. Ет, ну їх к чорту. Може, завтра ще когось візьмемо. 

До нього підійшов Ара. 

— Томе, кому з нас поїхати закопати його на березі? 

— Хто сьогодні найбільше байдики бив? 

— Та ніхто. Ми поїдемо вдвох із Хілем. Закопаємо фріца в пісок над смугою припливу. 

— Спробуйте трохи вище, га? 

— Я покличу Віллі: скажеш йому, що написати на дошці. Є в мене дошка від ящика… 

— Клич. 

— Зашити тіло в брезент? 

— Не треба. Загорніть у його власну ковдру, та й годі. І поклич Віллі. 

— Томе, що ти хотів? — озвався невдовзі той. 

— Напиши на дошці: «Невідомий німецький моряк». Унизу постав дату. 

— Мені поїхати закопати його? 

— Ні, Ара й Хіль поїдуть самі. А ти підпиши дошку, розслабся, випий чогось. 

— Щойно Пітерс поговорить із Ґуантанамо, я пришлю його доповісти тобі, — мовив Віллі. — Ти сам не спустишся? 

— Ні. Я й тут відпочину. 

— І як воно тобі тут? На містку такого великого корабля, обтяженому відповідальністю й усякою іншою сранню? 

— Так само, як тобі підписувати дошку. 

Згодом надійшла радіограма з Ґуантанамо. Коли її розшифрували, у ній говорилося: «ПРОДОВЖУЙТЕ РЕТЕЛЬНІ ПОШУКИ В ЗАХІДНОМУ НАПРЯМКУ». 

Це нам, сказав собі Томас Гадсон, ліг і одразу заснув, а Генрі вкрив його тонкою ковдрою. 

ІХ 

За годину до світанку Томас Гадсон був унизу й перевіряв барометр. За ніч той упав на чотири десятих. Томас Гадсон розбудив помічника та продемонстрував йому показник. Антоніо подивився й кивнув. 

— Ти ж бачив учора шторми над Романо, — прошепотів він. — Тепер вони рухаються на південь. 

— Завари мені чаю, будь ласка, — попросив Гадсон. 

— У мене в льодовнику стоїть холодний, у пляшці. 

Томас Гадсон пішов на корму, взяв ганчірку та відро й вимив палубу. Її вже недавно мили, проте він перемив і виполоскав ганчірку. Потім повернувся на місток, прихопивши пляшку холодного чаю, і став чекати світанку. 

Було ще темно, коли Антоніо підняв кормовий якір, потім разом із Хілем вони підняли бортовий якір і втрьох із Арою затягли шлюпку на борт. Потім Антоніо відпомпував трюмну воду й перевірив двигуни. 

— Тепер можна будь-коли, — доповів він, піднявши голову. 

— Звідки стільки води? 

— Сальник ослаб. Я там трішки підкрутив. Але краще хай буде трохи води, ніж двигуни перегріються. 

— Добре. Поклич мені сюди Ару й Генрі. Нам треба рушати. 

Вони підняли якір, і Томас Гадсон звернувся до Ари: 

— Покажи мені ще раз те дерево. 

Ара показав. Дерево росло над самою смугою берега, від якого вони відчалювали, і Томас Гадсон олівцем поставив на мапі хрестик. 

— Пітерс так і не зв’язався більше з Ґуантанамо? 

— Ні. Тільки знову рацію спалив. 

— Що ж. Ми йдемо слідом за ними, попереду на них уже чекає засідка, і в нас є наказ. 

— Томе, як ти гадаєш, вітер поверне на південь? 

— Принаймні так каже барометр. Зміцініє, тоді подивимося. 

— Тебе гризуть москіти? 

— Хіба що вдень. 

— То піди викури їх до біса. Нема чого возити за собою комашню. 

День був гарний; озираючись на бухту, де вони щойно стояли, на прибережну смугу й трухляві дерева Кайо-Крусу, так добре знайомого їм обом, Томас Гадсон і Ара бачили понад островом високі купчасті хмари. Кайо-Романо здіймався над морем так, наче то був уже материк, і ще вищі хмари над ним віщували чи то південний вітер, чи то штиль, чи прибережні шторми. 

— Аро, а як ти діяв би на місці німців? — поцікавився Томас Гадсон. — Якби побачив оце й зрозумів, що не буде попутного вітру? 

— Не знаю, — відповів Ара. — Напевно, спробував би пробратися всередину архіпелагу. 

— Для цього треба провідника. 

— Найняв би, — відповів Ара. 

— Де? 

— Серед рибалок на Антоні чи Романо. Чи на Коко. Вони ж там тепер засолюють рибу. Може, на Антоні ще й розжився б на сякий-такий саж. 

— Отже, курс на Антон, — підсумував Томас Гадсон. — А воно приємно зранку прокинутися й кермувати спиною до сонця. 

— Якби ж то завжди кермувати спиною до сонця, та ще й такого дня, як нині. Не було б на світі місця, кращого за океан. 

Майже літній день заповідався на погожий; зранку ще не розбуявся шквал і море лежало ясне й тихеньке. Вони виразно бачили дно, аж поки не вийшли на глибоке, а тоді, там, де й належало, показався риф Мінерва, об який неспішно билося море. То були брижі після двох місяців безперервних пасатів, і вони набігали м’яко, лагідно й покірливо-ритмічно. 

Так, ніби океан каже: тепер ми всі друзі й не буде між нами ані чвар, ні непорозумінь, подумав Томас Гадсон. Чому він такий підступний? Річка може бути жорстока, зрадлива — чи дружня й добра. Потічок, якщо не кривдити його, стане тобі другом на ціле життя. Але океан завжди обкрутить тебе, перш ніж зрадити. 

Він знову поглянув, як тихо здіймається й опадає хвиля, оголюючи риф у такому привабливому світлі, мовби хоче вигідно його продати. 

— Слухай, принеси мені, будь ласка, сендвіч, — звернувся Томас Гадсон до Ари. — Із сирою цибулею і солониною, чи замість солонини — з шинкою та яйцем. А після сніданку вистав вахту на чотири боки й перевір усі біноклі. Я спершу вийду у відкрите море, а тоді рушимо на Антон. 

— Слухаюсь, Томе. 

Що я робив би без цього Ари, подумав Гадсон. Ти щойно чудово поспав, сказав він собі, і почуваєшся якнайкраще. У нас є наказ. Ми сидимо у німців на хвості й женемо в пастку. Ти виконуєш наказ, і дивись, який тобі для цього випав гарний ранок. Тільки чи не занадто гарний. Вони йшли протокою, уважно роззираючись довкола, проте нічого не бачили, крім ранішнього моря, що тихо, приязно дихало, довгої зеленої смуги Романо та безлічі внутрішніх острівців. 

— Так вони далеко не зайдуть, — озвався Генрі. 

— Та взагалі не знімуться з місця, — сказав Томас Гадсон. 

— А ми йдемо на Антон? 

— Угу. Й оглянемо там усе. 

— Антон мені подобається, — мовив Генрі. — У штиль там можна заховатися від москітів. 

— Тільки неподалік від берега. Глибше зажеруть, — додав Ара. 

Попереду в небі показався гідроплан. Маленький і білий, він летів до них, весь осяяний сонцем. 

— Літак, — попередив Гадсон. — Скажи там, щоби підняли великий прапор. 

Літак наближався, доки зрештою прогудів просто над ними. Зробив два кола й полетів геть на схід. 

— Якби то були ті, кого шукає, він так легко не відбувся б, — мовив Генрі. — Збили б його. 

— Він устиг би передати координати на Кайо-Франсес. 

— Можливо, — погодився Ара. Два інших баски промовчали, стоячи спина до спини й досліджуючи кожен свій квадрант. 

— Він знову летить на схід, між дальніми островами й Романо, — озвався невдовзі баск, якого на катері кликали Джорджем, бо Пітерсові не завжди вдавалося вимовити його справжнє ім’я — Еухеніо. 

— Додому полетів, снідати, — мовив Ара. 

— Він доповість про нас, — запевнив Томас Гадсон. — І через місяць усі знатимуть, де ми були сьогодні. 

— Якщо не переплутає координат у себе на мапі, — відповів Ара. — Томе, я бачу Паредон-Ґранде186. Приблизно на двадцять градусів з лівого борту. 

— Орлиний зір, — завважив Томас Гадсон. — Так, правильно, це Паредон. Я візьму курс на нього, й звідти пошукаємо виходу на Антон. 

— Поверни на дев’яносто градусів ліворуч — не схибиш. 

— Принаймні упруся в берег. А далі підемо попід ним, доки знайдемо той розпроклятий вихід. 

Вони наближалися до низки острівців, які попервах стриміли з води, ніби чорні кілки, а потім набували форми, забарвлювались у зелене і зрештою обводилися піщаними берегами. Томас Гадсон неохоче повернув від широкої протоки, звабливого моря й краси глибоководного ранку до внутрішніх островів, де на нього чекав ретельний огляд місцевості. Але гідроплан, який спершу летів туди, а відтак повернув назад проти сонця, міг означати лише те, що на сході ворожих кораблів не виявлено. Чи то був звичайний патруль? Але логічно, що ні. Звичайний патруль і над протокою пролетів би туди й у зворотному напрямку. 

Попереду показався Антон — затишний, увесь порослий лісом острів, — і, прямуючи до обмілини, Томас Гадсон вишукував позначені на мапі орієнтири. Слід було знайти найвище дерево на вершині острова й точно зіставити його з невеличкою сідловиною на Романо. Так він міг вийти на потрібну точку, навіть якби сонце сліпило його, а вода блищала, немов розплавлене скло. 

Нині це було зайве. Але Томас Гадсон зробив усе задля практики: відшукав дерево, відзначивши, що на цьому узбережжі, яке так часто потерпає від ураганів, слід було вибрати інший, тривкіший орієнтир, зіставив дерево з сідловиною й різко повернув. Опинившись у вузькій протоці між мергелевих обмілин, ледь-ледь укритих водою, Томас Гадсон звернувся до Ари: 

— Скажи Антоніо, хай закине гачки. Може, виловимо щось поїсти. Тут, під водою, плаває цілий буфет. 

Він рушив просто на свій орієнтир. Його посіла спокуса навіть не дивитися на береги, а просто собі йти між ними. Утім, свідомий, що це і є один із виявів гордині, про яку говорив йому Ара, він обережно вів катер уздовж правого берега, минаючи обмілини й уже не дивлячись на другий свій орієнтир. То було наче їхати вулицями в новому районі. Катер штовхало вздовж припливної течії — спершу бурої, а потім прозорої та чистої. Ще не діставшись до плеса, де вирішив розвернутися й заякоритись, Томас Гадсон почув крик: «Ри-и-иба! Ри-и-иба!» Горлав Віллі. Томас Гадсон озирнувся й побачив, як за кормою, роззявивши пащу, тріпоче на сонці гігантський тарпон і промені виблискують на його лусочках і довгому зеленому спинному плавці. Тарпон розпачливо сіпнувся та шубовснув назад у воду, здійнявши високий сніп бризок. 

— ¡Sábalo!187 — гидливо вигукнув Антоніо. 

— Нікчемний sábalo, — мовили баски. 

— Можна, я з ним побавлюся, Томе? — запитав Генрі. — Кортить його витягти, навіть якщо він неїстівний. 

— Можеш забрати в Антоніо, якщо Віллі ще не взяв, — відповів Томас Гадсон. — І скажи Антоніо, розтуди його маму, хай перейде на ніс. Я буду ставати на якір. 

За кормою далі бився й навіжено стрибав тарпон, але на нього не звертали уваги — хіба що котресь вишкіриться мимохідь. 

— Кинемо ще один, як гадаєш? — гукнув Томас Гадсон на ніс. Антоніо похитав головою і, міцно ввігнавши якір у дно, піднявся на ходовий місток. 

— Тепер усе витримає, — запевнив він. — Будь-який шквал. Будь-що. Хіба погойдається, та з місця не зрушить. 

— Коли може бути шквал? 

— Після другої, — відповів помічник, зиркаючи на небо. 

— Спускайте шлюпку, — наказав Томас Гадсон. — І дасте мені з собою запасну каністру бензину. Махатися треба довго. 

— Кого ти з собою візьмеш? 

— Ару та Віллі. І все. Не хочу втрачати швидкість. 

Х 

У шлюпці трійця загорнула niños у непромокальні плащі. То були пістолети-кулемети «томпсон» у смушевих чохлах. Чохли викроїв та пошив Ара, який ніколи не мав кравецького досвіду, а Томас Гадсон просочив підстрижене хутро зсередини захисною оливою, що трохи відгонила карболкою. За те, як «томпсони» гніздилися в своїх підбитих хутром колисках, а ті гойдалися, висячи відкритими, під ходовим містком, баски й прозвали їх «малюками». 

— Дай нам баклагу води, — сказав Томас Гадсон помічникові. Антоніо приніс баклагу, важку й холодну, з широкою закруткою на шийці, і передав Віллі, а той примостив її на шлюпці спереду. Ара любив кермувати, тому сів на кормі, Томас Гадсон — посередині, а Віллі скулився на носі. 

Ара повів шлюпку просто до острова, і Томас Гадсон дивився, як над ним купчаться хмари. 

Коли вони вийшли на мілководдя, Томас Гадсон завважив у піску сіруваті скойки молюсків. Ара нахилився до нього й запропонував: 

— Томе, хочеш оглянути берег? 

— Добре би встигнути, поки дощ не пустився. 

Ара пустив човна попід берегом, піднявши двигун з останнім ривком. В одному місці пісок розмило припливом і утворилася невеличка бухта, в якій шлюпка й зупинилася, скоса ввігнавшись носом у дно. 

— Ну, приїхали, — мовив Віллі. — Як, кажеш, зветься цей сраний острів? 

— Антон. 

— Не Антон Великий, Антон Малий чи Антон Муфлон? 

— Ні, просто Антон. Ти йди до отого мису на сході й подивися, що там далі. Ми тебе потім заберемо. Я мотнуся вздовж берега, Ара залишить шлюпку десь за наступним мисом і піде вперед. Коли закінчимо, ми з ним зустрінемося й повернемося по тебе. 

Віллі підхопив одного niño, загорнутого в плащ, і закинув собі на плече. 

— Якщо надибаю фріців, можна їх порішити? 

— Полковник сказав одного лишити живим. Спробуй вибрати якогось тямущого. 

— Перш ніж застрелити, зміряю всім коефіцієнт інтелекту. 

— Ти собі зміряй. 

— Та в мене низький, хіба я не знаю? Інакше якого хріна я тут роблю? — мовив Віллі й рушив. Він ішов з гидливим виразом, проте щонайпильніше оглядаючи прибережну місцину. 

Томас Гадсон пояснив Арі іспанською, що робити, і зіштовхнув шлюпку на воду. Потім він рушив, босий, уздовж прибережної смуги з niño під пахвою, відчуваючи пісок поміж пальцями ніг. Шлюпка попереду огинала маленький мис. 

Томасові Гадсону приємно було знову ступити на сушу. Він ішов так швидко, як тільки міг, не втрачаючи пильності. Берег був гарний; лихі передчуття, що не давали спокою в морі, тут зникли. 

Моторошний видався ранок, подумав він. А може, то просто від штилю. Над островом розросталися хмари, та ще нічого не почалося. Москітів під спекотним сонцем не було, а попереду висока біла чапля непорушно вдивлялася в мілководдя, схиливши голову, шию та дзьоб. Вона не знялася в повітря, коли повз неї пройшла Арина шлюпка. 

Треба ретельно все обшукати, хоча, скоріше за все, тут нічого й немає, подумав він. Сьогодні вони залягли на дно: ми нічого не втратимо, а обігнати їх буде злочином. Чому я так мало знаю про них? — запитував він себе. Сам собі винен. Дарма не поїхав і не оглянув слідів та куреня для пораненого. Я розпитав Ару й Віллі. Авжеж, вони профі. Але я мусив поїхати сам. 

Усе це тому, що мені гидко стикатися з ними, подумав він. Це мій обов’язок: я повинен злапати їх і злапаю. Але звідки це відчуття спільноти, наче ми з ними в камері смертників? Чи ж смертники ненавидять одне одного? Мабуть, ні. Хіба що вони божевільні. 

Чапля знялася з місця й перелетіла далі вздовж берега. Широко розкинувши великі білі крила й зробивши кілька незграбних кроків, спинилася знову. Шкода, що я сполохав її, подумав Гадсон. 

Він оглянув берег скрізь вище від смуги припливу. Ніяких слідів — окрім черепахи, яка проповзла тут двічі. Широкий слід до моря й назад, і викачана заглибина там, де вона лежала. 

Нема коли шукати яйця, подумав Гадсон. У небі темніли й насувалися хмари. 

Якби фріци були по цей бік острова, то, звісно, і яйця викопали б. Він подивився вперед, але шлюпки не було видно за наступним мисом. 

Томас Гадсон ішов берегом, саме там, де вологий пісок був збитий припливом, бачив, як раки-самітники тягнуть на собі мушлі, а краби-привиди спритно тікають навскіс до води. Праворуч у неглибокій протоці він завважив сірий косяк кефалі та ворухкі тіні риб на піщаному дні. Завважив тінь велетенської баракуди, що чигала на кефаль, та її довгий, блідо-сірий непорушний обрис. Він ішов, не спиняючись, і, проминувши рибу, знов наблизився до чаплі. 

Цікаво, чи сполохаю я її цього разу, подумав він; та коли був майже порівнявся з нею, з води вистрибнув цілий косяк кефалі, незграбної, тупоголової, банькатої, сріблястої проти сонця, але все ж некрасивої. Томас Гадсон озирнувся, щоб розглянути кефаль і видивитись баракуду, яка, напевно, ввігналася поміж здобич. Її він, утім, не побачив: тільки шалене борсання переляканої кефалі. Потім увесь косяк збився в єдину сіру ворухку масу; а коли Томас Гадсон озирнувся вдруге, чаплі вже не було. Вона летіла над зеленою водою на своїх білих крилах, а попереду був тільки жовтий пісок та дерева вздовж мису. Хмари понад Романо вже почали темніти; він наддав ходи, щоб устигнути обійти мис і побачити, де Ара поставив шлюпку. 

Ідучи швидше, він пожвавився й тепер думав, що тут, очевидно, немає ніяких фріців. Якби тут були якісь фріци, він не відчув би такого. Хоча хтозна. Може, й відчув би, якби помилявся й не знав про це. 

На краю мису була сліпучо-біла піщана латка, і Томасу Гадсону захотілося там прилягти. Оце було б добре. Удалині він помітив шлюпку й подумав, що ну його к чорту. Ляжу сьогодні спати й кохатиму свій надувний матрац чи палубу. Можна й палубу. Ми з нею так давно разом, що вже могли б і побратися. Про вас із ходовим містком, певно, теж усіляке говорять, подумав він. Мусиш бути з ним справедливий. А не лише топтатися й стовбичити на ньому. Хіба це чемно? Чи розливати на нього холодний чай? Це вже нікуди не годиться. Але навіщо його берегти? Щоб сконати на ньому? О, так, він оцінить. Топчися по ньому, стій на ньому, помри на ньому. Будь чемний. А хочеш удіяти щось — то заткнися, оглянь цей берег і забери Ару. 

Він рушив далі, намагаючись не думати, а лише розглядатися. Він добре знав свій обов’язок і ніколи не ухилявся від нього. І нині зійшов на берег, хоч це міг зробити будь-хто інший, — бо коли він лишався на катері, а підлеглі не знаходили нічого, Томас Гадсон чув за собою провину. Він пильно розглядався. Проте не думати теж не міг. 

Може, Віллі з того боку цікавіше, думав він. Може, Ара на щось натрапив. Але на місці фріців, хай їм чорт, я подався б саме сюди. Тут найкраще. Хоча вони могли піти й далі. Чи повернути між Паредоном та Крусом. Ні, навряд чи вони повернули, бо тоді їх помітили б з маяка, і вночі нікуди вони не поткнулися б, навіть із провідником. Мабуть, пішли-таки далі. І ми знайдемо їх поблизу Коко. Чи десь тут. Треба оглянути ще один острів. І не забувати, що вони весь час орієнтуються на мапу. Якщо не найняли собі якого-небудь рибалки. Щось я не бачив тут диму — отже, вугілля ніхто не випалює. Принаймні добре, що ми обстежимо цей берег, поки ще нема дощу. А я люблю це діло, подумав він. Лише кінець невтішний. 

Він пхнув шлюпку на воду і заліз усередину, обмивши спершу ноги від піску. Загорнув niño в плащ, поклав напохваті й завів двигун. На відміну від Ари, Томас Гадсон терпіти не міг човнових двигунів і, заводячи його, щоразу думав про те, що бензовід потрібно прочистити, що можуть згоріти свічки, що малі двигуни здатні піднести ще безліч приємних сюрпризів. Ара ніколи не мав труднощів із запалюванням. До двигуна, що давав перебої, він ставився, як шахіст, захоплений блискучим ходом суперника. 

Томас Гадсон вів шлюпку вздовж берега, але Ара пішов далеко вперед і вже зник з очей. Мабуть, десь уже на пів шляху до Віллі, подумав Гадсон. Проте невдовзі помітив його майже біля самої мангрової затоки, де закінчувався пісок і масивні зелені дерева вростали у воду корінням, схожим на переплетене коричневе гілля. 

А потім побачив щоглу, яка стриміла з мангрових хащів. Більше нічого не було видно — тільки як Ара заліг за невисокою дюною, щоб стежити з-понад неї. 

Томасові Гадсону закололо у шкірі на голові, як буває, коли назустріч тобі зненацька вихоплюється машина. Проте Ара почув двигун, озирнувся й помахав капітанові. Той під’їхав і зупинився від нього навскіс. 

Баск переліз у шлюпку, поклавши завинутого в непромокальний плащ niño дулом уперед на праве плече під старою смугастою пляжною сорочкою. Вигляд у нього був задоволений. 

— Іди протокою навпростець, — мовив він. — Там і знайдемо Віллі. 

— Це один з тих човнів? 

— Еге ж, — мовив Ара. — Але я певен, що вони його покинули. Скоро піде дощ, Томе. 

— Щось бачив? 

— Нічого. 

— Я теж. 

— Острів гарний. Я знайшов стежку до води. Та нею давно не ходили. 

— З того боку, де Віллі, теж є вода. 

— Онде він сам, — мовив Ара. Віллі сидів на піску, підібгавши ноги, з niño на колінах. Томас Гадсон підвів до нього шлюпку. Віллі дивився на побратимів. Чорна чуприна, мокра від поту, спадала йому на лоба, а здорове синє око лиховісно блищало. 

— Де лазили, виблядки? — запитав він. 

— Віллі, тут були фріци? Коли? 

— Вчора, судячи з того, що вони тут насрали. Чи треба казати «випорожнились»? 

— Скільки їх? 

— Восьмеро, які мали чим випорожнюватись. Із них троє з дристачкою. 

— Що ще? 

— Вони найняли собі провідника, чи лоцмана, чи хто він там. 

Взяли місцевого рибалку, що мешкав у курені з пальмового гілля, засолював на решітці нарізану смужками баракуду та продавав китайцям. Ті скуповували її для своїх бакалійників, які перепродували в’ялену баракуду замість тріски. Судячи з вигляду решітки, він уже встиг насолити й нав’ялити чимало риби. 

— Фріци багато тріска ням-ням, — мовив Віллі. 

— Це що за мова? 

— Моя власна, — відповів Віллі. — Тут у кожного є своя мова — баскська чи ще там яка. Можна, я теж поговорю своєю? 

— Розказуй далі. 

— Люлі-люлі тут коло вогонь, — продовжив Віллі. — Свининка ням-ням. Та, що з острова-бійня. Старший фріц консерва нема чи никає. 

— Припини блазнювати. Розказуй як слід. 

— Ото масса Гадсон цілий день потеряй, бо йтиме опади зі шквальний вітер. Лучче слухай Віллі, славетний слідопит пампас. Віллі говорить, як собі знає. 

— Я сказав — припини. 

— Слухай, Томе, хто двічі знайшов тобі фріців? 

— А що з човном? 

— Човен усьо. Дошка багато погнив. Одна на корма провались. 

— Ішли без світла, вдарились об щось. 

— Мабуть. Ну добре, годі вже блазнювати. Вони подалися за сонцем, на захід. Восьмеро і провідник. Можливо, дев’ятеро, якщо капітан не просрався з огляду на свою високу відповідальність. У нашого теж так буває, а вже починається дощ. Їхній човен засрали та просмерділи свині, кури і той товариш, якого ми закопали. Є ще один поранений, але нічого, судячи з бинтів — жилець. 

— Гній є? 

— Є, але чистий. Сам подивишся чи повіриш мені на слово? 

— Я завжди вірю тобі на слово, але подивлюся сам. 

Томас Гадсон оглянув усе: сліди, вогнище, біля якого вони ночували й де готували їсти, брудні бинти, чагарі, що правили німцям за виходок, і заглибину в піску від носа човна. Тим часом пустилася злива з першими поривами шквалу. 

— Надіньте плащі й заховайте під ними niños, — порадив Ара. — Хоча вкладатиму їх усе одно я. 

— Я тобі допоможу, — мовив Віллі. — Ми дихаємо їм у потилицю, Томе. 

— У них величезний простір попереду, а ще вони мають місцевого провідника. 

— Одної і тої самої, — відбуркнув Віллі. — Що він такого знає, цей місцевий, чого не знаємо ми? 

— Багато чого. 

— Та й ну його в сраку. Я піду на корму, помиюся з милом. Ох, як кортить намилитись і стати під свіжу воду. 

Злива періщила так, що катера за мисом було вже не видно. Шквал пересунувся далі до океану й був такий лютий, а злива така густа, що роздивитися щось крізь неї виявилося не легше, ніж крізь стіну водоспаду. Всі баки вмить позаливає, подумав Гадсон. Із кранів у камбузі вода, напевно, вже цебенить. 

— Томе, скільки це вже не було дощу? — поцікавився Віллі. 

— Треба глянути в бортовому журналі. Більш як п’ятдесят днів. 

— Сраний мусон здіймається, — мовив Віллі. — Дай мені тикву, я виливатиму воду. 

— Тільки гляди, щоб niño не промок. 

— Приклáд у мене між колінами, а ствол — на лівому плечі під плащем. Йому ще ніколи в житті не велося краще, — відповів Віллі. — Дай мені тикву. 

На кормі вони всі вимилися голяка. Намилювалися, переступаючи з ноги на ногу й ухиляючись від дощу, а тоді підставляли йому тілá. Їхня засмагла шкіра в цьому химерному світлі здавалася білою. Томас Гадсон пригадав Сезаннових «Купальниць» і подумав, що от би Ікінс188 намалював цю картину. Або не Ікінс — краще він сам намалює: катер на тлі ревучої білопінної хвилі, що розтинає сіру пелену дощу, і чорну хмару нового шквалу, і сонячні проблиски, від яких срібляться струмені зливи й мерехтять тіла купальників на кормі. 

Він підтягнув шлюпку до борту, Ара закинув линву, і вони були вже вдома. 

ХІ 

Увечері, коли вщухла злива, капітан перевірив усі місця, де після тривалого бездощів’я почало протікати, й переконався, що скрізь підставлені каструлі, а самі проточини позначено олівцем. Утрьох з Антоніо та Арою вони розподілили вахту й обов’язки і обговорили решту питань. Після вечері, коли побратими засіли внизу грати в покер, Томас Гадсон піднявся на ходовий місток. З собою він узяв протимоскітний спрей, надувний матрац і тонку ковдру. 

Хотілося лягти і ні про що не думати. Іноді це вдавалося. Іноді він міг думати про зорі, не розмірковуючи, що там, за ними, про море, не переймаючись повсякденними клопотами, чи про схід сонця, не турбуючись тим, щó він йому принесе. 

Він почувався чистим, з ніг до голови помившись милом під дощем на кормі, і тепер намагався просто лежати, тішачись відчуттям чистоти. Марно зараз думати про ту, що була колись матір’ю юного Тома, про їхнє спільне життя, про місця, де вони бували, про їхнє розлучення. І про самого Тома також. Про нього він не думав, відколи довідався. 

Про менших двох синів теж марно думати. Навіщо, коли їх не стало? Усі ці жалощі він обміняв на іншого коня, якого тепер осідлав. От і лежи собі, тішся власною чистотою після купелі з милом під дощем і зроби добре діло: не думай. Колись у тебе це непогано виходило. Може, заснеш, і насниться тобі щось кумедне чи добре. Просто лежи собі тихенько, дивися в ніч і ні про що не думай. Ара й Генрі розбудять тебе, якщо Пітерс щось почує. 

Невдовзі він справді заснув. Йому снилося, що він знову малий, дереться верхи стрімкою гірською ущелиною. Потім ущелина розступилася; він опинився на піщаній обмілині біля прозорої річки, такої прозорої, що на дні її видно було камінці, — а тоді задивився, як несамовита форель вистрибує з води, хапаючи москітів, що пливуть за течією. Так він і сидів собі верхи, розглядаючи форель, коли його розбудив Ара. 

У радіограмі говорилося: «ПРОДОВЖУЙТЕ РЕТЕЛЬНІ ПОШУКИ В ЗАХІДНОМУ НАПРЯМКУ» і стояв кодовий підпис. 

— Дякую, — вимовив Томас Гадсон. — Як буде ще щось, то приносьте. 

— Звісно, Томе. Спи. 

— Мені наснився такий гарний сон. 

— Не переказуй, — відповів Ара. — Тоді, може, збудеться. 

І знов Томас Гадсон заснув — усміхнений, бо подумав, що й так уже виконує наказ продовжувати ретельні пошуки в західному напрямку. Ми вже далеко просунулися на захід, розмірковував він, засинаючи. Далі, аніж вони припускали. 

Він спав, і снилося йому, що його хатина згоріла і хтось убив його оленя, який так недавно ще був малим оленятком. Собаку також убили. Він знайшов його труп попід деревом і прокинувся весь спітнілий. Бач, і сни — це не вихід, сказав він собі. Сприймай їх так, як завжди, не сподівайся від них знеболення. Ану ж бо, подумай про це. 

Усе, що в тебе лишилося, — ось твоя головна задача, та й проміжні. Змирися, тому що більше в тебе нічого немає. Ти вже не бачитимеш гарних снів: можеш відтепер узагалі не спати. Лежи собі, думай, поки голова працює, а коли заснеш — готуйся, що снитимуться кошмари. Оце твій виграш у великій світовій грі. Ти взяв у ній участь, зробив свою ставку й ось що маєш натомість: важкий, неспокійний сон. А могло випасти й узагалі безсоння. Але його ти віддав за те, що маєш тепер, тож не нарікай. Ось ти засинаєш. То спи, тільки будь готовий знову прокинутись мокрим. А пам’ятаєш, як ти був щасливий, спав цілу ніч із жінкою й не прокидався взагалі — хіба тоді, як вона будила тебе покохатися? Можеш пригадувати ті часи, Томасе Гадсон, тільки хтозна, чи буде з цього що добре. 

Цікаво, скільки в них бинтів для пораненого? Якщо фріци встигли дістати бинти — могли дістати й не тільки їх. А що ще? Що вони можуть мати такого, про що ти не знаєш? Навряд чи багато чого. Може, пістолети, кілька автоматів. Може, вибухівку. Спробують задіяти її. Припускаю, що й кулемет у них є. Але це теж навряд. Вони не захочуть битися. Вони хочуть забратися звідси до біса й сісти на іспанське судно. Якби вони були здатні битися, то повернулися б тієї ночі й захопили Конфітес. А можливо, і ні. Може, вони запідозрили щось. Побачили наші бочки на березі, припустили, що ми заходимо туди на ніч. Не знали, хто ми, але побачили бочки й вирішили, що тут базується судно, яке споживає багато пального. Нащо їм тоді битися, тим паче з пораненим на борту? Правда, могли б відігнати шхуну з пораненим на ніч, а самі — захопити радіостанцію, щоб зв’язатися з другою субмариною. Цікаво, а з нею що сталося? Щось дуже дивне тут коїться. 

Подумай про щось веселіше. Про те, як приємно буде знову кермувати спиною до сонця. Але пам’ятай, що в них є солона риба й місцевість вони розвідали, тож тобі доведеться пометикувати. Томас Гадсон заснув і дві години до світанку міцно проспав, а тоді його розбудили москіти. Думки про завдання його заспокоїли, й спав він без сновидінь. 

ХІІ 

Вони знялися з якоря вдосвіта; Томас Гадсон вів катер вузькою протокою, що скидалася на канал між сірими берегами. Коли сонце зійшло, він уже вибрався з протоки й, оминаючи небезпечні кам’янисті виступи дальнього рифу, вів катер на північ, у відкритий синій океан. Так було довше, ніж обходити риф ізсередини, але безпечніше. 

Тим часом вітер ущух, і хвилі навіть не билися об каміння. День заповідався задушливий і спекотний, а по обіді слід було сподіватися шквалів. Помічник піднявся на місток і роззирнувся. Потім пильно вдивився в берег, на якому стримів високий потворний маяк. 

— Ми легко могли би пройти і з внутрішнього боку. 

— Знаю, — відповів Томас Гадсон. — Але краще так. 

— Знову день, такий самий, як був учора. Тільки спекотніший. 

— Далеко вони не підуть. 

— Нікуди не підуть. Зачаїлися десь. Ти хочеш дізнатися на маяку, пішли вони між Паредоном і Коко чи ні, я правильно розумію? 

— Правильно. 

— То я махнуся туди. Доглядача я знаю. А ви зачекайте на мене коло отого острівця, що проти мису. Я миттю, — мовив Антоніо. 

— Навіть на якір можна не ставати. 

— Дужих хлопців тобі не бракує. Піднімуть. 

— Якщо Ара та Віллі поїли, пришли їх до мене. Тут уже вряд чи щось покажеться — близько до маяка й проти сонця ні чорта не видно. Але все-таки пришли ще Джорджа з Генрі. Ми не маємо права на помилку. 

— Не забувай, що каміння трапляється тут під водою навіть там, де вона зовсім синя. 

— Так, я його навіть бачу. 

— Принести тобі холодного чаю? 

— Так, дякую. Із сендвічем. Але спершу поклич сюди хлопців. 

— Зараз. Я передам тобі чай і спускатиму шлюпку. 

— Тільки гляди там, не вибовкай зайвого. 

— Того я туди й іду. 

— І захопи з собою кілька снастей. Так тебе ніхто не запідозрить, якщо помітить біля маяка. 

— Добре, — відказав помічник. — І тим на маяк можна щось захопити. 

Четверо побратимів піднялися на місток і заступили на звичну вахту. 

— Томе, ти щось побачив? — запитав Генрі. 

— Одну черепаху й одного мартина. Думав, він сяде їй на спину, а він не сів. 

— Mi capitán,189 — мовив Джордж, баск, вищий за Ару, чудовий спортсмен і славний моряк, проте багато в чому іншому слабший. 

— Mi señor obispo,190 — відповів Томас Гадсон. 

— Ну добре, Томе, — урвав його Джордж. — Доповісти тобі, якщо побачу справді велику субмарину? 

— Таку велику, як та, що ти бачив минулого разу, краще лиши собі. 

— Вона сниться мені ночами, — відказав Джордж. 

— Не продовжуй, — утрутився Генрі. — Я щойно поснідав. 

— Ми, коли підійшли до неї впритул, у мене аж яйця стисло, — озвався Ара. — Томе, а ти що відчув? 

— Злякався. 

— Я побачив, як вона піднімається, — мовив Ара. — А тоді Генрі каже: «Господи, Томе, авіаносець!». 

— Схожа ж була, — оборонився Генрі. — От я й не стримався. І тепер би те саме сказав. 

— Вона мені ціле життя спаскудила, — озвався Віллі. — Відтоді так і тиняюся сам не свій. Ні за п’ятак не піду більше в море. 

— Нá тобі двадцять центів, — відбуркнув Генрі. — І на Паредоні вали. Там тобі, може, ще й решту відсиплють. 

— Не треба мені їхня решта. Я краще візьму квитка з пересадкою. 

— Невже? — уїдливо перепитав Генрі. Стосунки між ними зіпсувалися після останніх двох відпусток у Гавані. 

— Слухай, ти, магнате, — огризнувся Віллі. — Ми тут не субмарини шукаємо. Інакше ти й сам бухий би сюди виходив. Наше завдання — лише злапати фріців на жалюгідній рибальській шхуні і перебити їх усіх до сраки. Навіть тобі це під силу. 

— А двадцять центів візьми, — правив своєї Генрі. — Колись та й згодяться. 

— Засунь їх собі… 

— Ану заткнулися! Заткнулись обидва! — гримнув Томас Гадсон, сердито зиркаючи на підлеглих. 

— Вибач, Томе, — відповів Генрі. 

— А я ні в чому не винен, — мовив Віллі. — Але вибач — так вибач. 

— Томе, дивись, — озвався Ара. — Прямо за курсом, майже при березі. Що це? 

— Скеля після відпливу, — відказав Томас Гадсон. — На карті вона позначена трохи далі на схід. 

— Ні, далі. Ще на пів милі. 

— Рибалка. Ловить крабів чи ятери вибирає. 

— Гадаєш, варто поговорити з ним? 

— Він з маяка. Там Антоніо й поговорить. 

— Ри-и-иба! Ри-и-иба! — закричав помічник. 

— Томе, можна, я перейму? — обізвався Генрі. 

— Іди. І поклич сюди Хіля. 

Генрі спустився вниз, і невдовзі з води вистрибнула баракуда. Ще трохи згодом Томас Гадсон почув, як крекнув Антоніо, гарпунячи рибину, а потім — глухі удари дубця по її голові. Він чекав сплеску рибини об воду, коли її викинуть назад за борт, і озирнувся, щоб подивитися, чи велика вона. Проте нічого не плюскало, і Томас Гадсон згадав, що на цих берегах баракуду залюбки їдять, от Антоніо й витяг її, щоб відвезти на маяк. Потім знову почувся подвійний вигук «Ри-и-иба!» — але ніхто не вистрибнув із води, лише засвистіла, розмотуючись, волосінь. Томас Гадсон провів катер далі в морську синяву й сповільнив двигуни. Волосінь розмотувалась далі. Томас Гадсон вимкнув один двигун і розвернув судно до рибини. 

— Ваху! — гукнув Антоніо. — Ще й велика! 

Генрі підтягнув рибину; її вже видно було за кормою, довгу, чудернацько загострену, зі смужками, що ясно видніли в глибокій синій воді. Її вже от-от можна було гарпунити, коли раптом вона сіпнула головою, блискавично пірнула назад у море й зникла з очей у прозорій воді. 

— Завжди вони так пірнають, — мовив Ара. — Швидко, наче куля. 

Проте Генрі мерщій підтягнув її знову; моряки дивилися, як тугу й тріпотливу рибину загарпунили й перекинули через борт. Смужки її були яскраво-блакитні, а гострі мов бритви щелепи відкривалися й закривалися в марній судомі. Антоніо поклав рибину на корму, й вона забила хвостом об палубу. 

— ¡Qué peto más hermoso!191 — мовив Ара. 

— Прекрасна ваху, — погодився Томас Гадсон. — Але, якщо так і далі триватиме, простовбичимо тут цілий ранок. Зніми волосінь, але залиш повідки, — наказав він помічникові, розвертаючи катер до маяка на кам’янистому мисі. Він хотів надолужити втрачений час, але вдаючи, наче вони просто собі рибалять. Спущена у воду волосінь посмикувалася, згинаючи вудлища. 

— Ловка рибина, га? — мовив Генрі, видершись на ходовий місток. — Її б на легшу снасть узяти. А голови в них такі чудернацькі, скажи? 

— Скільки вона заважить? — запитав Віллі. 

— Антоніо каже, під шістдесят. Віллі, звиняй, не встиг тебе покликати. Це мала бути твоя рибина. 

— Пусте, — відказав Віллі, — я все одно так швидко не виловив би. А нам треба йти звідси на хер. Був би час, то ми до чорта б тут натягали. 

— Ще натягаємо після війни. 

— Ага, вже, — заперечив Віллі. — Після війни я подамся до Голлівуду. Буду там технічним консультантом, як клеїти дурня в морі. 

— Це в тебе вийде. 

— Аякже. Добрий рік уже вчуся, набираюся досвіду. 

— Віллі, що це тобі за чорна срань сьогодні вступила? — запитав Томас Гадсон. 

— Не знаю. Так уже прокинувся. 

— Ну то йди в камбуз, пошукай там пляшку холодного чаю. Знайдеш — принеси. Антоніо патрає рибу. І зроби мені сендвіч, добре? 

— Добре. З чим сендвіч? 

— З арахісовим маслом та цибулею, якщо цибулі вистачить. 

— З арахісовим маслом та цибулею. Слухаюсь, сер! 

— Жени свою чорну срань, як можеш. 

— Слухаюсь, сер! Жену свою чорну срань. 

— Генрі, а ти не діймай його, — наказав Томас Гадсон, коли Віллі зник у камбузі. — Мені цей сучий син іще потрібен. Він своє діло знає. Просто вступила йому чорна срань. 

— Я намагаюся його не образити. Але це важко. 

— Не так уже й намагаєшся. Нащо було заїдатися з ним за ті двадцять центів? 

Томас Гадсон дивився вперед на спокійне море та безневинний з вигляду, проте смертельно небезпечний риф ліворуч. Він любив проходити впритул до небезпечних рифів, стоячи спиною до сонця. Це було йому немовби винагородою за всі ті рази, коли доводилося кермувати проти сонця, і за деякі інші речі також. 

— Вибач, Томе, — озвався Генрі. — Я добиратиму слова. І думки теж. 

Віллі приніс загорнуту в рушник і перев’язану двома гумками пляшку, в якій замість рому тепер був чай. 

— Холодна, шкіпере, — доповів він. — І я її ще ізолював. А ось шедевр кулінарного мистецтва, — він простягнув капітанові сендвіч у клапті паперового рушника. — По-нашому — «Еверест-гора спешл». Тільки для верховного командування. 

Навіть на містку у штиль Томас Гадсон занюхав його віддих. 

— Віллі, тобі не здається, що для цього ще трохи зарано? 

— Ні, сер. 

Томас Гадсон значущо поглянув на нього. 

— Що ти сказав? 

— Ні, сер. Хіба ви не розчули, сер? 

— Ясно, — відповів капітан. — Розчув я тебе, аж двічі розчув. Сам повторювати не буду. Слухай сюди. Паняй униз, вишуруєш там камбуз як слід, а тоді повернешся на ніс, щоб я тебе бачив, і станеш напоготові біля якоря. 

— Слухаюсь, сер, — мовив Віллі. — Мені щось недобре, сер. 

— А мені насрати, морський ти законнику. Якщо тобі недобре, то скоро стане ще гірше. 

— Слухаюсь, сер, — правив своєї Віллі. — Мені щось недобре, сер. Я мушу піти до лікаря. 

— Лікар у носовій частині. Як будеш там, постукай у перші двері й сам побачиш. 

— Я так і думав, сер. 

— Що ти думав? 

— Нічого, сер. 

— Він же бухий, — мовив Генрі. 

— Неправда, — заперечив Томас Гадсон. — Трохи п’яний, це так. Але скоріше просто схибнувся. 

— Він давно вже поводиться дивно, — обізвався Ара. — Але він і сам дивний. Жоден із нас не витерпів того, що він. Мені взагалі терпіти не довелося. 

— Том витерпів, — заперечив Генрі. — І він п’є холодний чай. 

— Ну годі, розвели нюні, — урвав їх Томас Гадсон. — Нічого я не витерпів. І я люблю холодний чай. 

— Раніше не любив. 

— Генрі, ми постійно змінюємося. 

Катер наближався до маяка. Попереду стриміла скеля, яку слід було оминути, і Томас Гадсон волів припинити цю порожню балачку. 

— Слухай, Аро, піди подивися, як він там. Не відходь від нього. Генрі, змотай волосінь. Джордже, допоможи Антоніо зі шлюпкою. Якщо він дозволить, поїдеш із ним. 

Він залишився сам на містку. Від скель смерділо пташиним послідом; Томас Гадсон обійшов мис і заякорився на глибині в два сажні. Дно було чисте, й відчувалася припливна течія. Він поглянув на білий будиночок, на старомодний маяк і далі, поза високу скелю, на острівці, порослі зеленими мангровими хащами, та низький загострений кам’янистий край Кайо-Романо. Як довго, раз у раз від’їжджаючи й знов повертаючись, жили вони поблизу цього довгастого, химерного, запрудженого москітами острова, як добре знали певні місця на ньому, як часто за добрих і лихих обставин поверталися на його орієнтири! І нині Томас Гадсон хвилювався щоразу, як обрис острова виринав чи зникав удалині. Ось він знову явився йому з наймертвотнішого, найпотворнішого боку, що випинався в море клаптем шерехатої пустелі. 

На цьому великому острові траплялися здичавілі коні, корови та кабани, і Томас Гадсон знай собі дивувався, скільки ж це людей гадали, начебто зможуть його підкорити. Там були й трав’янисті пагорби, і прегарні долини, й ділянки доброго лісу, а колись — навіть поселення під назвою Версаль, де пробували обжити Романо французи. 

Тепер усі каркасні будинки, крім одного з найбільших, стояли закинуті. Якось Томас Гадсон прийшов до нього набрати води й побачив, як між свиней, що порпалися в багнюці, товчуться собаки з поближніх хиж. І свині, й собаки були вкриті суцільною сірою пеленою комарів. То був прегарний острів, і, коли східний вітер віяв безперестанку, можна було два дні поспіль блукати ним із рушницею серед розкішної природи, такої ж незайманої, як тоді, коли нога Колумба вперше ступила на це узбережжя. Але щойно вітер ущухав, як із боліт насувалися хмари комарів. Достеменні, не метафоричні хмари, думав собі Томас Гадсон, такі можуть загризти людину до смерті. Ні, тих, кого ми шукаємо, тут немає. Не в цей штиль. Скоріше за все, вони рушили далі. 

— Аро! — гукнув Томас Гадсон. 

— Що таке, Томе? — обізвався Ара. Він, підтягаючись на руках, завжди вистрибував на місток легко, мов акробат, хоч і мав кремезне сталеве тіло. 

— Як там справи? 

— Віллі сам не свій. Я забрав його в тінь, налив йому випити й уклав. Тепер він лежить спокійно, але знай в одну точку дивиться. 

— Йому й без того зле, а ще на сонці перегрівся. 

— Може. А може, й не в тому річ. 

— Де всі решта? 

— Хіль і Пітерс сплять. Хіль цілу ніч пильнував, щоб Пітерс не спав. Генрі теж спить, а Джордж поїхав з Антоніо. 

— Скоро вони повернуться. 

— Угу. 

— Віллі хай відлежується в тіні. Дарма я послав його на ніс. Дбав про дисципліну, а подумати не подумав. 

— Я розбираю та чищу велику зброю і перевірив усю вибухівку, чи не відволожилася після зливи. Ми ще вчора після покеру все розібрали, почистили та змастили. 

— Еге ж, коли так вогко, як нині, все треба перевіряти, байдуже, чи стріляли з нього, чи ні. 

— Я знаю, — відповів Ара. — А Віллі треба висадити на берег, тільки де? 

— На Кайо-Франсесі? 

— Можна. Та краще в Гавані, а звідти хай іще кудись відвезуть. Томе, він не мовчатиме. 

У Томаса Гадсона майнула думка, про яку він одразу пошкодував. 

— Не треба було взагалі його брати. Він же слабий на голову. І через те демобілізований, — мовив Ара. 

— Я знаю. Але ми його взяли. Матері його, Аро, скільки ще дурниць ми накоїли? 

— Не так і багато, — відповів Ара. — Можна, я піду? Закінчу справу. 

— Іди, — відпустив його Томас Гадсон. — Дякую тобі дуже. 

— A sus órdenes,192 — мовив Ара. 

— Якби ж то ще ті кляті накази були розумніші, — сказав Томас Гадсон. 

Тим часом уже підходила шлюпка з Антоніо та Джорджем. Антоніо негайно вистрибнув на місток, залишивши Джорджа й Генрі витягати на борт і шлюпку, й двигун. 

— Ну? — запитав Томас Гадсон. 

— Вони, мабуть, пройшли тут уночі, доки вітер не вщух, — доповів помічник. — Інакше їх помітили би з маяка. І той старий рибалка не бачив ніяких човнів. У нього рот не закривається — якби побачив, то розповів би. Так каже доглядач. Чи варто нам повернутися й побалакати з ним? 

— Не треба. Напевно, вони вже дісталися до Пуерто-Коко чи до Ґільєрмо. 

— Угу. Куди їм далі з таким вітерцем? 

— Ти певен, що вони не перетнули протоку вночі? 

— Не перетнули б, навіть мавши найкращого в світі лоцмана. 

— Отже, шукати їх треба з підвітряного боку Коко чи далі на Ґільєрмо. Знімаймось і вперед. 

Дно в тому місці було неймовірно підступне; Томас Гадсон оминав усе, що міг, тримаючись за сто сажнів від прибережної смуги. Берег був скелястий і низький, до того ж малá вода оголила великі обмілини й рифи. Знову виставили вахту на чотири боки. 

Ліворуч від Томаса Гадсона стояв Хіль. Сам Томас Гадсон дивився на берег, де вже видніла зелень мангрових хащів, і думав, яке пекло тут у мертвий штиль. 

У небі вже купчилися хмари; виходить, шквалу сьогодні варто чекати раніше. За Пуерто-Коко є зо три місця, які неодмінно слід обшукати, міркував він. Підосторож свій катер — і гайда туди. 

— Генрі, заступи мене, — мовив він. — Тримай двісті вісімдесят п’ять, чуєш? Я піду провідаю Віллі. Щось побачиш — дай мені сигнал. Хілю, за берегом можна не стежити. Перейди на правий борт. Тут їм нема де ховатися, надто мілко. 

— Якщо ти не проти, я все-таки стежитиму, — заперечив Хіль. — Є тут одна хитра протока, що виходить майже до самого берега, то провідник міг завести їх туди і сховати в хащах. 

— Добре, — погодився Томас Гадсон. — Я покличу Антоніо. 

— У цей великий бінокль я зможу побачити щоглу в заростях. 

— Та яке. Хоча хрін тебе зна. Раптом зможеш. 

— Прошу тебе, Томе. Якщо ти не заперечуєш. 

— Та я вже ж погодився. 

— Вибач, Томе. Я просто думаю, що провідник міг їх туди завести. Ми й самі там одного разу ховалися. 

— І мусили повертатися. 

— Так. Але раптом їм довелося поспіхом шукати схованку через штиль. А ми їх зараз обженемо. 

— Слушно, проте звідси ти не побачиш ніякої щогли. Та й вони нарубали б гілля й замаскували її, щоб не видно було з повітря. 

— Я знаю, — правив своєї Хіль із достоту іспанською впертістю. — Але в мене чудовий зір, і цей бінокль ще вдвадцятеро потужніший, і в штиль усе проглядається добре, і… 

— Я ж тобі вже сказав, що згоден. 

— Сказав. Але я мусив пояснити. 

— І пояснив. Щоглу, коли побачиш, можеш обвішати арахісом і застромити мені в дупу. 

Хіль дещо образився, та потім вирішив, що це дотепно, особливо про арахіс, і так пильно задивився в хащі, аж очі йому ледь не повилазили з орбіт. 

А Томас Гадсон спустився до Віллі й, розмовляючи, поглядав на море й на берег. Щоразу він дивувався, як мало видно, коли спуститися з ходового містка, і, якщо внизу все було добре, волів залишатися на посту. Він намагався не втрачати контакту з підлеглими й уникав ідіотського «безнаглядного нагляду», проте дедалі більше повноважень відступав Антоніо, визнаючи його перевагу як моряка, та Арі, визнаючи його перевагу в усьому. Вони обидва кращі за мене, міркував Томас Гадсон, а я мушу ними командувати, спираючись на їхній досвід, хист і вдачу. 

— Віллі, як ти тут? — запитав він. — Тільки чесно. 

— Прикро, що так дурів. Але мені справді погано, Томе. 

— Ти знаєш правила щодо випивки, — відповів Томас Гадсон. — Немає ніяких правил. І я не хочу дурно пасталакати про честь і гідність… 

— Не треба, — урвав його Віллі. — Томе, ти ж розумієш, я не випивака. 

— Ми б не взяли випиваку на борт. 

— А як же Пітерс? 

— Ми тут ні до чого. Нам його нав’язали. І в нього там теж своя біда. 

— Його біда називається «Старий Енґус»193. І всі його срані біди швидко стануть нашими. 

— Проїхали, — відповів Томас Гадсон. — Що ще тебе гризе? 

— Так, загалом. 

— Викладай. 

— Ну, от я ненормальний, і ти ненормальний, а команда в нас — наполовину святі й наполовину відчайдухи. 

— Не так уже й погано — бути святим і відчайдухом водночас. 

— Та не погано. Чудово навіть. Але я все-таки звик до більшого ладу. 

— Віллі, та тебе нічого не гризе. Просто голову напекло. А пити в такому стані шкідливо. 

— Шкідливо, — погодився Віллі. — Томе, я спробую все не просрати. Але скажи, ти колись дурів по-справжньому? 

— Ні. Так ні разу й не вийшло. 

— Це ще той клопіт. І скільки б воно не тривало, це завжди довго. А пити я кину. 

— Чого? Не кидай, просто пий потроху, як звикло. 

— Я просто пив, щоб знову не здуріти. 

— Ми завжди п’ємо для чогось. 

— Авжеж. Тільки я не про людське око кажу. Хіба я колись брехав тобі, Томе? 

— Усі ми брешемо. Та я не думаю, що ти брехав би зумисне. 

— Іди вже на свій місток, — мовив Віллі. — Я ж бачу, як ти на море зириш. Наче це дівка, яка тобі зараз втече. Я більше нічого не питиму, крім морської води. Піду разом з Арою поперескладаю зброю. 

— Не пий більше, Віллі. 

— Сказав, що кину, значить кину. 

— Я знаю. 

— Томе, а можна тебе запитати? 

— Питай. 

— Дуже тобі паршиво? 

— Дуже. 

— А спати вдається? 

— Мало. 

— Учора вдалося? 

— Так. 

— То після прогулянки на берег, — завважив Віллі. — Іди, не думай про мене. Я разом з Арою робитиму своє. 

ХІІІ 

Шукаючи слідів, вони оглянули берег Пуерто-Коко й підпливли шлюпкою аж до мангрових хащів. Там було де заховати велику рибальську шхуну. Проте вони нічого не знайшли, а шквал зі зливою настав раніше, і море шугало вгору кипучими білими цівками. 

Томас Гадсон пройшовся берегом і, діставшись до протилежного краю лагуни, рушив углиб острівця. Він натрапив на місце, де збиралися на час припливу фламінго, бачив багато лелек-танталів, або ж cocos, від яких острів дістав свою назву, та парочку рожевих косарів, що порпалися в мергелі на березі лагуни. Яскраво-рожеві на тлі сірої мергелевої породи, граційні й меткі, вони були дуже гарні, проте гнітючо безликі від невситимого голоду, як то властиво багатьом болотяним птахам. Томас Гадсон не міг розглядати їх довго, оскільки хотів перевірити, чи не лишили німці шхуну в мангрових хащах, самі ставши табором вище, рятуючись від комарів. 

Там він теж нічого не знайшов, окрім хіба що місця, де колись випалювали вугілля, і повернувся на берег з першим шквальним поривом. Ара негайно забрав його в шлюпку. 

Ара обожнював кермувати в шлюпці під дощем та навальним вітром. Він розповів капітанові, що жоден із пошуковців нічого не виявив. Усі вже повернулися на катер, крім Віллі, який подався аж ген за мангрові хащі, на дальній край острівця. 

— А в тебе що? — поцікавився Ара. 

— Нічого. 

— Віллі охолоне під дощем. Я відвезу тебе й поїду по нього. Томе, але де ж можуть бути ті фріци? 

— Хіба на Ґільєрмо. На їхньому місці я подався б туди. 

— І я, — мовив Ара. — І Віллі так каже. 

— Як він там? 

— Дуже старається. Томе, ти ж його знаєш. 

— Знаю, — сказав Томас Гадсон. Тим часом шлюпка підійшла до катера, і він видряпався на борт. Човен розвернувся навколо судна; Ара зник у білій негоді. Томас Гадсон гукнув, щоб йому принесли рушник, і витерся на кормі. 

— Томе, вип’єш чогось? — обізвався Генрі. — Ти ж весь до нитки промок. 

— Давай. 

— Рому? Чистого? 

— Добре, — сказав Томас Гадсон. Спустився вниз по свіжий тільник та шорти й застав усю команду жвавою і веселою. 

— Ми всі напилися чистого рому, — пояснив Генрі, наливаючи йому склянку до половини. — Тоді, якщо швидко витрешся, не захворієш. Ти згоден? 

— Томе, привіт! — обізвався Пітерс. — Пристанеш до нашого товариства питущих за здоров’я? 

— Коли ти прокинувся? — запитав його Томас Гадсон. 

— Коли почув булькіт. 

— Я тобі ще побулькаю вночі. Побачимо, чи ти тоді прокинешся. 

— Будь певен, Томе. Віллі мені щоночі таке влаштовує. 

Спершу Томас Гадсон вирішив не пити рому. Потім, дивлячись, як весело й бадьоро тримається його підпила команда на своєму невеселому завданні, розважив, що відмовитись означатиме виставити себе пихатим чистоплюєм. Крім того, йому хотілося випити. 

— Поділися зі мною, — сказав він Пітерсові. — Де ще я знайшов би такого засранця, який у навушниках спить краще, ніж без них. 

— Нема чим ділитися, — мовив Пітерс, відступаючи від приписів формальної дисципліни. — Ні тобі, ні мені — лизнути хіба. 

— То наливай собі сам, — звелів Томас Гадсон. — Бо я цю гидь не менше за тебе люблю. 

Уся команда стежила за ними. Томас Гадсон бачив, як на щоках у Генрі ходять жовна. 

— Пий, — наказав Томас Гадсон, — і гляди, щоб до ранку вся твоя чудернацька машинерія працювала на повну. Заради себе і заради нас усіх. 

— Заради нас усіх, — повторив Пітерс. — Хто серед нас тут найбільший трудяга? 

— Ара, — відповів Гадсон, уперше пригубивши рому та роззираючись довкруги. — І решта, матері їх, незгірші. 

— За тебе, Томе, — проказав Пітерс. 

— За тебе, — відгукнувся Томас Гадсон і відчув, як слова ці холодно та мляво крутяться йому на язику. — За короля навушників, — додав, бажаючи надолужити згаяне. — За булькіт, — він упевнено ступав тим шляхом, який і слід було обрати від початку. 

— За мого командира, — промовив Пітерс, уже надміру натягуючи струну. 

— Називай, як хочеш, — відповів Томас Гадсон. — Статутом це не передбачено. Мені однаково. Повтори-но? 

— За тебе, Томе. 

— Дякую. Але щоб я здох, якщо вип’ю за тебе, доки ти й уся твоя апаратура не працюватиме справно. 

Пітерс глянув на нього, і послух перемінив йому лице, а покалічене тіло прибрало постави солдата, що віддав три терміни справі, в яку беззастережно вірив, а потім, так само, як Віллі, покинув її заради іншої. 

— Слухаюсь, сер, — вимовив він механічно й без жодних пересторог. 

— П’ю до тебе, — сказав Томас Гадсон. — Іди крути там свою диво-срань. 

— Слухаюсь, Томе, — щиро, без глуму відповів Пітерс. 

Ну, годі, напевно, подумав Гадсон. Краще покинути все, як є, піти на корму й там чекати повернення другого морочливого синка. Не можу я ставитися до Пітерса так, як хлопці. Хоча про вади його знаю незгірше за них. Але є в ньому щось… наче облуда, яка сягнула так далеко, що от-от обернеться правдою. Ясно, що з нашою апаратурою він не дає собі ради. Та, може, він здатен на інші, серйозніші речі? 

Віллі нічим не кращий, подумав він. Яке їхало, таке й здибало. Час їм уже повертатися. 

Крізь пелену дощу показалася шлюпка. Хвилі кучерявилися й пінилися, рвані вітром. Геть вимоклі Віллі й Ара піднялися на борт. Плащів вони не наділи, загорнувши в них натомість niños. 

— Томе, здоров, — мовив Віллі. — Нічого, тільки дупа змокла і в пузі від голоду смокче. 

— На ось, візьми малюків, — Ара подав йому загорнуті в плащі кулемети. 

— Нічого? 

— Стократ нічого, — підтвердив Віллі. На корму з нього текло, і Томас Гадсон гукнув Хіля, щоб той приніс два сухих рушники. 

Ара підтягнув шлюпку за фалінь і сам піднявся на борт. 

— Нічого й нічого з нічого, — доповів він. — Томе, за такий дощ нам належиться компенсація. 

— Треба негайно почистити зброю, — заявив Віллі. 

— Спершу самі обсушимося, — заперечив Ара. — Мене хоч викручуй. То ніяк не міг дощу застати, а тепер аж дупа сиротами взялася. 

— Слухай, Томе, — обізвався Віллі. — А ці ж засранці можуть виходити в шквал. Якщо зарифлять вітрила й не обмочаться зі страху. 

— Я теж про це думав. 

— Я припускаю, що вдень, коли штиль, вони залягають на дно. А по обіді зі шквалом виходять. 

— І де вони тепер, на твою думку? 

— Не далі Ґільєрмо. Хоча хтозна. 

— Знімемося з якоря на світанку й завтра ж злапаємо їх на Ґільєрмо. 

— Чи злапаємо, чи ні. 

— Все можливо. 

— Якого біса в нас нема радара? 

— А що нам з нього, Віллі? Що б ти на ньому побачив? 

— Добре, добре, заткнувся. Томе, ти мені вибач, але ганятися з УВЧ за об’єктом, на якому немає радіо… 

— Знаю, — сказав Томас Гадсон. — Але якщо ти хочеш переслідувати їх краще, ніж дотепер… 

— Хочу. Ти задоволений? 

— Задоволений. 

— Я хочу злапати цих мерзотників і перебити всіх. 

— А що це дасть? 

— Забув, яку бійню вони влаштували? 

— Скільки можна триндіти про бійню? Віллі, ти ж не вчорашній. Не можна так. 

— Добре. Я просто хочу перебити їх усіх. Так можна? 

— Краще вже це, ніж твої плачі. Але мені потрібен язик із субмарини, що виконувала операцію в тутешніх водах. 

— Останній був не вельми язикатий. 

— Ні. І ти не був би, якби вінками вже пахнув, як він. 

— Ясно, — відбуркнув Віллі. — Можна, я піду клюкну? 

— Іди. Тільки перевдягни сорочку й шорти і не заводься. 

— Ні з ким? 

— Будь мужиком, — сказав Томас Гадсон. 

— Аби не мудаком, — вишкірився у відповідь Віллі. 

— Отак і тримайся, — звелів йому Томас Гадсон. — Таким я тебе люблю. 

XIV 

До третьої ночі періщила злива, били блискавки й гуркотів грім. Пітерс нічого не зловив по радіо, й команда спала в гарячій вогкій задусі, доки після дощу їх усіх перебудили москіти. Томас Гадсон набризкав унизу спреєм, і звідти почувся кашель, зате поменшало ляскання та хапливого шарудіння. 

Від рясних бризок спрею прокинувся Пітерс, труснув головою в навушниках і тихо проказав: 

— Томе, я дуже старався, дуже. Але нічого так і не зловив. 

Томас Гадсон спрямував ліхтарне світло на барометр. Той посунувся вгору. Знову німцям попутний вітер, подумав він. Тепер вони вже не скажуть, що їм не щастить. Треба це обміркувати. 

Він повернувся на корму й щедро побризкав спреєм каюту, намагаючись нікого не розбудити. Потім сів і задивився на погожу ніч, час од часу бризкаючи й себе. Дезинсекторів на катері бракувало, був тільки спрей, що пік спітнілу шкіру — та краще вже опіки, ніж москіти. Ті відрізнялися від комарів: їхнього наближення було не чути, а свербіж починався одразу після укусу, що розпухав до розміру невеличкої горошини. На деяких узбережжях та островах москіти були особливо жалючі. Принаймні їхні укуси свербіли дужче. Але, можливо, думав Томас Гадсон, усе залежить від стану нашої шкіри — чи засмагла вона, чи зашкарубла. Не уявляю, як місцеві зносять їх — і тут, і на Багамах, коли пасати не дмуть. Певно, що витривалі люди. 

Він сидів на кормі, дивився і наслухав. Високо в небі летіли два літаки; він прислухався до туркотіння двигунів, поки воно не стихло. 

Великі бомбардувальники, летять на Африку попри Камаґуей, чи ще кудись. А нам яке до того діло? Зате їм не допікають москіти. І мені теж. До дідька москітів! Хоча насправді де ти від них дінешся? 

Хай би скоріше світало. Тоді я вшиюся звідси. Завдяки Віллі ми перевірили шлях аж до самого краю мису, а далі я піду вузькою протокою вздовж берега. Там лишилося тільки одне погибельне місце, та зранку я роздивлюся його навіть у штиль. А потім ми дістанемося Ґільєрмо. 

На світанку судно вийшло у відкрите море, і Хіль, найбільш гостроокий із них, оглядав зелену берегову смугу в дванадцятикратний бінокль. Вони просувалися так близько до берега, що Хіль міг розгледіти зрізану гілку в мангрових хащах. Томас Гадсон стояв при штурвалі. Генрі дивився в море. Віллі був на підміні в Хіля. 

— Тут їх уже немає, це очевидно, — доповів Віллі. 

— Треба перевірити, — мовив Ара, що був на підміні в Генрі. 

— Звісно, — відгукнувся Віллі. — Я просто сказав. 

— А де ж ця довбана «Меляса»? Вона ж має патрулювати зранку від Кайо-Франсесу? 

— А в неділю хіба патрулюють? — перепитав його Віллі. — Сьогодні ж неділя. 

— Буде вітер, — озвався Ара. — Бачите, в небі перисті хмари. 

— Я одного боюся, — сказав Томас Гадсон. — Щоб вони не пішли протокою на Ґільєрмо. 

— Побачимо. 

— То наддаймо ходу — і туди, — відбуркнув Віллі. — Бо це вже діє мені на нерви. 

— Воно й видно, — ущипливо мовив Генрі. Віллі поглянув на нього, сплюнув за борт і сказав: 

— Дякую, Генрі. Я й хотів, щоб воно було видно. 

— Заткніться обидва, — звелів Томас Гадсон. — Бачите отам, праворуч, великий кораловий виступ? Треба його обійти. Панове, за ним — Ґільєрмо. Бачите, який він принадний та зеленющий? 

— Ще один сраний острів та й вже, — мовив Віллі. 

— Ти десь бачиш дим від випалювання вугілля? — запитав Томас Гадсон. Хіль неквапливо повів біноклем і сказав: 

— Не бачу, Томе. 

— Який іще дим після вчорашньої зливи, — пирхнув Віллі. 

— Часом і ти помиляєшся, друже, — відповів Томас Гадсон. 

— Можливо. 

— Так і є. Нехай би цілу ніч періщила злива, а великому випалу хоч би що. Я сам таке бачив. Лило три дні, а випалу не загасило. 

— Ти про це більше за мене знаєш, — поступився Віллі. — Дим, то й дим. Сподіваюся, він там є. 

— Тут небезпечний пересип, — мовив Генрі. — Не знаю, чи їм удалося минути його в такий шквал. 

У досвітніх променях вони побачили двох мартинів і чотирьох крячків, що літали вздовж пересипу, вишукуючи поживу, а нагледівши, пірнали у воду. Крячки квилили, а мартини ячали. 

— Томе, що вони там побачили? — запитав Генрі. 

— Не знаю. Мабуть, косяк якоїсь рибчини. Але не можуть дістати — занадто глибоко. 

— Цим довбаним бідолашним птахам доводиться ще раніше вставати, ніж нам, щоб якось прогодуватися, — мовив Віллі. — Не вміють люди цінувати їхню працю. 

— Томе, як ти підеш? — поцікавився Ара. 

— Якнайближче до берега і туди, на самісінький мис. 

— А отой півкруглий острівець, де розтрощене судно, оглянеш? 

— Обійдемо його впритул і всі подивимося в біноклі. Потім я стану на якір у бухті коло Ґільєрмо. 

— Ми станемо на якір, — виправив Віллі. 

— Я це й мав на увазі. Чого ти зранку вже такий жовчний? 

— Не жовчний. Навпаки, я заворожено дивлюся на океан і на прегарний берег, що вперше постав перед очима Колумба. А добре, що цей Колумб не був мені за капітана. 

— Не сумніваюся, — відповів Томас Гадсон. 

— Я читав про нього книжку в шпиталі у Сан-Дієґо, — вів далі Віллі. — Тепер я щодо Колумба спец. А плавав він на ще гіршій довбаній посудині, ніж оце ми. 

— Наш катер — не посудина, і не довбана. 

— Ні. Поки що ні. 

— Слухай, ти, спец. Бачиш онде уламки судна? Праворуч на двадцять градусів? 

— То мав би дивитись дозорець зі штирборту, — мовив Віллі. — Проте моє єдине око бачить їх чудово, і багамську олушу на них теж бачить. Вона, мабуть, прилетіла нас підтримати. 

— Добре, — сказав Томас Гадсон. — Цього нам і бракувало. 

— Я міг би стати видатним орнітологом, — похвалився Віллі. — У мене бабця курей розводила. 

— Томе, — обізвався Ара, — може, ми ближче підійдемо? Приплив високий. 

— Давай, — відповів Томас Гадсон. — Скажи Антоніо, нехай піде на ніс і перевірить глибину. 

— Томе, нормально, глибоко! — відгукнувся згодом Антоніо. — Бери курс на берег. Цю протоку ти знаєш. 

— Знаю. Просто хотів пересвідчитися. 

— Хочеш, я підміню тебе? 

— Дякую, — відповів Томас Гадсон. — Не хочу. 

— Тепер усе узвишшя видно, — мовив Ара. — Хілю, оглянь його. Та добре дивися. Потім я. 

— А перший квадрант хто візьме? — обурився Віллі. — Коли це ти приперся на моє місце, га? 

— Коли Том показував тобі уламки. Ми міняємось автоматично. Ти став зі штирборту, а я замість тебе. 

— Який моряк великорозумний, — скривився Віллі. — Хочеш базікати, як моряк, то говори правильно. А ні — то мовчи. Казав би «праворуч», «ліворуч». 

— Ти ж перший сказав «дозорець зі штирборту», — мовив Генрі. 

— Сказав. А тепер казатиму «вгору», «вниз», «уперед», «назад». 

— Віллі, оглянь, будь ласка, берег разом із Хілем та Арою, — попросив Томас Гадсон. — Берег і ближню третину острова. 

— Слухаюсь, Томе, — озвався Віллі. 

Неважко було побачити, чи живе хтось на цьому майже цілий рік навітряному боці Кайо-Ґільєрмо. Проте, ідучи вздовж берега, вони нічого не бачили. Катер підійшов до мису впритул, і Томас Гадсон сказав: 

— Ви всі дивіться в біноклі. Я обійду цей острів так близько, як зможу. Коли щось побачите, зупинимося й спустимо шлюпку. 

Вітер дужчав, море вже почало ворушитися, але приплив був високий, тож хвилі ще не розбивались об пересип. Томас Гадсон роздивлявся кам’янистий острівець. Він знав, що десь біля його західного краю лежить розтрощене судно: коли високий приплив, з води випинався лише рудувато-коричневий борт. При березі острова було мілко, а пляж був піщаний, проте його затуляли розбиті уламки. 

— На цьому острові хтось живе, — мовив Ара. — Я бачу дим. 

— Угу, — підтвердив Віллі. — Йде з підвітряного боку і на захід. 

— Дим приблизно по центру берега, — мовив Хіль. 

— Щоглу бачиш? 

— Не бачу. 

— Може, вдень вони її прибирають, — обізвався Віллі. 

— Усі на місця, — скомандував Томас Гадсон. — Аро, ти лишишся тут, зі мною. Віллі, скажи Пітерсові, хай виходить на зв’язок, байдуже, чує його хтось чи ні. 

— Що ти думаєш? — поцікавився Ара, коли всі решта пішли. 

— Думаю, що, якби я був рибалкою і в’ялив би рибу, то перебрався б сюди з Ґільєрмо на штиль, щоб комарі не загризли. 

— Я теж. 

— Димок невеликий, та й вугілля на цьому острові не випалюють. Тож, певно, багаття свіже. 

— Або вже дотліває. 

— Не виключено. 

— Хвилин за п’ять побачимо. 

Вони обійшли уламки судна, на яких сиділи вже дві олуші. А спритні в нас союзники, подумав Томас Гадсон. Він скерував катер до підвітряного боку острова та побачив піщаний пляж, зелені хащі й хижу, над якою курився дим. 

— Слава Богу, — промовив він. 

— Достеменно, — відгукнувся Ара. — Я теж боявся іншого. 

Жодного човна видно не було. 

— Вони десь близько. Ідіть з Антоніо на розвідку, потім доповісте. Я піду вздовж берега праворуч. Решта нехай залишаються на місцях і поводяться природно. 

Шлюпка розвернулася та рушила до берега. Томас Гадсон дивився, як Ара й Антоніо йдуть до хижі під солом’яною стріхою. Рухалися вони якнайшвидше, проте не бігли. Погукали, і з хижі назустріч їм вийшла жінка, боса й засмагла, як приморська індіанка. Довгі коси спускалися їй аж до поперека. Друга вийшла за нею, поки та говорила — так само засмагла, довговолоса, з дитиною на руках. Перемовившись з обома жінками, Ара й Антоніо потисли їм руки та повернулися в шлюпку. Відштовхнулися від берега, завели двигун і рушили до катера, де піднялися на ходовий місток. Побратими тим часом затягли шлюпку на борт. 

— Там дві жінки, — доповів Антоніо. — Чоловіки вийшли на риболовлю. Та, що з дитиною, бачила, як рибальська шхуна зайшла в протоку, саме тоді, як почався бриз. 

— Отже, зо півтори години тому, — виснував Томас Гадсон. — А приплив спадає. 

— Так, — відповів Антоніо. — І дуже швидко, Томе. 

— Коли спаде, ми вже там не пройдемо. 

— Ні. 

— То що нам робити? 

— Це твій катер. 

Томас Гадсон різко крутнув штурвал, розігнав двигуни на дві тисячі сімсот обертів кожен і взяв курс до мису. 

— Вони тепер і самі сядуть на мілину, — мовив він. — Грець із ним! 

— Заякоримось, якщо буде геть зле, — відповів помічник. — Сядемо на мергелеве дно. Воно тут мергелеве й мулисте. 

— Але деколи й кам’янисте, — нагадав Томас Гадсон. — Пришли до мене Хіля, хай виглядає віхи. Аро, перевірте зброю разом з Віллі. Антоніо, повернися, будь ласка, сюди. 

— Паскудна ця протока, — відповів Антоніо. — Але її можливо пройти. 

— Коли мала вода, то неможливо. Але раптом ті засранці теж сядуть на мілину. Чи вітер ущухне. 

— Не вщухне, Томе, — сказав Антоніо. — Як на пасат, він надто дужий та впертий. 

Томас Гадсон поглянув у небо, на гнані східним вітром довгі білі пасма хмар. Потім уперед — на острів, мис та обмілини, що вже почали випинатися з-під води. Отам йому буде клопіт. А тоді озирнувся на безладний розсип острівців, які здавалися зеленими плямами на воді. 

— Хілю, віхи ще не видно? — запитав він. 

— Ні, Томе. 

— Це, напевно, буде гілка чи дерев’яна тичка. 

— Я ще нічого не бачу. 

— Мусить бути прямо за курсом. 

— Бачу, Томе. Висока тичка. Прямо за курсом. 

— Дякую, — відповів Томас Гадсон. 

Обмілини по обидва боки були жовто-білі під сонцем, а з протоки назустріч катеру котилася зелена вода відпливної течії. Вона була чиста, не каламутна від прибережного мергелю — вітер іще не встиг розбурхати море. Так Томасові Гадсону легше було вести катер. 

Аж раптом він побачив, який вузький поворот за кілком, і відчув поколювання на шкірі голови. 

— Томе, ти не схибиш, — мовив Антоніо. — Тримайся правого берега. Я побачу цей поворот, коли він відкриється. 

Томас Гадсон пересунувся впритул до правого берега й став поволі просуватися вперед. Поглянув ліворуч — лівий берег виявився навіть ближчим, ніж правий, і Томас Гадсон узяв іще трохи праворуч. 

— Намул викидає? — запитав він. 

— Хмари. 

Вони підійшли до підступного повороту, що виявився не таким уже й страшним. Значно гірше було йти вузькою частиною протоки. Вітер зміцнів, і, коли вони повернулися до нього бортом, Томас Гадсон відчув його сильні пориви на своїх голих плечах. 

— Прямо за курсом віха, — мовив Хіль. — Цього разу гілка. 

— Бачу. 

— Томе, тримайся впритул до правого берега, — порадив Антоніо. — Цей поворот минули. 

Томас Гадсон притиснувся до правого берега, немовби паркуючи машину біля хідника. Берег, утім, нагадував не хідник, а глевке поле бою, пооране артилерійськими снарядами, що зненацька піднялося з морського дна й пролягло праворуч від нього, наче рельєфна мапа. 

— Скільки намулу викидає? 

— Багато, Томе. Минемо цей поворот, і можемо стати на якір. Чи з цього боку Контрабандо194, чи з підвітряного, — запропонував Антоніо. 

Томас Гадсон озирнувся й угледів Кайо-Контрабандо, маленький, зелений і життєрадісний. 

— Ну його до біса, — мовив він. — Хілю, оглянь, будь ласка, острів та протоку, чи не видно де їхньої шхуни. Я бачу ще дві віхи. 

Тепер було набагато легше. Але праворуч, попереду, він помітив піщану косу, що вже показалася з-під води. Протока вужчала, що ближче вони підходили до Контрабандо. 

— Тримайся ближче до віхи, — сказав Антоніо. 

— Намагаюся. 

Вони проминули віху — всохлу коричневу гілку, що хилиталася на вітрі, — і Томас Гадсон подумав, що, коли той не вщухне, їм буде значно мілкіше за «середню малу глибину». 

— Скільки там мулу? — запитав він в Антоніо. 

— Багато, Томе. 

— Хілю, що ти бачиш? 

— Тільки віхи. 

Вітер розбурхав море, і вода почала ставати молочно-білою; і не було вже видно ні дна, ні берегів, що показувалися лиш тоді, як катер, проходячи попри них, засмоктував воду під себе. 

Погано це, подумав Томас Гадсон. Але не тільки для нас — для них теж погано. Їм доведеться рухатися зигзагом. Певно, добрі вони мореплавці. Тепер я маю вирішити, яку протоку вони оберуть: стару чи нову. Залежить, який у них лоцман. Молодий, напевно, обере нову. Ту, яку промив ураган. А старий, напевно, стару, бо так звичніше й безпечніше. 

— Антоніо, — обізвався він. — Якою протокою підемо, старою чи новою? 

— Байдуже. Обидві погані. 

— А що ти пропонуєш? 

— Стати на якір із підвітряного боку Контрабандо й дочекатися там припливу. 

— Але до ранку вода ще не встигне піднятися так, як нам треба. 

— У тім-то й лихо. Але ти спитав моєї думки. 

— Я хочу наздогнати цих сучих випортків. 

— Томе, це твій катер. Але якщо не ми, то хтось інший їх неодмінно злапає. 

— А чому в повітрі так і не з’явилося жодного патруля з Кайо-Франсесу? 

— Сьогодні вранці був. Невже ти не бачив? 

— Ні. А ти чому не сказав? 

— Я думав, ти бачив. Маленький такий гідроплан. 

— Сука, — сказав Томас Гадсон. — Мабуть, це тоді, як я був на носі й коли працював генератор. 

— Тепер це не має значення, — мовив Антоніо. — Томе, там попереду ще дві віхи. 

— Хілю, ти бачиш дві віхи? 

— Не бачу жодної. 

— А, до біса, — сказав Томас Гадсон. — Зараз я мушу обійти наступний задрипаний острівець, не сівши на піщаній косі ні з півдня, ні з півночі. Все. Потім ми оглядаємо той більший острів з мангровими хащами — і рухаємося далі, чи старою протокою, чи новою. 

— Східний вітер видме з них усю воду. 

— До біса східний вітер, — мовив Томас Гадсон. Слова ці прозвучали, як найдавніше, найстрашніше богохульство для християнської віри. Він знав, що кляне найвірнішого друга всіх мореплавців. І, вимовивши прокляття, не перепросив, а повторив його. 

— Дарма ти так, Томе, — озвався Антоніо. 

— Знаю, — сказав Томас Гадсон. Тоді, каючись, подумки проказав, не вельми точно цитуючи: «Дми, західний вітре, дми. Дощу, полийся з хмар. Щоб знову з любкою ми відчули у ліжку жар».195 Той самий розпроклятий вітер, тільки широти різні, — подумав він. Дмуть вони з різних континентів. Але обидва — добрі, вірні друзі. «Щоб знову з любкою ми відчули у ліжку жар», — повторив він собі. 

Вода вже стала така каламутна, що не було на що орієнтуватися, крім ширини протоки та берегів, від яких катер засмоктував воду. Джордж стояв на носі з лотом, Ара — з довгою жердиною. Вони вимірювали глибину й доповідали на ходовий місток. 

Томас Гадсон відчував, що все це колись уже марилося йому в поганому сні. Вони пройшли вже безліч складних проток. Та це було інше, і воно вже колись траплялося. Можливо, й ціле життя тривало — але тепер усе відбувалось так інтенсивно, що він відчув себе одночасно господарем і бранцем становища. 

— Хілю, щось видно? — запитав він. 

— Нічогісінько. 

— Мені покликати Віллі? 

— Ні. Я й сам побачу все, що побачить він. 

— Однак його варто покликати. 

— Як забажаєш, Томе. 

Через десять хвилин вони сіли на мілину. 

XV 

Мілина виявилася багнистою піщаною латкою, і віхи на ній чомусь не було. Приплив усе ще спадав. Сильний вітер каламутив воду. Попереду виднів середнього розміру зелений острівець, немовби загрузлий у воду, і ще дрібка менших — ліворуч. Вода відкочувалась там і тут, а з-під неї показувались латки голого берега. Томас Гадсон дивився, як кружляють над ними зграї птахів, приземляючись, щоб підживитися. 

Антоніо витягнув шлюпку на борт, і вдвох із Арою вони кинули носовий якір та два кормових, трохи легших. 

— Кинемо ще один носовий? — запитав Томас Гадсон в Антоніо. 

— Ні, Томе, не треба. 

— Щоб нас не погнало назустріч припливу, коли підніметься вітер. 

— Не пожене. Хоча все може бути. 

— Киньмо менший з навітряного боку, а більший посуньмо далі до підвітряного. Так буде спокійніше. 

— Добре, — сказав Антоніо. — Краще так, ніж знову сідати на мілину. 

— Угу, — погодився Томас Гадсон. — Такого щастя нам більше не треба. 

— Але краще все-таки заякоритися. 

— Не сперечаюся. Я лише попросив тебе кинути менший якір, а більший посунути. 

— Слухаюсь, Томе, — відповів Антоніо. 

— Ара любить піднімати якорі. 

— Ніхто не любить піднімати якорі. 

— А Ара любить. 

— Можливо, — всміхнувся Антоніо. — Добре, нехай твоє буде зверху. 

— Рано чи пізно ми завжди доходимо згоди. 

— Головне, щоб не запізно. 

Простеживши за маневром, Томас Гадсон глянув уперед, на зелений острів, який тепер, коли відступила вода, потемнів при корінні мангрових хащів. Можливо, німці засіли в бухті з південного боку острова, думав він. Вітер віятиме до другої чи до третьої ночі; вони, певно, спробують вирватися і вдень, як почнеться приплив, проскочити чи однією протокою, чи другою. А далі — в ту велику, наче озеро, затоку, де можна йти собі хоч цілу ніч безтурботно. Світло вони мають, вийти зможуть — є де розвернутися. Усе залежатиме від вітру. 

Відколи вони сіли на мілину, його не полишало відчуття непевної полегкості. Катер штовхнуло, так, ніби це в нього самого влучила куля. Долонями й ступнями він відчув, що дно в тому місці не кам’янисте, проте удар був як поранення. Тоді вже прийшла полегкість, знана кожному пораненому в бою. І знову — враження, наче все це поганий сон, і воно вже колись траплялося. Але саме такого ще не траплялося, і тому, сівши на мілину, він відчув тимчасову полегкість. Знав, що лише тимчасову; та все-таки це був перепочинок. 

— Ґрунт добрий, Томе. Якір міцно тримається, — мовив Ара, піднявшись до нього на ходовий місток. — На більший ми линву накинули. Піднімемо його — і швидко можна буде рушати. Обидва менших теж підв’язали. 

— Я бачив. Дякую. 

— Не журися. Томе, ті випортки десь недалеко. Може, за тим-оно островом. 

— Я не журюся. Просто дратує, що ми тут застрягли. 

— Слухай, ми ж не розбили машину. Не потопили судно. Ми просто сіли на мілину й чекаємо припливу. 

— Так. 

— Двигуни справні. Катер дупою в мулі загруз, та й вже. 

— Знаю. І це через мене. 

— Легко загруз, легко й зніметься. 

— Звісно. 

— Томе. Що тебе мучить? 

— А що мене мало б мучити? 

— Нічого. Я лише поцікавився. 

— До біса всі ці муки, — буркнув Томас Гадсон. — Ви разом із Хілем спускайтеся вниз. Подивіться, чи всі там поїли, чи не похнюпились. А тоді ми обстежимо острів. Більше нам нема чого робити. 

— Ми з Віллі обстежимо. Навіть не ївши. 

— Ні. Я візьму Віллі й Пітерса. 

— А мене? 

— Тебе ні. Пітерс говорить німецькою. Тільки не кажи йому, що він поїде. Просто збуди й напої його кавою. 

— А мені чого не можна? 

— У нашу довбану шлюпку ми всі не вліземо. 

Хіль передав йому великий бінокль, а сам спустився з Арою в камбуз. Томас Гадсон схопив бінокль і напружено вгледівся в острів, проте мангрові хащі виявилися зависокими, тож капітан так і не роздивився, що там за ними діється. Ще вище, на сухому ґрунті острова, росли й інші дерева, за якими не видно було схожої на підкову бухти по той бік, де могла бути щогла. Від бінокля йому заболіли очі; Томас Гадсон заховав його в футляр і, зачепивши ремінцем за гачок, поклав футляр на стелаж для гранат. 

Він був радий лишитися сам на містку й уперше по-справжньому відпочити. На берегових обмілинах порпалися птахи, і Томас Гадсон пригадував, як у дитинстві хотів би їх усіх перебити. Тепер це змінилося. Йому вже не потрібен був трофей. Проте він згадував, як у ті давні часи ховався разом із батьком, розставивши бляшані пастки на піщаній косі; приплив спадав, і птахи зліталися на оголений берег, а він підсвистував зграї, що кружляли в нього над головою. То був печальний свист; він свиснув і нині й завернув одну зграю. Утім, обігнувши застиглий катер, птахи подалися по їжу на дальній кінець острівця. 

Томас Гадсон узяв бінокль і ще раз промацав обрій. Жодної шхуни не було. Чи вони вивели її новою протокою й далі між островів? — думав він. А гарно було б, якби їх там злапав хтось інший. Нам це тепер не вдасться без бою. Не здаватимуться ж вони шлюпці. 

Він уже втомився міркувати за німців. Нарешті я втомився насправді, подумалося йому. Що ж, я знаю, що мені робити. Складно не буде. Обов’язок — це чудово. Хтозна, куди я приткнувся би після загибелі юного Тома, якби не обов’язок. Міг би малювати, заперечив він собі. Чи робити щось корисне. Мабуть, подумав він. Але обов’язок виконувати простіше. 

І це корисно, думав він. Не сумнівайся. Це сприяє перемозі. А ми хіба не заради неї трудимось? Лише Богу відомо, що буде далі. Досі ми непогано слідили цих типів. Десять хвилин перепочинемо й продовжимо робити те, що мусимо. Та ні, дідька лисого — непогано, подумав він. Дуже добре ми їх слідили! 

— Томе, ти не голодний? — гукнув йому Ара. 

— Ні, друже. Просто дай мені пляшку холодного чаю, вона стоїть у льодовнику. 

Ара подав капітанові пляшку, і Томас Гадсон, розслабившись, сперся на ріг ходового містка, попиваючи чай. Він розглядав найбільший острів попереду. Добре видніло коріння мангрових хащів, і острів здавався мовби здибленим. Ліворуч, низько над водою, летіла зграя фламінго, прегарна в сонячному промінні. 

Довгі шиї похилені вниз, незграбні лапи випростані, тіла непорушні, а рожево-чорні крила мають, несучи їх до мулистої коси, що видніла попереду праворуч. Томас Гадсон дивився й милувався їхніми загнутими донизу чорно-білими дзьобами та рожевою барвою, якої вони надавали небу, і вже їхня химерна будова більше не мала значення, і кожен птах видавався йому чарівним. Діставшись зеленого острова, зграя не полетіла далі вперед, а рвучко шугнула праворуч. 

— Аро! — гукнув Томас Гадсон. 

— Що, Томе? — піднявся до нього Ара. 

— Візьми трьох niños, по шість магазинів до кожного, з десяток гранат і середню санітарну сумку. Усе це віднеси в шлюпку. І поклич мені, будь ласка, Віллі. 

Фламінго вже приземлилися далеко праворуч і хапливо шукали собі їжу. Томас Гадсон стежив за ними, коли прийшов Віллі. 

— Глянь на тих довбаних фламінго, — мовив він. 

— Вони летіли над островом, а тоді чогось налякалися, — пояснив Томас Гадсон. — Там, очевидно, є човен — німецький чи ще якийсь. Віллі, ти підеш зі мною? 

— Звісно. 

— Перекусив уже? 

— Засуджений до страти поснідав собі на втіху. 

— То йди допоможи Арі. 

— Ара поїде з нами? 

— Поїде Пітерс, бо він говорить німецькою. 

— Візьмімо краще Ару. Я з Пітерсом у бій іти не хочу. 

— Пітерс, може, ще й відмовить їх від бою. Слухай, Віллі. Мені потрібні полонені, і я не хочу вбивати їхнього провідника. 

— Томе, ти висуваєш забагато умов. Їх восьмеро чи дев’ятеро, а нас троє. І чого ти так певен, що в них є той провідник? 

— Бо певен. 

— Не вдавай із себе такого в дупу шляхетного. 

— Я запитав, чи ти підеш зі мною. 

— Піду. Якби ще не Пітерс… 

— Він теж битиметься. Поклич мені сюди, будь ласка, Генрі й Антоніо. 

— Томе, ти впевнений, що вони там? — перепитав Антоніо. 

— Абсолютно. 

— Томе, можна, я теж поїду? — озвався Генрі. 

— Ні. Шлюпка не витримає більше трьох. Якщо з нами щось станеться, проший її з п’ятдесяток, щоб не втекла з початком припливу. Потім знайдеш її в отій довгій затоці. Пошкоджену. Якщо вона взагалі туди дійде. Якщо вдасться, візьміть полоненого, відвезіть на Кайо-Франсес і здайте там під розписку. 

— Візьми мене замість Пітерса, — попросив Генрі. 

— Не можу, вибач. Пітерс говорить німецькою. Команда в тебе добра, — звернувся Томас Гадсон до Антоніо. — Якщо з нами все буде гаразд, я залишу Віллі й Пітерса в шхуні з усім, що там знайдеться, а сам привезу шлюпкою полоненого. 

— Останній наш полонений довго не протягнув. 

— Я постараюся взяти міцного, дужого, витривалого. Спускайся вниз і пильнуй, щоб нічого не вийшло з ладу. Я ще поспостерігаю за фламінго. 

І Томас Гадсон лишився дивитися на птахів з ходового містка. Ні, річ не в їхній барві, подумав він. Не в чорних смужках на рожевих крилах. Річ у їхньому розмірі, а ще в тім, що окремі частини тіла в них потворні, але самі вони незугарно прекрасні. Мабуть, дуже старовинні птахи з найдавніших часів. 

Він не дивився на них у бінокль, бо зараз шукав не деталей, а рухомої рожевої барви на бурій обмілині. Налетіли ще дві зграї, і берег узявся кольором, якого він не наважився б відтворити на полотні. Чи, може, наважився й відтворив би, подумав він. Гарно це — дивитися на фламінго перед виправою. Та краще не зволікати, щоб мої там не стривожилися й не роздумались казна про що. 

— Хілю, іди нагору й бери бінокль. Не зводь очей з острова, — наказав Томас Гадсон, спустившись униз. — Генрі, якщо зачуєш стрільбу, а потім з-за острова випливе шхуна, щоб вона здохла, подіряв їй носа кулями. Решта хай дивляться в біноклі, чи хто вціліє: назавтра їх теж повиловлюємо. Якщо нас обстріляють, зашпаруйте пробоїни в шлюпці. Вона вам іще послужить. На шхуні також є шлюпка. Якщо її не потрощить — теж зашпаруйте й візьміть собі. 

— Ще накази будуть? — запитав Антоніо. 

— Регулярно випорожнюйтесь і намагайтеся жити цнотливо. Ми скоро повернемося. Шановне байстрюччя, прошу за мною. 

— А моя бабця казала, що я не байстрюк, — мовив Пітерс. — Її послухати, то я був наймилішим із законно народжених дитят у цілій окрузі. 

— І моя мамця теж так казала, — докинув Віллі. — Томе, де нам сідати? 

— Найкраща рівновага, коли ти сидиш на носі, — відказав Томас Гадсон. — Але, якщо хочеш, я там сяду. 

— Ні, ти кермуй. Тепер у тебе оно який корабель. 

— Поталанило мені, — сказав Томас Гадсон. — Підвищили. Містере Пітерс, прошу на борт. 

— Радий бути у вас на борту, адмірале, — відповів Пітерс. 

— Вдалих вам ловів, — побажав Генрі. 

— Будьте мужиками, — застеріг їх на прощання Віллі. Запрацював двигун, і вони рушили до силуету острова, який тепер здавався нижчим, бо й самі вони змінили перспективу. 

— Я обійду шхуну збоку. Піднімемося на борт тихцем, гукати не будемо, — підлеглі — один на носі, другий посередині — кивнули. — Поначіпляйте на себе своє барахло. Хай бачать, тепер це байдуже. 

— Його тут і никати ніде, — озвався Пітерс. — Я тепер наче бабцин мул. 

— Мул — то й мул. Теж добра худібка. 

— Томе, а мені конче слід пам’ятати ту бридню про їхнього пілота? 

— Пам’ятай, але й своєю головою думай. 

— Ну от, — мовив Пітерс. — До сраки тепер усі наші клопоти. 

— Заткніться всі, — наказав Томас Гадсон. — Піднімаємося на борт усі водночас. Якщо вони виявляться внизу, ти велиш їм по-фріцівському виходити з піднятими руками. А тепер цитьте, бо голоси далеко чути — далі, ніж двигун. 

— А якщо вони не вийдуть? 

— Віллі жбурне їм униз гранату. 

— А якщо вони будуть на палубі? 

— Обстріляємо кожен свій сектор. Я — кормовий. Пітерс — середній. Ти — носовий. 

— А гранату мені жбурляти? 

— Звісно. Заберемо поранених — тих, які ще жильці. Для цього я й прихопив санітарну сумку. 

— А ми гадали, що це для нас. 

— Для нас теж. Тепер цитьте нарешті. Все ясно? 

— Щоб я всрався, — запевнив Віллі. 

— А корки для срак у нас є? — поцікавився Пітерс. 

— Скинули сьогодні вранці з літака. Тобі не перепало? 

— Ні. Але бабця все казала, що в мене найгірше травлення на цілому півдні. Один мій підгузок навіть виставили в Смітсонівському інституті Конфедерації. 

— Не тринди, — стиха промовив Віллі, нахиляючись уперед, щоб Пітерс його почув. — Томе, а ми мусимо робити це все завидна? 

— Негайно. 

— Доле моя, доленько, — посмутнів Віллі. — Закинула ж ти мене поміж злодіїв та засранців. 

— Цить, Віллі. Подивимось, як ти битимешся. 

Віллі кивнув і єдиним своїм уцілілим оком задивився вперед, на зелений мангровий острів. Хащі на ньому стояли на кінчиках свого червонясто-коричневого коріння, мовби навшпиньках. 

— А на тому корінні водяться добрі устриці, — тільки й промовив він, коли шлюпка підійшла впритул до мису. 

Томас Гадсон мовчки кивнув. 

XVI 

Вони угледіли шхуну, щойно обігнули мис і ввійшли в протоку, яка відділяла острів від сусіднього. Шхуна вперлася носом у берег, зі щогли їй звисали виноградні пагони, а палуба була встелена свіжозрізаними мангровими гілками. 

— Шлюпки немає, — прошепотів Віллі, відхилившись назад, просто у вухо Пітерсові. — Перекажи далі. 

— Шлюпки немає, — мовив Пітерс, наблизивши рябе, веснянкувате обличчя до Томаса Гадсона. — Мабуть, виїхали десь на берег. 

— Ми піднімемося на борт і потопимо шхуну, — відповів Томас Гадсон. — План незмінний. Перекажи далі. 

Пітерс нахилився вперед і прошепотів це Віллі на вухо. Той затрусив головою і підняв руку, показавши пальцями «очко». Ну ти й підар, мовляв, — подумав собі Томас Гадсон. До шхуни вони наблизилися з усією швидкістю, на яку лише спромігся кволий, мов кавомолка, двигун. Спритно, без найменшого поштовху, Томас Гадсон пристав до борту. Віллі накинув кітву на планшир, закріпив її, і всі троє майже водночас вистрибнули на борт. Мангрове гілля пахло свіжою смертю в них під ногами, а перевівши погляд на щоглу, замасковану пагонами винограду, Томас Гадсон знову відчув, що все те вже відбувалося з ним уві сні. Люк і форлюк були відчинені та прикриті гілками. На палубі не було ні душі. 

Помахом руки Томас Гадсон показав Віллі, як обходити люк, а сам націлив туди кулемет і перевірив, чи поставлено спуск на автоматичну чергу. 

Босими ступнями він відчував округлі гілки, слизьке листя й жар розпеченої дерев’яної палуби. 

— Скажи їм, хай виходять, піднявши руки, — тихо звелів він Пітерсові. Той грубо, гортанно заговорив німецькою, проте ніхто не відповів і нічого не сталося. «Добра вимова в бабциного внучка», — подумав собі Томас Гадсон, а вголос додав: — Скажи, що в них десять секунд на те, щоб вийти. Ми поставимося до них як до військовополонених. І починай лічити до десяти. 

Пітерс промовляв, немовби віщуючи долю цілій Німеччині. А голос у нього шикарно звучить, подумав собі Томас Гадсон і швидко роззирнувся, чи не видно десь шлюпки. Утім, не було нічого, крім зелені та коріння мангрових хащів. 

— Полічиш до десяти і кидай гранату, — звелів він. — Віллі, а ти стеж за тим розпроклятим форлюком. 

— На ньому ж бач, скільки гілля накидано. Срань та й годі. 

— Запхни туди гранату, після Пітерса. Тільки не кидай. 

Пітерс полічив до десяти й, не сходячи з місця, високий, розслаблений, як пітчер на подачі, взяв кулемет під ліву пахву, зубами висмикнув чеку, потримав уже трохи задимлену гранату в руці, мовби розігріваючи, і з-під руки, наче той Карл Мейс196, рвучко жбурнув її в темне провалля люка. 

А він чудовий актор, подумав Томас Гадсон, дивлячись на нього. Знає ж, що там, унизу, нікого нема. 

Він кинувся на палубу, все ще тримаючи люк під прицілом. Пітерсова граната вибухнула з оглушливим спалахом, а Томас Гадсон побачив, як Віллі розсуває гілки над форлюком, щоби пропхнути гранату між них. Аж раптом праворуч від щогли, з-під виноградних пагонів над форлюком, коло якого порався Віллі, з гілля виткнулося автоматне дуло. Він випустив по ньому чергу, та воно відповіло п’ятьма швидкими спалахами, тріскучими, немов дитяче тарахкальце. Потім сильно та яскраво вибухнула граната Віллі; Томас Гадсон озирнувся й угледів, що той, залігши в шпигаті, зриває чеку з наступної. Пітерс лежав на боці з головою на планширі, і кров цебеніла з неї в шпигат. 

Віллі закинув гранату в люк, і вона вибухнула з іншим звуком, бо встигла далі відкотитися під палубою. 

— Гадаєш, із виблядків ще хто лишився живий? — крикнув Віллі. 

— Зараз я ще одну кину, — відповів Томас Гадсон. Зігнувшись, щоб не втрапити під обстріл з великого люка, він побіг і висмикнув чеку з наступної гранати, важкої, масивної, сірої та ребристої, і, оминаючи люк, покотив її на корму. Щось тріснуло, розлігся вибух, і палуба розлетілася на друзки, з-під яких закурився дим. 

Віллі дивився на Пітерса, й Томас Гадсон підійшов до нього. Пітерс лежав на палубі майже такий, як завжди. 

— От і нема в нас більше перекладача, — промовив Віллі. У нього смикалася повіка над здоровим оком, але голос не тремтів. 

— Швидко вона сідає, — завважив Гадсон. 

— Вона вже й так сиділа на мілині. А тепер хилиться на кінцеві бімси. 

— Нам іще стільки всього треба зробити, Віллі. 

— І рахунок зрівнявся. Один-один. Але кляту шхуну ми потопили. 

— Катай зараз на катер. Повернешся з Генрі й Арою. Скажи Антоніо вивести судно до мису, щойно приплив зніме його з мілини. 

— Треба спочатку все внизу перевірити. 

— Я перевірю. 

— Ні, — відмовився Віллі. — Це моя робота. 

— Ти сам як, друже? 

— Нормально. Жаль тільки, що містер Пітерс загинув. Я пошукаю якусь ганчірку, накрию йому лице. І покласти його треба так, щоб голова була вище, бо дуже вже хилиться шхуна. 

— А що там той фріц на носі? 

— Порвало на шмаття. 

XVII 

Віллі поїхав по Ару й Генрі. Томас Гадсон заліг за високим планширом ногами до люка і видивлявся німецьку шлюпку. Пітерс лежав по той бік люка ногами до нижчого борту з обличчям, накритим німецьким флотським кителем. А я ніколи не помічав, який він високий, думав собі Томас Гадсон. 

Удвох із Віллі вони оглянули шхуну, де все було шкереберть. На борту лишився єдиний німець. То він застрелив Пітерса, очевидно, прийнявши його за командира. А ще вони знайшли шмайсер і тисячі зо дві патронів у металевому ящику, відкритому чи то обценьками, чи то консервним ножем. Іншої зброї на борту не виявилось — отже, решта команди зійшла на берег озброєною. Шлюпка, судячи з заплішок та подряпин на палубі, мала не менш як шістнадцять футів завдовжки. Харчів у німців було ще багато: здебільшого в’ялена риба й просмажена до сухого свинина. 

На шхуні вони залишили пораненого, який і застрелив Пітерса: він мав тяжку, але вже практично загоєну рану на стегні, а другу — на спині з лівого боку. Були в них і детальні мапи узбережжя й Вест-Індії, і ящик безакцизних сигарет «Кемел» зі штампом «Для військового флоту», проте не було ні кави, ні чаю, ані жодних спиртних напоїв. 

Тепер поставало питання, що робитимуть німці. Де вони? Напевно, чули звуки бою зі шхуни й захочуть забрати провізію. І, скоріше за все, вони бачили, як від шхуни відчалив у шлюпці один чоловік, а, судячи з вибухів та стрілянини, лишитися на борту могли троє — загиблих чи тяжко поранених. Так, мабуть, вони повернуться по харчі і ще по що вони там заховали, а як споночіє, то прориватимуться на материк. Якщо їхня шлюпка сяде на мілину, вони її легко знімуть. 

А шлюпка, певно, добротна. Томас Гадсон більше не мав радиста і не міг передати опис тієї шлюпки — отже, ніхто її не шукатиме. До того ж, якби німці схотіли й наважилися, то спробували б уночі захопити катер. Але це малоймовірно. 

Обміркувавши все якнайретельніше, Томас Гадсон зрештою розважив, що німці зайдуть у мангрові хащі, витягнуть шлюпку на берег і заховають її, а якщо ми посунемо слідом, то заввиграшки переб’ють нас із засідки. Потім вони вийдуть у відкриту затоку по той бік острова й уночі попливуть на Кайо-Франсес. Це нескладно. Харчі собі знайдуть дорогою чи когось пограбують і просуватимуться на захід, де поблизу Гавани їх візьме на борт котресь із німецьких суден. Добути собі інший човен їм теж неважко. Захоплять котрийсь. Чи вкрадуть. Треба доповісти на Кайо-Франсес, доставити Пітерса й дочекатись подальших наказів. До Гавани можна не хвилюватися. На Кайо-Франсесі командує лейтенант, з ним ніяких ускладнень не буде, і Пітерса можна лишити там. Льоду нам на нього стане, а в Кайбар’єні197 я заправлюся й візьму ще. 

А цих типів ми мусимо злапати, так чи інак. Але я не збираюся ні за цапову душу наражати Ару, Генрі та Віллі на кулеметний вогонь із мангрових хащів. Фріців там восьмеро, судячи з того, що я побачив на шхуні. Я міг би взяти їх сьогодні просто за голі сраки і змарнував нагоду, бо вони такі в біса меткі, або ж їм пощастило; та й справу свою вони добре знають. 

З наших ми втратили одного, до того ж радиста. Вони зате втратили шхуну. Якщо я помічу їхню шлюпку, ми її знищимо, візьмемо острів в облогу й переловимо їх усіх. Але самим лізти в пастку, де будуть восьмеро проти трьох, — дзуськи. Перепаде мені потім — ну то й нехай. А перепаде ж однаково. За те, що втратив Пітерса. Якби добровольця, то нікому й діла не було б. Тільки мені й команді. 

Хай би вже верталися, подумав він. Не хочу, щоб ці довбогранці побачили, що тут діється, і битися з ними сам на безіменному острові теж не хочу. Цікаво, що вони там роблять? Вийшли на устриць? Віллі казав щось про устриць. Чи не хотіли сидіти на шхуні вдень — раптом літак пролетить і помітить їх? Але яка мені, в біса, різниця? Хай швидше вертаються, та й по всьому. Я бодай прикритий, а вони, поки видеруться на борт, побудуть у мене на мушці. 

А як ти гадаєш, чому поранений не обстріляв нас, коли ми під’їхали? Він же мусив чути двигун. Заснув, напевно. Хоча й двигун у нас дуже тихий. 

Так забагато «чому» в нашій справі, думав собі Томас Гадсон, а я й не певен, що все добре розрахував. Може, даремно ми брали шхуну? Але здається, що таки ні. Принаймні ми її потопили й убили одного їхнього. Зате втратили Пітерса. Це погано. Та все одно рахунок на нашу користь. 

Він почув гудіння двигуна й озирнувся. Шлюпка показалася з-за мису, але Томас Гадсон побачив у ній лише керманича. Ару. Шлюпка, втім, ішла з низькою осадкою, і він збагнув, що Віллі й Генрі залягли на дно. А Віллі не в тім’я битий, подумав він. Нехай фріци з острова думають, буцімто в шлюпці тільки один, і то не той, що їхав нею звідси. Не знаю, щоправда, чи дуже це метикована вигадка. Але Віллі видніше. 

Шлюпка підійшла до шхуни з підвітряного боку, і Томас Гадсон побачив широкі Арині груди, довгі руки й засмагле обличчя. Ара вже не всміхався, а ноги в нього нервово посмикувалися. Генрі та Віллі лежали в шлюпці долілиць, поклавши голови на руки. 

Шхуна хилилася до води саме підвітряним боком. Ара схопився за поручень; Віллі перевернувся на бік і сказав: 

— Генрі, вилазь на борт і повзи до Тома. Ара подасть тобі твоє барахло. І Пітерсове теж візьмеш. 

Похилою палубою Генрі обережно повз на животі. Минаючи Пітерса, він мигцем озирнувся на нього. 

— Томе, здоров, — мовив Генрі. 

— Дибай на ніс, там заляжеш, — тихо промовив Том, поклавши руку йому на плече. — І щоб тебе не видно було з-за планшира. 

— Слухаюсь, Томе, — відказав здоровило Генрі і дюйм за дюймом повільно поповз до носа. Йому довелося переповзти через ноги Пітерса, і він захопив його кулемет, а магазини застромив собі за пояс. У Пітерсових кишенях знайшов гранати й теж пристебнув до пояса. Тоді поплескав Пітерса по ногах і, тримаючи обидва кулемети за дула, поповз до своєї позиції в носовій частині шхуни. 

Томас Гадсон помітив, як, проповзаючи поламаним мангровим гіллям, Генрі зазирає в розтрощений вибухом форлюк. На обличчі його не відбилося жодних вражень від побаченого. Опинившись із підвітряного боку планшира, він поклав кулемети праворуч від себе, перевірив, у якому стані Пітерсів, і зарядив у нього новий магазин, а решту розклав уздовж планшира. Відчепив від пояса гранати й поклав напохваті. Побачивши, що Генрі зайняв позицію і вдивляється в зелень острова, Томас Гадсон звернувся до Віллі, який лежав собі в шлюпці, замружившись обома очима проти сонця. Віллі був одягнений у полинялу сорочку хакі з рукавами й подерті шорти, а взутий у гумові капці. Ара сидів на кормі, і Томас Гадсон бачив буйну чорну кучму його волосся та великі руки, що трималися за планшир. Ноги в нього досі посмикувались; утім, Томас Гадсон знав, що Ара завжди нервується перед початком справи, проте в бою поводиться бездоганно. 

— Віллі, — озвався Томас Гадсон, — ти щось там надумав? 

Віллі глипнув на нього здоровим оком, не розплющуючи штучного. 

— Я прошу дозволу пройтися на дальній кінець острова й подивитися, що там, у біса, діється. Не можна дати їм утекти звідтіля. 

— Я піду з тобою. 

— Ні, Томмі. Це ж моє діло. Я його, кляте, знаю. 

— Я не відпущу тебе самого. 

— Інакше ніяк. Повір мені, Томмі. Якщо я їх там сполохаю, Ара повернеться сюди і прикриє вас. А тоді й мене забере, коли все буде добре. 

Тепер він утупився в Томаса Гадсона обома очима, немов продавець, який хоче збути корисний у господарстві товар, але не певен, чи стане грошей у покупця. 

— Я все одно піду з тобою. 

— Забагато галасу буде, Томе. Кажу ж тобі, я вже зуби з’їв на цьому лайні. Такого, як я, і на світі нема. 

— Добре, іди, — відповів Томас Гадсон. — Але підірви там їхню шлюпку. 

— А ти думав, нащо я туди йду? Подрочити? 

— Зібрався — то йди. 

— Томе. У тебе тепер дві пастки стоять. На катері й тут. З Арою можеш поїхати хоч туди, хоч сюди. Тобі нема чого втрачати, крім одного морпіха, списаного зі служби за станом здоров’я. Чого ти мнхаєшся? 

— Іди вже, щоб тебе чорти взяли. Розпатякався тут. Будь мужиком. 

— Аби не мудаком. 

— Бачу, ти в добрій формі, — сказав йому Томас Гадсон і швидко пояснив Арі іспанською, що їм робити. 

— Не турбуйся, — озвався Віллі. — Я й лежачи все йому поясню. 

— Томе, я швидко, — мовив Ара. 

Томас Гадсон дивився, як він завів двигун, як відчалює шлюпка з широкоплечим чорнявим Арою на кормі та Віллі, що так і лежав на дні. Той уже обернувся головою до Ариних ніг, щоб зручно було розмовляти. 

Славний, відважний, непутящий сучий потрух, думав Томас Гадсон. Старий добрий Віллі. Це він підтримав мене, коли я був готовий уже скласти руки. Ні, коли починається справжнє діло, немає кращого за морпіха, нехай і каліку. А в нас тут якраз починається справжнє діло. Удачі тобі, містере Віллі, подумав він. Дивись мені, будь мужиком і не смій там загинути. 

— Генрі, ти як? — спідтиха обізвався Томас Гадсон. 

— Нормально, Томе. А Віллі герой, що поїхав туди, скажи? 

— Він і слова такого не знає — герой, — відказав Томас Гадсон. — Просто робить, що має, от і все. 

— Шкода, що ми з ним не дружили. 

— Всі здружуються, коли справи кепські. 

— Віднині ми будемо друзями. 

— Віднині ми всі багато що хочемо надолужити, — підсумував Томас Гадсон. — Аби те «віднині» настало. 

XVIII 

Вони лежали на розпеченій палубі, вдивляючись у берегову смугу острова. Сонце пряжило їм спини, але вітер охолоджував шкіру, майже так само засмаглу, як у тих індіанок, яких вони бачили зранку на дальньому острові. Здається, то було ціле життя тому, думав собі Томас Гадсон. І це, і відкрите море, і довгі рифи, немов хвилерізи, і темна безодня тропічного океану вдалині — усе, як і саме його життя, стало тепер недосяжним. А могли б вийти у відкрите море з цим вітром, дійти до Кайо-Франсеса, і Пітерс відповів би на їхні позивні, і всі ми випили б холодного пивця. Ні, друже, не думай про це, наказав він собі. Ти не міг учинити інакше. 

— Генрі, — озвався він, — як ти там? 

— Розкішно, Томе, — пошепки відповів той. — А граната ж не вибухне від того, що розжариться на сонці, ні? 

— Щоб вибухнула — я такого ніколи не бачив. Але це може підвищити її вибухову силу. 

— Сподіваюся, Ара взяв із собою води. 

— Вони взяли. Чи ти не пригадуєш? 

— Не пригадую, Томе. Я дивився за власним спорядженням і не звернув уваги. 

А тоді крізь гомін вітру вони почули човновий двигун. Томас Гадсон обережно озирнувся й побачив, як шлюпка випливає з-за мису. Ніс її здіймався над водою високо; Ара сидів на кормі. З цієї відстані вже видно було його чорняву голову й широкі плечі. Томас Гадсон знову перевів погляд на острів, де з дерева в центрі знявся та полетів квак. Потім двоє лелек-танталів теж знялися, покружляли, а тоді, то лопочучи крильми, то ширяючи, то знову лопочучи, полетіли за вітром у бік маленького острівця. 

— Віллі, певно, вже далеченько забрався, — завважив Генрі, що теж спостерігав за птахами. 

— Угу, — сказав Томас Гадсон. — Вони злетіли з того узвишшя посередині острова. 

— Отже, там більше нікого немає. 

— Якщо це Віллі їх сполохав. 

— Він десь там і повинен бути, якщо йти не дуже важко. 

— Лежи й не витикайся. Скоро повернеться Ара. 

Ара провів шлюпку вздовж похиленого підвітряного боку шхуни й закинув кітву на планшир. Потім обережно й зґрабно, як ведмідь, заліз на борт. На собі він мав пляшку води та чай у старій пляшці з-під джину; обидві пляшки, прив’язані з двох кінців цупкої рибальської волосіні, висіли в нього на шиї. Ара підповз до Томаса Гадсона й заліг поруч. 

— А мені можна води ковтнути? — озвався Генрі. 

Ара поклав своє спорядження біля Гадсонового, відв’язав пляшку з водою від волосіні й похилою палубою обережно поповз понад люками до позиції Генрі. 

— Пий, — мовив він. — Але не думай вмиватися, — він поплескав Генрі по спині й відповз назад до Томаса Гадсона. — Томе, — ледь чутно промовив Ара, — ми нічого там не побачили. Я висадив Віллі на дальньому кінці острова, майже навпроти нас, а сам пішов до нашого судна. Піднявся на борт з підвітряного боку, протилежного від острова. Пояснив усе Антоніо. Він зрозумів. Я заправив двигун, налив пального в запасну каністру і ще взяв води та чаю з льодовника. 

— Добре, — сказав Томас Гадсон, трохи посунувся вниз палубою і смачно приклався до пляшки з холодним чаєм. — Дякую тобі дуже. 

— Про чай — це Антоніо нагадав. Ми багато чого забули, коли збиралися поспіхом. 

— Посунься трохи до корми, прикриєш її. 

— Слухаюсь, Томе, — відповів Ара. 

Так вони й лежали під сонцем і вітром, і кожен спостерігав за островом. Час від часу над ними злітала птаха чи дві, і моряки розуміли, що то їх сполохав Віллі або інші люди. 

— Як його, напевно, бісять ці птахи, — озвався Ара. — Він не подумав про них, коли йшов туди. 

— Ага, це однаково, що запускати повітряні кулі, — погодився Томас Гадсон. Замислився й озирнувся через плече. 

Усе це йому не подобалося. Забагато птахів злітало над островом. І з чого вони взяли, що німці саме там? Нащо їм пертися туди? 

Так лежачи на палубі, він відчував порожнечу в грудях на думку, що їх обох обдурили — його та Віллі. Може, вони й не хотіли нас намахати. Але недобре це, що так багато птахів здіймається в небо, подумав він. Неподалік від берега знялася ще одна пара танталів. 

— Генрі, — сказав Томас Гадсон, — спустися, будь ласка, в форлюк і постеж за берегом звідти. 

— Але там така срань. 

— Я знаю. 

— Як скажеш, Томе. 

— Набої залиш. І гранати. Хіба одненьку візьми в кишеню. І niño теж. 

Генрі спустився в люк і став роздивлятися внутрішні острівці, що затуляли собою протоку. Вираз його обличчя не змінився, але для цього він мусив міцно стиснути вуста. 

— Вибач, Генрі, — сказав йому Томас Гадсон. — Але доведеться потерпіти. 

— Це мені байдуже, — мовив Генрі. А тоді вдавана його суворість скресла, і він усміхнувся широко й щиро. — Просто не зовсім так я думав провести це літо. 

— Я теж. Але тепер усім нам нелегко. 

З мангрових хащів злетів бугай. Томас Гадсон почув його вереск і побачив, як нервово птах шугнув за вітром. Він заходився відстежувати маршрут Віллі за тими пташиними злетами. Коли птахи заспокоювались, це означало, що Віллі звернув назад; коли злітали знову, означало, що Віллі пробирається навітряним боком острова. Хвилин через сорок п’ять він побачив, як панічно знялася в повітря велика біла чапля й, важко ляскаючи крильми, натужно полетіла проти вітру. 

— Віллі вже виходить на берег, — сказав Томас Гадсон Арі. — Їдь забери його з мису. 

— Бачу, — відповів Ара за мить. — Він мені помахав. Лежить над самим берегом. 

— Їдь забери його. І хай лежить у шлюпці, не підводиться. 

Узявши кулемет і по гранаті в кожну кишеню, Ара зісковзнув у шлюпку, примостився на кормі й завів двигун. 

— Томе, кинь-но мені пляшку з чаєм! 

Для певності Ара впіймав пляшку двома руками, а не однією, як зазвичай. Він обожнював однією рукою ловити гранати, до того ж кинуті якнайдужче, і обожнював прикушувати зубами капсулі детонаторів. Але то був чай для Віллі, і Ара, вдячний побратимові за зусилля, хай навіть і марні, обережно сховав пляшку під лаву, сподіваючись зберегти прохолоду. 

— Що скажеш, Томе? — обізвався Генрі. 

— Що справи наші — лайно. Принаймні зараз. 

Невдовзі шлюпка повернулася. Віллі лежав на дні, обома руками тримаючи пляшку з чаєм. Роздряпані руки й обличчя його кривавили, хоч він і промив їх морською водою; один рукав був відірваний. Обличчя, покусане комарами, набрякло, і скрізь, де тіло не було прикрите одягом, видніли ґулі від комариних укусів. 

— Ні хера там немає, Томе, — промовив він. — І сліду їхнього на острові нема. Бач, нікудишні ми з тобою хитрюгани. 

— Неправда. 

— Тобто? 

— Коли вони сіли на мілину, то рушили попід цим берегом. Чи то поживи шукали, чи то протоку хотіли розвідати — я не знаю. 

— Гадаєш, вони нас бачили? 

— Чи бачили, чи ні. Але вони були занизько над водою, щоб розгледіти. 

— Але почути могли. Ми ж були в них за вітром. 

— Може, й почули. 

— То що тепер? 

— Повертайся на катер. А потім хай Ара забере нас із Генрі. Фріци ще, можливо, теж повернуться. 

— А Пітерс? Ми подужаємо і його забрати. 

— То забирайте вже. 

— Томмі, ти заходиш не з того боку, — мовив Віллі. — Ми обидва помилилися, і я нічого тобі не радив. 

— Я знаю. Коли Ара забере Пітерса, я спущуся в задній люк. 

— Краще він сам забере, — мовив Віллі. — Щоб ті не побачили силуетів. А роздивитися, що лежить на палубі, можна тільки в бінокль. 

Томас Гадсон пояснив це Арі. Той виліз на борт і впорався з Пітерсом досить легко та незворушно, втім, обв’язав йому голову курткою. Поводився він не грубо, проте й без надмірної делікатності, тільки й сказав, спустивши Пітерса в шлюпку вперед головою: 

— Ох, він і закляк, не випростаєш. 

— Тому, напевно, й кажуть про мерців «загнулися», — відповів Томас Гадсон. — Чув таке слово? 

— Чув. А ми на них кажемо «fiambres», «холодне м’ясо». Як ото в ресторані закуска — холодне м’ясо чи риба. Але я думав про Пітерса. Він завжди був такий гнучкий. 

— Томе, я пришлю Ару назад, — мовив Віллі. — Що тобі передати? 

— Трохи удачі. Дякую тобі за розвідку, Віллі. 

— Та нема за що. 

— Вели Хілю змастити тобі подряпини мертіолатом198. 

— До сраки подряпини, — мовив Віллі. — Гасатиму, наче дикун із джунглів. 

Томас Гадсон і Генрі з двох люків дивилися на ламану, кривулясту лінію островів між ними й довгою затокою, що вела аж на дальній край острова. Тепер, знаючи, що вороги не ближче, як на тих малих зелених острівцях, вони могли розмовляти вголос. 

— Пильнуй, — наказав Томас Гадсон. — Я піду викину їхні боєприпаси за борт і погляну, що там іще є внизу. 

Унизу він знайшов багато такого, чого не помітив першого разу. Витяг на палубу ящик з патронами й перекинув за борт. Дарма не розкидав пачками по одній, подумалося йому. Але біс уже з ним. Він оглянув шмайсер. Той виявився неробочим, і Томас Гадсон поклав його до власного спорядження. 

Віддам Арі, хай розбирає, подумав він. Тепер бодай зрозуміло, чому вони не взяли автомата з собою. Чи то вони лишили пораненого за розпорядника урочистої зустрічі, а самі викотилися к чортам? Чи вклали його зручненько й подалися на розвідку? І як ти гадаєш, багато вони побачили? Що їм відомо? 

— І чого ми не залишили ті їхні боєприпаси як речовий доказ? — озвався Генрі. 

— Кому вже тепер потрібні речові докази? 

— Не скажи, вони завжди потрібні. Сам знаєш, які там сидять буквоїди, їм аби кожну річ узяти під сумнів. А в управлінні військово-морської розвідки навіть під сумнів брати не схочуть. Пригадуєш, Томе, як то було попереднього разу? 

— Пригадую. 

— Коли судно аж он куди зайшло в міссісіпське гирло, а вони знай собі піддають його сумніву. 

— Так. 

— Треба було залишити боєприпаси. 

— Генрі, — урвав його Томас Гадсон, — розслабся, прошу тебе. У нас є вбиті на острові. Є шмайсерівські кулі, вийняті з їхніх тіл і з убитого фріца. Є ще один мертвий фріц, якого ми поховали, й місце поховання занотували в бортовому журналі. Є потоплена шхуна, а на ній третій убитий фріц. Два шмайсери: один пошкоджений гранатою, а другий неробочий. 

— А раптом налетить смерч і розмете все, і в управлінні тільки й будуть, що сумніватися? 

— Добре, нехай, — урвав його Томас Гадсон. — Припустімо, що все це — сумнівні факти. А як же Пітерс? 

— Може, ми самі його застрелили. 

— І то правда. Тоді доведеться нам через усе це пройти. 

Почулося гудіння двигуна. З-за мису виїхав Ара. А шлюпка задирає ніс так високо, наче каное, подумав Гадсон. 

— Генрі, збирай своє барахло, — наказав він. — Ми повертаємося на катер. 

— Якщо треба, скажи. Я радо лишуся тут. 

— Ні, поїдеш зі мною, — проте, коли Ара пристав до борту, капітан зненацька передумав: — Знаєш що, Генрі, побудь усе-таки тут. Згодом я пришлю по тебе Ару. Якщо підійдуть фріци, кинь у них гранату. Сам спускайся в кормовий люк, там тобі вистачить місця. І думай головою. 

— Слухаюсь, Томе. Дякую, що дозволив мені лишитися. 

— Я сам би залишився, а тобі велів би їхати. Але мені треба дещо обговорити з Антоніо. 

— Ясно. Якщо вони підійдуть, можна, перш ніж кинути гранату, трохи їх порозстрілювати? 

— Як хочеш. Тільки не витикайся, а гранату кидай із другого люка. І тримайся дивись, — Томас Гадсон лежав за планширом підвітряного боку й передавав речі Арі, а потім сам переліз через борт. — Води тобі вистачить? — запитав він у Генрі. 

— Вистачить, Томе. Все буде добре. 

— Не впадай у клаустрофобію і пильнуй. Якщо з’являться фріци, підпусти їх до самого борту й тоді вже шмаляй. 

— Звісно, Томе. 

— Уявляй, що сидиш у засідці на качок. 

— Мені цього не потрібно, Томе. 

Гадсон заліг на дно шлюпки. 

— Ара приїде по тебе, щойно настане час. 

— Не переймайся, Томе. Якщо ти захочеш, я можу лишитися тут до ранку, тільки Ара нехай підвезе мені їжі, рому й, напевно, ще трохи води. 

— От він повернеться, забере тебе, й вип’ємо рому всі разом. 

Ара завів двигун, і вони повернули назад до катера. Томас Гадсон відчував на стегнах гранати, а на грудях — вагу свого niño. Він пригорнув його й погладив, а Ара, сміючись, нахилився до нього й сказав: 

— Не життя це для чемних діток. 

XIX 

Усі вони знову були на катері; віяв прохолодний надвечірній вітер. Обмілина ще видніла з-під води, проте фламінго вже покинули її. У пообідньому світлі вона здавалася сірою, і тепер на ній поралися вівчарики. Далі було мілководдя, протоки, майже непомітні крізь намул, а за ними — гряда малих острівців. 

Томас Гадсон стояв, зіпершись на ріг ходового містка, і розмовляв з Антоніо. 

— Вода раніше одинадцятої не підніметься, — запевняв помічник. — Вітер жене воду геть із затоки й обмілин. Навіть не знаю, що за глибина тут буде. 

— Нас зніме чи доведеться кітвою тягти? 

— Зніме. Але місяця в небі нема. 

— Отож-бо й воно. Тому в нас така сильна течія. 

— Місяць іще молоденький, — мовив Антоніо. — Вчора лише народився. Ми не бачили його з-за хмар. 

— Саме так. 

— Я велів Джорджеві й Хілю піти нарубати гілок. Розставимо віх уздовж протоки, спробуємо вибратися. Вийдемо шлюпкою, проміряємо глибину й позначимо собі шлях. 

— Слухай. Коли ми знімемося з мілини, я хочу стати в такому місці, щоб можна було встановити прожектор, і взяти шхуну під обстріл, і поставити сигнальника, щоб дав нам знати, коли фріци раптом покажуться. 

— Томе, це було б ідеально. Але туди не доберешся потемки. Можна з прожектором, якщо попереду піде шлюпка — розставлятиме віхи й повідомлятиме глибину. Тільки фріци тоді не вийдуть. Нізащо. 

— Мабуть. Сьогодні я вже двічі помилився. 

— Це так, — відповів Антоніо. — Але ж не зумисне. Це випадковість, як витягнути невдалу карту з колоди. 

— Головне те, що я помилився. Скажи мені тепер, що ти думаєш. 

— Я думаю, що, коли вони ще не пішли, а ми не приховаємо, що сіли на мілину, то ввечері вони намагатимуться взяти нас на абордаж. Ми ж на вигляд ніби такий собі прогулянковий катер, не більше. Я певен, що вони були десь далеко між островів, коли все те сталося. Нами вони явно злегковажать. Подумають, що з нами мороки не буде, бо, коли й стежили — бачили в нашій шлюпці одного-єдиного чоловіка за цілий час. 

— Ми так і хотіли. 

— А коли вони побачать, як розгромили їхню шхуну, що тоді? 

— Поклич мені сюди Віллі, — звелів Томас Гадсон. 

Віллі прийшов, усе ще запухлий від комариних укусів. Утім, подряпини його вже трохи стухли. Сорочку він скинув і залишився в самих шортах хакі. 

— Як ти, дикуне? 

— Нормально. Ара приклав мені хлороформ до укусів, і вже вони не сверблять. Ці довбані комарі зо чверть дюйма завдовжки й чорні, як чорнило. 

— Слухай, Віллі. Нам гайки. 

— Сука. Але це від початку ясно було. 

— Що там Пітерс? 

— Ми зашили його в брезент і заклали в лід. Товарного вигляду не обіцяю, але зо два дні він протягне. 

— Слухай, Віллі. Ми тут говорили з Антоніо: я хотів би виставити прожектор і взяти ту руїну під обстріл. Але Антоніо каже, що для цього нам доведеться переполошити весь океан і що так діла не буде. 

— Ну, так, — мовив Віллі. — Він правду каже. Це ти сьогодні вже втретє помиляєшся. Я й то тільки двічі. 

— Як, по-твоєму, чи спробують вони взяти нас на абордаж? 

— Дідька лисого. 

— Чому ні? 

— Бо не такі надолобні. Але, звісно, всяке на світі буває. 

Вони сиділи на ходовому містку, зіпершись на обтягнуте брезентом поруччя. Віллі потерся об нього плечем, яке знов засвербіло. 

— Може, вони ще й виткнуться, — продовжив він. — Адже ту бійню теж могли влаштувати тільки безумці. 

— На їхню думку, ні. Не забувай, вони тоді допіру втратили свій підводний човен і були у відчаї. 

— Сьогодні знову втратили. Не тільки човен, ще й побратима. А раптом вони його, довбогранця, любили? 

— Може, й так. Інакше нащо їм зайва морока? 

— Та й він непоганий був хлопець. Вислухав усі ті наші накази здаватися й гранати не злякався. Аж тоді сказав своє слово. Мабуть, вирішив, що Пітерс — капітан, бо той і командував, і по-німецькому шпрехав добряче. 

— Напевно. 

— А гранати вибухали під палубою. З острова їх могли й не почути. Томе, скільки черг ти дав? 

— П’ять щонайбільше. 

— Той тип дав одну коротку. 

— Антоніо, вам тут було дуже чути? 

— Та ні, — відповів Антоніо. — Ми ж стоїмо проти вітру, на північ звідти, ще й острів між нами. Чути було, але зовсім тихенько. 

— Німці тоді тим паче не чули, — припустив Томас Гадсон. — Але, певно, бачили шлюпку, яка ходила туди-сюди, помітили, що човен їхній перехнябився. То вже не стануть підходити. Подумають, що це пастка. 

— Згоден, — притакнув Віллі. 

— А сюди вони поткнуться? 

— То хіба ти і Бог святий його знає. А ми — ні. Це ж ти в нас мастак міркувати, як німець. 

— Так, — відповів Томас Гадсон. — І зазвичай мені непогано вдається. Але не сьогодні. 

— Добре тобі вдається. Просто чорна смуга трапилася. 

— Може, й справді влаштувати їм пастку? 

— Аби самим у неї не вскочити, — мовив Віллі. 

— Іди, поки видно, і замінуй там усе як слід. 

— Нарешті ти діло говориш, — пожвавився Віллі. — Оце наш старий добрий Том. Заміную обидва люки, і того дохлого фріца, і поручні з підвітряного боку. А бачиш, і ти ще петраєш. 

— Вибухівки не шкодуй. Її в нас багато. 

— Так нашпигую ту шхуну, що й Бог побоїться. 

— Їхня шлюпка вертається, — обізвався Антоніо. 

— Я візьму Ару, все, що треба, — і туди, — мовив Віллі. 

— Гляди себе не підірви. 

— Не переймайся так, Томе, — порадив Віллі. — Краще відпочинь. Тобі ж цілу ніч не спати. 

— Тобі також. 

— Оце дзуськи. Мене розбудять, коли я тобі знадоблюся. 

— Я заступлю на вахту, — сказав Томас Гадсон Антоніо. — Коли там почнеться приплив? 

— Уже почався, але східний вітер жене сильну течію із затоки. 

— Постав Хіля на п’ятдесятки, а Джордж хай перепочине. І решті скажи, щоб до ночі лягали спати. 

— Томе, ти не хочеш випити? 

— Не хочу. Що в нас нині на вечерю? 

— Шмат ваху, вареної під томатним соусом, із чорними бобами та рисом. А от консервовані фрукти скінчилися. 

— У списку на Конфітесі були. 

— Так, але їх звідти викреслили. 

— А сухофрукти є? 

— Курага. 

— Замочи її, видаси на сніданок. 

— Генрі не їстиме. 

— Даси йому на обід, коли апетит розіграється. Суп іще є? 

— Достобіса. 

— А лід? 

— На тиждень стане, якщо небагато витратимо на Пітерса. Томе, чом би не скинути його в море? 

— Може, так і зроблю, — сказав Томас Гадсон. — Він же хотів, щоб його поховали в морі. 

— Він багато чого хотів. 

— І то правда. 

— Томе, може, ти все-таки вип’єш? 

— Чорт з ним, давай, — відповів Томас Гадсон. — Де там джин? 

— Твоя пляшка в шафці. 

— А зелені кокоси є? 

— Так. 

— То зроби мені джину з кокосовою водою і лаймом. Якщо в нас є лайм. 

— Лаймів теж достобіса. У Пітерса десь був скотч. Може, хочеш? Я пошукаю. 

— Не хочу. А ти пошукай — раптом знайдеш, тоді замкни. Нам іще знадобиться. 

— Зараз зроблю тобі джин. 

— Дякую. Може, нам пощастить і фріци покажуться нині? 

— Навряд. Щодо цього я послідовник Віллі. Хоча, звісно, всяке буває. 

— Нас же гріх не спробувати захопити. Їм треба якась посудина. 

— Це правда. Але фріци не в тім’я биті. Інакше ти не міг би думати, як вони. 

— Ясно. Неси напій, — Томас Гадсон прочісував острови у великий бінокль. — Спробую ще покопирсатися в їхніх думках. 

Утім, покопирсатися не вдалося. Думки не йшли йому до голови, і Томас Гадсон дивився, як шлюпка з Арою на кормі та невидимим Віллі обходить мис. Зграя вівчариків знялася нарешті з обмілини й перелетіла на дальній острів. Томас Гадсон лишився сам, попиваючи джин, що приніс йому помічник. 

Він згадував, як обіцяв собі в цьому рейсі не пити — навіть вечірніх коктейлів — і не думати ні про що, крім роботи. Як збирався довести себе до мертвої, безпробудної втоми. Проте не шукав виправдання ані випивці, ні порушеній обіцянці. 

Я й довів себе, думав він. Сумлінно довів. Тепер можу випити та й подумати не про німців. Якщо вони покажуться сьогодні — ми готові. Якщо ж ні, то завтра, коли почнеться приплив, я вирушу слідом за ними. 

Тож він пригубив холодний, чистий на смак напій, оглядаючи ламану лінію островів попереду й далі на захід. Випивка щоразу відмикала йому пам’ять, яку він так ревно тримав під замком, а острови нагадували про дитинство юного Тома, коли вони разом виходили на тарпонів. Хоч то були інакші острови, а протоки між ними — ширші. Там не водилися фламінго, але траплялися решта тутешніх птахів, окрім хіба золотистих сивок. Сивки змінювали пір’я — від сірого до чорного із золотавим полиском, і батько згадував, як пишався юний Том, коли приніс додому першу здобич, підстрелену з першої власної одноствольної рушниці двадцятого калібру. Як хлопець гладив пухку білу грудку птахи й торкався гарних чорних плям під крильми і як увечері заснув, пригортаючи мертву сивку. Обережно, щоб не збудити його, батько забрав пташину, і син не прокинувся — тільки міцніше притиснув до грудей руки й перевернувся на спину. 

Томас Гадсон поніс мертву сивку до льодовника на кухні, відчуваючи себе злодієм. Акуратно пригладивши пір’я, він поклав птаху на ґратчасту поличку льодовника, а вранці намалював юному Томові сивку, і той забрав картину з собою після канікул. Малюючи птаху на тлі піщаного пляжу й кокосових пальм, Томас Гадсон намагався відтворити її прудконогу жвавість. 

Потім він пригадав, як одного разу був з юним Томом у туристичному таборі. Якось він прокинувся вдосвіта, коли Том іще спав. Хлопець лежав горічерева, склавши руки на грудях, мов надмогильна скульптура молодого лицаря. Томас Гадсон зробив ескіз, узявши за основу надмогильну скульптуру, бачену в Солсберійському соборі. Хотів намалювати ціле полотно, та передумав, щоб не наврочити. І чим воно зарадило? — питав він себе тепер. 

Сонце вже сідало, і в його променях Томас Гадсон бачив сина за штурвалом Спітфайра. На великій висоті літак здавався крихітним і блищав, наче скалка розбитого дзеркала. Він любив літати, сказав собі Томас Гадсон. А ти слушно постановив не пити в цьому рейсі. 

І все-таки обгорнута папером склянка досі була наполовину повна, і лід у ній ще не розтанув. 

Спасибі Пітерсу, подумав він. А потім знову пригадав колишні дні на острові: як юний Том читав зі шкільного підручника про льодовиковий період і боявся, що той повториться. 

— Тату, — сказав він тоді, — це єдине, чого я боюся. 

— Тут він нам не загрожує, — мовив батько. 

— Я знаю. Але як же всі ті люди в Міннесоті, Вісконсині, Мічиґані? Навіть в Індіані та Іллінойсі? 

— Це не наш клопіт, — відказав йому Томас Гадсон. — Якщо льодовиковий період і настане, це відбуватиметься страшенно повільно. 

— Я знаю, — відповів син. — Але це єдине, чого я боюся. Іще тільки зникнення мандрівного голуба. 

Ох, цей Том, думав тепер Томас Гадсон, поставивши склянку у вільне гніздо для гранати й уважно обстежуючи острів у бінокль. Утім, нічого подібного на рибальську шхуну він не нагледів, тож і бінокль відклав. 

Найкраще нам жилося там, на острові, і ще на ранчо, подумав він. Краще було тільки в Європі, але про це годі думати, бо роздумаюся ще й про неї, і буде гірше. Цікаво, де вона тепер? Напевно, спить з якимось генералом. Аби ж він був непоганий. 

Тоді, в Гавані, вона була така свіжа й гарна. Я міг би цілу ніч про неї думати. Але не буду. Я й так потураю собі, що згадую Тома. Це тому, що випив. Але то пусте. Буває, що треба й порушити всі свої правила. Ну, хай і не всі. Я ще трохи про нього подумаю, а тоді міркуватиму, що нам робити ввечері, як повернуться Віллі й Ара. Вони чудова команда. Віллі набрався такої кошмарної іспанської на Філіппінах, та між собою вони розуміються добре. Може, це тому, що Ара — баск і теж погано говорить іспанською. Господи, не хотів би я опинитися на борту тієї посудини після того, як Ара й Віллі її нашпигують. 

Давай, допивай і подумай про щось хороше, звелів він собі. Том загинув, і це нормально — думати про нього. Ти вже ніколи не вигребеш. Але ти навчився з цим жити. От і згадуй добрі, щасливі миті. Багато ж у вас їх було. 

А коли було найщасливіше? — замислився він. Та завжди, поки ти був іще не зіпсутий, не мав зайвих грошей, міг і попрацювати, і попоїсти. Поки велосипед тішив більше, ніж автомобіль. З нього й світ було краще видно, і ти підтримував добру фізичну форму, коли після прогулянки в Булонському лісі їздив собі вздовж Єлисейських полів до Рон-Пуана, а озираючись, бачив позаду два зустрічних потоки машин і високе сіре громаддя арки на тлі сутінкового неба. Каштани квітнули білими восковими свічками, а стовбури дерев чорніли в сутінках, коли дорогою до площі Згоди він спішувався, щоби пройтися всипаною гравієм доріжкою, відчуваючи кожен камінчик під тонкими підошвами черевиків, і вдихнути аромат каштанового цвіту над головою. Ту пару поношених бігових черевиків він викупив у знайомого офіціанта з «Селекту», колишнього олімпійського чемпіона, — а заплатив за них, написавши портрет господаря так, як тому господареві хотілося: 

— Мсьє Гадсон, трошечки в стилі Мане. Якщо зможете. 

То не була картина, під якою підписався б сам Мане, та в ній було більше Мане, аніж Гадсона; а найбільше в ній було господаря «Селекту». Цим портретом Томас Гадсон заробив собі на черевики, а ще довго випивав у барі на дурняк. Аж ось одного вечора він сказав, що заплатить за випивку, і пропозиція була прийнята. Тоді він зрозумів, що йому виплатили повну суму за портрет. 

Був іще один добрий офіціант у «Клозері де Ліла», що завжди наливав йому подвійну порцію, тож однієї склянки, розбавленої водою, вистачало на цілий вечір. Томас Гадсон любив там бувати з дружиною: вклавши юного Тома, вони приходили до старої кав’ярні й просиджували до ночі, тішачись одне одним. А потім гуляли темними вулицями пагорба Святої Женев’єви, де тоді ще не знесли старих будинків, і щоразу поверталися додому іншим шляхом. А лягаючи спати, слухали віддих сонного Тома в колисці й вуркіт великого кота, що спав біля нього. 

Томас Гадсон пригадував, як жахалися їхні знайомі, що вони дозволяють котові спати з малям і що йдуть, залишаючи хлопчика самого. Та юний Том завжди спав міцно, а коли часом і прокидався — на поміч приходив його найближчий приятель-кіт. Той нікого не підпускав до колиски, і вони з малим обожнювали один одного. 

А тепер Том… ні, до біса, сказав він собі. Рано чи пізно це станеться з усіма. Хіба ти досі не зрозумів? Більше нічого нема незворотного, тільки це. 

Але чого? — подумав він. Піти можна теж незворотно. Переступити поріг — і все. Будь-яка зрада незворотна. Обман незворотний. Підлота. Ні, це лише красиві слова. Насправді незворотна тільки смерть. Хай би вже Ара й Віллі верталися. Мабуть, опоряджають ту руїну, ніби кімнату жахів. Мені завжди було неприємно вбивати. Завжди. А Віллі подобається. Дивний він хлопець — дивний, але дуже добрий. І як береться до справи, то робить усе якнайліпше. 

Показалася шлюпка. Потім він почув гудіння двигуна; шлюпка збільшилась, обриси її увиразнились, і ось вона вже підійшла до борту. 

Першим піднявся Віллі. Вигляд у нього був щонайгірший, і штучне око здавалося аж занадто білим. Він виліз на борт, хвацько відсалютував і промовив: 

— Капітане, дозвольте звернутися, сер? 

— Ти що, п’яний? 

— Ні, Томмі. Просто задоволений. 

— Ти явно випив. 

— Та звісно, Томе. Ми ж узяли з собою ром. А як інакше поратися коло трупа? А коли допили, Ара насцяв у пляшку і її також замінував. Подвійна пастка виходить. 

— Шхуну як слід оснастили? 

— Томмі, та туди навіть крихітний гномик не влізе, щоб не жбурнуло його звідтіля назад у гном’ячий край. Тарган туди не прошмигне. Ара навіть боявся, чи не вибухне шхуна від того, що там по трупові мухи товчуться. Нашпигували ми її дбайливо й ніжно. 

— Що там робить Ара? 

— Розбирає і чистить геть усе на хвилі радісного піднесення. 

— Скільки рому вижлуктили? 

— Менше ніж пів пляшки. І це я підмовив Ару. 

— Та звісно. Шуруй до нього: почистьте зброю й перевірте п’ятдесятки. 

— Як їх перевіриш, не стріляючи? 

— Ніяк. Але ви перевірте, не стріляючи, все, що можна. Вийміть снаряди з магазинів. 

— Оце мудро. 

— І скажи Генрі, хай вийде сюди, принесе мені скляночку оцього, і собі нехай теж прихопить. Антоніо знає, щó я п’ю. 

— Добре, що п’єш, Томмі. 

— Господи, скільки можна радіти чи бідкатись, коли я п’ю чи не п’ю. 

— Як скажеш, Томе. Але прикро мені, що ти намагаєшся заїздити себе, наче кінь верхи на другому коні. Краще будь як кентавр. 

— Звідки це ти знаєш про кентаврів? 

— У книжці прочитав, Томмі. Я ж розвинений. Дуже розвинений, як на свої літа. 

— Довбаний ти розумнику, — відповів Томас Гадсон, — іди, роби, що тобі велено. 

— Слухаюсь, сер. Томмі, а коли ми повернемося з круїзу, ти продаси мені котрусь із тих морських картин, що у тебе в маєтку висять? 

— Не тринди. 

— Я й не збирався. Це ти так ні чорта й не зрозумів. 

— Можливо. За ціле своє життя ні чорта не зрозумів. 

— Розпатякався я. Але, знаєш, Томмі, ти гарно цих фріців загнав. 

— Завтра побачимо. Скажи Генрі, хай принесе питво. Правда, мені вже й не хочеться. 

— Ні, Томмі. Нам, крім звичайної сутички, нічого не світить, та й та навряд. 

— Ясно, — сказав Томас Гадсон. — Поклич мені Генрі, чуєш? А сам шуруй працювати. 

ХХ 

Генрі подав дві склянки на ходовий місток, а тоді вистрибнув сам. Стоячи поруч із Томасом Гадсоном, він нахилився вперед, щоб розгледіти тіні дальніх островів. У небі на заході виднів тоненький місяць-молодик. 

— Твоє здоров’я, Томе, — мовив Генрі. — Не бійся, я не дивився на місяць через ліве плече. 

— Він не такий уже й молодий. Молодий був учора. 

— Ну, так. І ми не бачили його за хмарами. 

— Отож-бо. Що там унизу? 

— Все добре, Томе. Хлопці працюють, усі бадьорі. 

— Як Віллі й Ара? 

— Випили трохи рому й щось дуже збадьорилися. Але більше не п’ють. 

— І не треба. Стане з них. 

— Ох, я вже не можу дочекатись, — завважив Генрі. — І Віллі теж. 

— А я ні. Але для цього ми їх сюди й загнали. Генрі, нам потрібні полонені. 

— Я зрозумів. 

— А після тієї даремної бійні на острові жоден фріц не здасться в полон з доброї волі. 

— Це ще м’яко сказано, — мовив Генрі. — Як, по-твоєму, нападуть вони сьогодні на нас? 

— Ні. Але краще нам бути готовими. 

— Будемо. Томе, але що вони собі думають, га? 

— Не знаю, Генрі. Може, з відчаю спробують захопити нас. Якщо в них є радист, він може полагодити нашу рацію. Тоді вони рушать собі на Анґілас, там візьмуть таксі — і додому. Причини для нападу в них є. Тим паче що в Гавані могли розійтися чутки, і вони вже зрозуміли, хто ми є. 

— Які ще чутки? 

— Про мертвих — або добре, або нічого, — сказав Томас Гадсон. — Але припускаю, що дехто сп’яну розбовкав. 

— Віллі певен, що так і було. 

— Він достеменно це знає? 

— Ні. Просто певен. 

— Не виключено й таке. А може, вони просто хочуть дістатися материка, суходолом пробратися до Гавани й там уже сісти на іспанське судно. Чи на аргентинське. Але через ту бійню бояться, що їх схоплять. Того, мабуть, і спробують напасти. 

— Аби ж то. 

— Аби ж то наша взяла. 

Проте до ранку нічого не сталося: тільки ходили зорі в небі, невпинно віяв східний вітер і дзюркотіла вода, яку засмоктувало під катер. Протока фосфоресцентно світилася від водоростей, піднятих із дна та нагромаджених припливами й розбурханими вітром хвилями, і ті плавали скрізь, немов язики блідого, холодного полум’я. 

Над ранок вітер стишився, і до схід сонця Томас Гадсон уклався спати долілиць на палубі, заховавши обличчя в брезент. Антоніо вкрив його разом із кулеметом другим шматом брезенту, але капітан не прокинувся. Помічник заступив на вахту й розбудив Томаса Гадсона тоді, коли високі припливні хвилі зняли їхній катер з мілини. Вони підняли якорі, випустили поперед себе шлюпку, щоб вимірювала глибину й позначала віхами всі непевні місця. Припливна течія тепер ішла прозора й чиста, і вести катер було хоч і важко, проте вже не так, як учора. Позначивши гілкою місце, де вони сіли на мілину, Томас Гадсон озирнувся й побачив, як її зелене листя гойдається на воді. 

Потім він відвернувся, намагаючись не відставати від шлюпки. Вони проминули довгастий зелений острів, що спереду видавався маленьким і круглим. Аж раптом озвався Хіль, що дивився в бінокль на ламану, проте суцільну смугу мангрових островів: 

— Томе, віха. Прямо попереду, навпроти хащів. 

— Пильнуй, — наказав Томас Гадсон. — Це вже вихід? 

— Схоже на те. Хоч я його не бачу. 

— На мапі він геть вузесенький. Доведеться з обох боків зачіпати дерева. 

І тут він дещо згадав. Як можна було вчинити таку дурницю? Але вже пізно зупинятися. Потім пошлю Віллі й Ару. Він забув наказати своїм побратимам розмінувати шхуну. А раптом на неї наскочать якісь рибалки? Ще цього бракувало. Нічого, хлопці повернуться й розмінують. 

Тим часом зі шлюпки йому подавали сигнали триматися якнайдалі праворуч від трьох дрібних острівців і йти впритул до мангрових хащів. Тоді, мовби не маючи певності, чи правильно він зрозумів, шлюпка розвернулася й пішла назад. 

— Треба сунути просто між хащів! — закричав Віллі. — Тримайся так, щоб віха була ліворуч! Ми рушимо, а ти йди слідом, поки не просигналимо. Тут збіса глибоко! 

— Ми забули розмінувати шхуну! 

— Я знаю! — відгукнувся Віллі. — Потім повернемося! 

Ара вишкірився, розвернув шлюпку й рушив уперед. Віллі подавав Томасові Гадсону сигнали, що йти безпечно. Вони звернули ліворуч, потім праворуч, а потім їх поглинули зелені хащі. 

Томас Гадсон кермував за ними впритул. Протока була повновода, хоча на мапі й узагалі не позначена. Її, напевно, вимило ураганом, подумав він. Тут багато чого змінилося, відколи шлюпки «Нокоміс»199 обстежували цю місцевість. 

Зненацька він помітив, що з мангрових хащів, поміж яких пробиралася шлюпка, не злітає жодна птаха. 

— Тут на нас можуть напасти, — повідомив Томас Гадсон Генрі в носовий кокпіт, нахилившись до переговорної труби. — Тримай п’ятдесятки напоготові по носі й на траверзі. Сховайся за щитком і дивися: побачиш спалахи — лушпар туди. 

— Слухаюсь, Томе. 

— Тут на нас можуть напасти, — сказав Томас Гадсон Антоніо. — Не витикайся. Якщо нас накриють — цілься нижче від спалахів і лушпар. Тільки не витикайся. Хілю! — гукнув він. — Облиш бінокль. Візьми дві гранати, розігни чеки й поклади на поличку отут, праворуч від мене. На вогнегасниках теж розігни. І не чіпай бінокля. Вони, певно, стрілятимуть з обох боків. Точно, що так. 

— Томе, скажи, коли кидати. 

— Коли побачиш спалахи. Тільки жбурляй якнайвище, щоб залітали в чагарі. 

Томас Гадсон не бачив жодної птахи, а знав же, що під час високої води в мангрових хащах мусить бути сила-силенна птахів. Катер заходив у вузьку протоку, і Томас Гадсон, босий, простоволосий, одягнений у самі шорти хакі, відчував себе голим-голісіньким. 

— Лягай, Хілю, — наказав він. — За моїм сигналом встанеш і жбурнеш. 

Хіль ліг на палубу, вклавши поруч зі собою два вогнегасники, нашпиговані динамітом, з проміжним вибуховим зарядом та спиляним ножівкою запірним пристроєм, замість якого був допасований детонатор від армійської гранати. 

Томас Гадсон поглянув на Хіля. Того бив холодний піт. Капітан відвернувся до мангрових хащів на протилежному боці. 

Ще можна спробувати повернутися заднім ходом, подумав він. Тільки течія дуже сильна — хтозна, чи вийде. 

Він дивився на зелені береги. Вода знов побуріла, мангрове листя блищало, наче відполіроване. Томас Гадсон видивлявся вирубані чи потрощені ділянки, але бачив тільки зелене листя на темних гілках і коріння, оголене рухом води назустріч катерові. Тоді попід ним стало видно крабові нори з кількома їхніми мешканцями. Катер ішов собі далі: протока звужувалась, та попереду знов розширялася. Може, дурно я рознервувався, думав собі Томас Гадсон, коли помітив краба, що стрімко зісковзнув з високого мангрового кореня й плюснувся у воду. Томас Гадсон вдивлявся в хащі, але не бачив нічого за стовбурами та гілками. Другий краб шубовснув у воду слідом за першим. 

І тоді по них відкрили вогонь. Томас Гадсон не бачив спалаху, і кулі вдарили його раніше, ніж він почув автоматний цокіт, а Хіль звівся поруч на рівні ноги. Антоніо помітив спалах і вже посилав у той бік трасуючі кулі. 

— Туди, куди він стріляє, — сказав Томас Гадсон Хілеві. З лівого стегна текло, а він почувався так, наче його туди тричі вгатили бейсбольною битою. 

Широко замахнувшись, Хіль жбурнув бомбу, і капітан побачив, як сяє на сонці довгастий мідний снаряд із конічним корпусом. Він летів не прямо, а обертаючись у повітрі. 

— Лягай, Хілю, — наказав Томас Гадсон, думаючи, що слід би йому й самому лягти. Але тоді згадав, що не можна кидати катер без керування. На носі вдарила кулеметна установка: він почув її важкий дріб, а палуба під його босими ступнями задвигтіла. Як гучно, подумалося йому. Ці вишкребки й носа не наважаться виткнути. 

Сліпучим спалахом розірвалася бомба, а потім почувся гуркіт і бухнув дим. Запахло гаром, поламаним гіллям і смаленим листям. 

— Хілю, вставай, жбурни ще дві. По один і другий бік від диму. 

Хіль не метав гранат, а подавав, як бейсбольний м’яч з третьої бази на першу, і вони летіли, наче сірі металеві артишоки, лишаючи позаду довгі струминки диму. 

Перш ніж вони розірвалися білими спалахами серед хащів, Томас Гадсон устиг іще крикнути в переговорну трубу: 

— Лушпар їх, Генрі! Їм нема куди тікати! 

Дим від гранат пахнув інакше, ніж від бомби, і Томас Гадсон наказав Хілеві: 

— Кинь іще дві. Одну позад бомби, а другу ближче сюди, — побачив, як злетіли вгору гранати, й упав на палубу. Чи то він сам упав, чи палуба впала на нього — хтозна, бо дошки були слизькі від крові, що цебеніла йому з ноги, — проте забився він сильно. Коли розірвалася друга граната, затріскотів подертий осколками брезент. Іще кілька осколків ударили по борту. — Допоможи мені підвестися. Ту другу ти надто близько жбурнув. 

— Томе, де тебе поранило? 

— У кількох місцях. 

Попереду показалася шлюпка, якою верталися до них протокою Віллі й Ара. Томас Гадсон гукнув у трубу Антоніо, щоб той подав Хілеві санітарну сумку, і тут побачив, як Віллі, повалившись на дно шлюпки, дав чергу з кулемета по хащах на правому березі. «Томпсон» гучно зацокотів, а тоді пролунала ще одна, довша черга. Томас Гадсон увімкнув обидва двигуни й пустив катер туди якнайшвидше, наскільки давалося в тій протоці. Він погано уявляв собі цю швидкість, бо йому було дуже зле. Млість розливалася по кістках і в грудях, у нутрощах та в паху. Він був іще при тямі, але вже відчував, як сили його покидають. 

— Розверни п’ятдесятки на правий берег, — звелів він Генрі. — Віллі й там фріців знайшов. 

— Слухаюсь, Томе. Ти як? 

— Поранений, але живий. А ви з Джорджем? 

— Добре. 

— Щось помітиш — одразу стріляй. 

— Слухаюсь, Томе. 

Томас Гадсон зупинив обидва двигуни й дав повільний задній хід, щоб не потрапити в сектор, який обстрілював Віллі. Той уже вставив магазин з трасуючими кулями в «томпсон» і стріляв, показуючи решті ціль. 

— Генрі, ти бачиш? — запитав Томас Гадсон у переговорну трубу. 

— Так, Томе. 

— Давай обробляй їх короткими чергами. 

Він почув, як зацокотіли п’ятдесятки, та махнув рукою Арі й Віллі, щоб підходили. Вони підійшли так швидко, як тільки дозволив їм шлюпковий двигунець. Віллі стріляв увесь час, аж поки шлюпка заховалася з підвітряного боку судна. 

Поки Ара швартував шлюпку, Віллі вискочив на борт, а звідти піднявся на ходовий місток. Хіль саме затягав Томові джгут на нозі, так щільно, як тільки міг. 

— Господи! — мовив Віллі. — Томе, що там у тебе? 

— Не знаю, — відказав Томас Гадсон. Він справді не знав, бо не бачив жодної рани. Тільки кров — а вона була темна, тож він і не хвилювався. Але її було забагато, і він страшенно ослаб. 

— Віллі, що там на березі? 

— Чорт його зна. Один стріляв по нас із пістолета-кулемета. Я його зняв. Ну, тобто майже напевне зняв. 

— Я не почув. Ти там так розшумівся. 

— Чия б казала. Гуркотіли тут, наче склад боєприпасів вибухнув. Як ти гадаєш, там іще хтось лишився? 

— Можливо. Хоча ми дали їм доброго чосу. 

— Треба вирішити, як бути. 

— Можна там їх і кинути — хай гниють, сучі виблядки, — відповів Томас Гадсон. — А можна висадитися й добити. 

— Я краще про тебе подбав би. 

Тим часом Генрі оглядав п’ятдесятки з грубуватою ніжністю, з якою завжди ставився до кулемета. З двома кулеметами його почуття подвоювалися. 

— Віллі, ти знаєш, де вони? 

— Там лише одне місце, де вони можуть бути. 

— То я пропоную висаджуватись і кінчати. 

— Слова шляхетного військового мужа, — відгукнувся Віллі. — Їхній човен ми потопили. 

— Ого, — сказав Томас Гадсон. — Цього я теж не чув. 

— Та це було тихо, — мовив Віллі. — Ара продірявив її своїм мачете, а вітрило подер. Тепер її сам Христос не полагодить, навіть якби цілий місяць гарував у своїй теслярні. 

— Тоді поїхали. Ти йди на ніс із Генрі та Джорджем. Ара й Антоніо нехай стануть по правому борту, — наказав Томас Гадсон. Тіло майже не слухалося його від млості, хоча голова була ще ясна. Хілів джгут дуже швидко спинив кровотечу — отже, вона була внутрішня. — Зосередьте там весь вогонь. Будеш показувати мені, куди йти. Фріци там близько? 

— Ховаються прямо навпроти берега за невеличким узвишшям. 

— Хіль докине туди вибухівку? 

— Я дам чергу трасуючими, покажу йому ціль. 

— А якщо вони звідти пішли? 

— Їм немає куди діватися. Вони вже бачили, як ми потопили човен. Для них це останній бій Джорджа Кастера200 в мангрових хащах. Ех, мені б зараз Енгайзер-Буша201. 

— У бляшанці, щойно з льоду, — додав Томас Гадсон. — Ну, вперед. 

— Томмі, ти такий блідий, — завважив Віллі. — І достолиха крові втратив. 

— Ну то рухайтеся швидше, — відповів Гадсон. — Я ще жилець. 

І він наддав ходу. Віллі, вистромивши голову з-за борту, час від часу махав рукою, показуючи йому напрям. 

Генрі обстрілював узвишшя, на якому дерева здіймалися понад рештою, з таким розрахунком, щоб кулі падали перед і за ними. Джордж бив по верхівках. 

— Що там, Віллі? — гукнув Томас Гадсон у переговорну трубу. 

— Тут стільки гільз, що можна вже ливарню відкривати, — озвався той. — Тримайся носом до берега, потім розвернешся бортом, щоб Ара й Антоніо могли наддати. 

Хіль стрельнув, бо йому здалося, що попереду ворог. Але то була всього лише низька гілка, яку підбив Генрі. 

Томас Гадсон дивився, як насувається берег. Ось він уже розрізняв листки на деревах. Тоді повернув катер бортом до берега і йшов так, доки почув постріли Антоніо й побачив його трасуючі кулі праворуч від куль Віллі. Ара вже теж стріляв. Томас Гадсон дав невеличкий задній хід і підвів катер ближче до берега, але так, щоб Хіль іще міг розмахнутися. 

— Жбурни вогнегасник, — наказав він йому. — Туди, куди Віллі стріляв. 

Хіль жбурнув, і знову Томас Гадсон замилувався його кидком та блиском мідного циліндра, що обертався в повітрі і зрештою впав, майже влучивши в ціль. Спалахнуло світло, почувся гуркіт і бухнув дим, із якого назустріч їм зненацька вийшов чоловік, заклавши руки за голову. 

— Не стріляти, — швидко мовив Томас Гадсон в обидві труби. 

Проте Ара вже вистрілив, і чоловік упав на коліна й повалився вперед головою в зарості. 

— Припинити вогонь, — повторив Томас Гадсон, а потім проказав дуже втомленим голосом: — Хілю, жбурни ще один, якщо зможеш — туди ж. І пару гранат. 

Вони могли взяти полоненого, проте вбили його. Минуло ще трохи часу, і Томас Гадсон озвався знову: 

— Віллі, підете туди з Арою? Поглянете, що там. 

— Підемо, — відповів Віллі. — Тільки прикривайте нас вогнем. Я спробую зайти з тилу. 

— Скажи це Генрі. Коли припинити вогонь? 

— Коли ми зробимо там прохід. 

— Добре, дикуне, — відповів Томас Гадсон і вперше відчув, що йому вже недовго лишилося жити. 

ХХІ 

Він почув, як за узвишшям розірвалася граната. Потім гуркіт і стрілянина стихли. Томас Гадсон важко сперся на штурвал, дивлячись, як тане на вітрі дим снаряда. 

— Щойно покажеться шлюпка, я одразу рушу вперед, — сказав він Хілю. Відчув руку Антоніо на своєму плечі й розібрав його слова: 

— Ляж, Томе. Я стану до штурвала. 

— Добре, — відповів Томас Гадсон, востаннє дивлячись на вузьку протоку між зелених берегів. Був сильний приплив, і все ще прозора вода побуріла. 

Хіль та Антоніо вклали його на дощаний поміст. Потім Антоніо став до штурвала. Здав іще трохи назад, щоб утримати катер проти течії, і Томас Гадсон відчув, як приємно вібрують двигуни. 

— Послаб трохи джгут, — звернувся він до Хіля. 

— Ми принесемо тобі матрац, — мовив той. 

— Не треба, я так полежу. Краще зараз не рухатися. 

— Поклади йому подушку під голову, — озвався Антоніо, дивлячись на протоку. — Томе, вони нам махають, — озвався він згодом, і Томас Гадсон відчув, як запрацювали двигуни і катер плавно рушив уперед. 

— Коли вийдемо, одразу став на якір. 

— Слухаюсь, Томе. Тільки не говори. 

Коли вони стали на якір, прийшов Генрі й заступив Антоніо. Катер вийшов у відкрите море, і Томас Гадсон відчував його погойдування на хвилях. 

— Томе, тут багато вже води, — мовив Генрі. 

— Я знаю. І так аж до Кайбар’єна, а далі дві розмічені протоки. 

— Томе, лежи спокійно, прошу тебе. Не говори. 

— Попроси Хіля принести мені укривало. 

— Я сам принесу. Томе, тобі дуже боляче? 

— Боляче, — відповів Томас Гадсон. — Але нічого. Тим, кого ми з тобою перестріляли, гірше. 

— А ось і Віллі, — мовив Генрі. 

— Ти, випортку, — мовив Віллі, — ану помовч. Їх там було четверо, разом із провідником. Це основна частина. І ще той, що Ара його випадково застрелив. Йому дуже прикро. Ти ж хотів узяти полоненого. Сидить там, реве. То я сказав йому сюди не потикатися. Він сам незчувся, як стрельнув. Буває. 

— Куди ти кинув гранату? 

— В одне гибле місце. Томе, не говори. 

— Треба вернутися, розмінувати шхуну. 

— Повернемось. І ще те місце дорогою перевіримо. Ех, нам би швидшого човника. Томмі, а ці наші довбані вогнегасники кращі за вісімдесятитриміліметрові міномети. 

— Далекобійність не та. 

— На чорта нам далекобійність? Хіль закидав їх, ніби м’ячі в кільце. 

— Їдьте вже. 

— Томмі, тобі дуже зле? 

— Та недобре. 

— Але ти ж не ґиґнеш? 

— Спробую. 

— Тримайся мені. І хай там що, не ворушися. 

Ненадовго вони поїхали, хоча Томасові Гадсону здалося, що вже минуло багато часу. Він лежав на спині в затінку, який для нього зробив Антоніо. Хіль та Джордж відв’язали брезент з навітряного боку містка, і його обвівав лагідний свіжий вітер. Нині він трохи вщух супроти вчорашнього, але віяв так само рівно зі сходу, і хмари в небі стояли високі й тонкі. А саме небо синіло, як звично у східній частині острова, де дмуть найдужчі пасати, і Томас Гадсон вдивлявся в нього, щоб опанувати біль. Генрі хотів зробити йому укол морфію, але Томас Гадсон відмовився, певний, що доведеться йому ще помізкувати. Морфій нікуди не дінеться. 

Він лежав під укривалом, перебинтований у трьох місцях. Бинтуючи рани, Хіль щедро посипав їх стрептоцидом, і схожі на цукор ліки розсипалися по палубі коло штурвала, де Томас Гадсон стояв під час перев’язування. Коли побратими знімали брезент, щоб мав чим дихати, він помітив три невеличких отвори від куль і ще кілька праворуч і ліворуч. Дірки від осколків гранат він теж помітив. 

Хіль тим часом дивився на його побілену морською сіллю голову та на сіре лице понад ковдрою. Хіль був простий хлопчина, блискучий спортсмен, дужий майже так само, як Ара, і, якби йому опанувати кручені м’ячі, з нього вийшов би чудовий бейсболіст. Рука в нього була просто-таки створена для подач. Томас Гадсон дивився на нього й усміхався, пригадуючи, як той кидав гранати. Він перевів погляд на довгі м’язи Хілевих рук і знов усміхнувся. 

— Пітчером тобі бути б, — мовив він не своїм голосом. 

— Мені для цього витримки бракує. 

— Сьогодні не забракло. 

— Певне, досі не мав аж такої потреби, — усміхнувся Хіль. — Томмі, я змочу тобі губи водою? Кивни, якщо згоден. 

Томас Гадсон похитав головою і задивився на велику лагуну, схожу на озеро. Поверхня її взялася білими вихорцями. Утім, хвилювання було невелике, а бриз — такий, із яким легко йти під вітрилом. Позаду синіли пагорби Тіґуріаньйо202. 

От як ми вчинимо, думав він. Подамося в Сентраль чи деінде; може, там буде лікар. Хоча вже й не сезон. Та доброго хірурга можна й літаком доправити. Там славні люди живуть. А поганий хірург — то гірше, ніж ніякого. Я собі полежу тихенько, доки прибуде добрий, а тоді вже хай несуть мене. Треба б таблетку стрептоциду випити. Але ж води не можна. Ану не журися, друже, звелів він собі. Ти ж усе життя до цього йшов. Нащо тільки Ара застрелив того барана? Вийшло б щось добре з наших зусиль. Ні, добре — це не те слово. Путнє. Чорт, бодай ціле щастя, що вони не мали стільки всілякої зброї, як ми. Повитягали, напевно, всі віхи з усіх проток, щоб заманити нас осюди. А раптом ми взяли б того полоненого, а він би виявився тупим і нічого не знав? Та однаково користь із нього була б. А з нас тепер немає. Ніякої. Хіба що шхуну розмінувати. 

Уяви собі, як війна закінчиться і ти повернешся до живопису. Стільки ще можна намалювати хороших картин, якщо працювати так, як ти вмієш, зосередившись тільки на них, — ось те, що тобі треба. Якщо ти так і зробиш, то не буде кращого за тебе мариніста. От і не поступайся своїм бажанням. Та за життя доведеться триматися міцно. Життя небагато варте супроти праці. Але без нього ніяк. От і тримайся за нього. Настав час показати, на що ти здатний. То покажи, не надіючись ні на що. Кров у тебе завжди зсідалася добре, і це зусилля ти здатен зробити. Ми ж не люмпен-пролетаріат якийсь. Ми — сіль землі і робимо своє не задля грошей. 

— Томе, хочеш води? — запитав його Хіль, але Том похитав головою. 

Три дрібні срані кулі, подумав він, і нахер іде весь живопис, і все дарма. Ну навіщо ці надолобні влаштували ту бійню на острові? Здалися б краще та й вижили б. А то як довбані фанатики. Ми добряче поганяли їх і завжди будемо битися до кінця. Але ми не фанатики. 

І тут він почув гудіння човнового двигуна. Лежачи, Томас Гадсон не бачив шлюпки, проте Ара й Антоніо піднялися до нього. Ара був мокрий від поту, й обидва вони геть подряпались у чагарях. 

— Вибач, Томе, — промовив Ара. 

— Срань, — відповів Томас Гадсон. 

— Вшиваймося звідси, — втрутився Віллі. — Як виїдемо, я все тобі розкажу. Аро, іди підніми якір, нехай Антоніо тобі допоможе. 

— Поїдемо в Сентраль. Так буде швидше. 

— Сказав, як одрізав, — озвався Віллі. — А тепер, Томе, помовч, дай я розкажу, — він приклав долоню Гадсонові до чола, сягнув рукою під ковдру і вправно, але обережно намацав пульс. — Не смій умирати, виблядку. Тримайся і не ворушись. 

— Вас зрозумів, — відповів Томас Гадсон. 

— У першій перестрілці троє лягло, — заходився розповідати Віллі. Він сидів проти вітру й чув кислий запах Гадсонового поту, і невидюще око його знов налилося кров’ю, а шрами від пластичної операції на лиці побіліли. Томас Гадсон лежав дуже тихо і слухав його. — Фріци мали всього тільки два автомати, зате вигіднішу позицію. Хіль метнув першу бомбу. Влучив як слід, а потім іще п’ятдесятки добили. Антоніо теж когось там зняв. І Генрі мастак лушпарити з кулемета. 

— Це він завжди вмів. 

— Але під обстрілом… Коротше, шхуну ми розмінували, тепер там усе гаразд. Ми з Арою перерізали всі розтяжки, але саму вибухівку лишили. Шхуна безпечна, а я позначу на мапі місце, де ми повбивали фріців. 

Хлопці тим часом підняли якір і завели двигуни. 

— Облажалися ми, скажи? — озвався Томас Гадсон. 

— Вони нас перехитрували. А ми зате перестріляли їх. Вони теж облажалися. Тільки Арі не кажи нічого за полоненого. Йому й без того зле. Каже, що сам незчувся, як пальнув. 

Судно вже, набираючи швидкості, прямувало до синіх пагорбів. 

— Томмі, — промовив Віллі, — я ж люблю тебе, сучий ти сину. Не смій умирати. 

Томас Гадсон дивився на нього, не повертаючи голови. 

— Спробуй це зрозуміти, якщо подужаєш. 

Томас Гадсон дивився на нього. Усе тепер відсунулося далеко-далеко, і не лишилося жодного клопоту. Катер набирав швидкість, і дошки під лопатками в капітана приємно дудніли від стукоту двигунів. Він подивився вгору, у небо, яке так любив, на безмежну лагуну, якої тепер ніколи вже не напише, і трохи змінив позу, щоб не так сильно боліло. Двигуни працювали вже тисячі на три обертів, і все його тіло відлунювало їхнім дуднінням крізь палубу. 

— Я розумію, Віллі, — мовив він. 

— А ніхера, — відповів йому Віллі. — Ніколи ти не розумів тих, хто тебе любить.

[1]Квартал (фр.).

[2]Близько 87 кг.

[3]Ідеться про Джона Джейкоба Астора IV (1864–1912) — найбагатшого з пасажирів «Титаніка» й одного з найзаможніших людей світу.

[4]Ідеться про британську консорт-королеву Марію Текську, дружину короля Георга V.

[5]Туз, тузик — різновид суднової шлюпки.

[6]Андрос — найпівнічніший з островів Кікладського архіпелагу.

[7]Тут: нижнє або заднє вітрило на щоглових суднах.

[8]Кришталевий палац — павільйон, збудований 1851 року для першої Світової виставки. 1936 року повністю згорів у пожежі.

[9]Ідеться про компанію Bosch, назва якої співзвучна з прізвищем художника Ієроніма Босха.

[10]Ідеться про джин британської марки Booth’s.

[11]Ідеться про Олександру Данську, британську консорт-королеву протягом 1901–1910 років, дружину короля Едуарда VII та свекруху Марії Текської.

[12]Близько 15 см.

[13]Бвана м’кубва — у Замбії словосполучення, що означає «пан» або «господар».

[14]Мей Вітті (1865–1948) — британська акторка, володарка титулу Дами Британської Імперії, який здобула 1918-го у віці 53 років.

[15]Чаудер — традиційний американський суп із бульйону й морепродуктів з додаванням вершків або молока.

[16]Ідеться про урядового представника Великої Британії на території домініона.

[17]«Ліванські кедри» — назва лікарні в Лос-Анджелесі.

[18]Ідеться про місто в західній частині штату Нью-Йорк.

[19]Еверґлейдз — болотиста місцевість у Південній Флориді, де розташований однойменний національний парк.

[20]«Клозері де Ліла» — ресторан у Парижі на бульварі Монпарнас.

[21]Кава з молоком (фр.).

[22]Сумна (фр.).

[23]Кава з вершками (фр.).

[24]У дослівному перекладі з французької — «вода, що зашарілася».

[25]Саме так (фр.).

[26]Ідеться про бок — німецький лагер підвищеної густини із вмістом алкоголю понад 6,3 %.

[27]Тай Кобб (1886–1961) — американський бейсболіст, багатолітній гравець команди «Детройт Тайґерз». Виступав у Вищій лізі бейсболу на позиції аутфілдера.

[28]Конч-салат — салат із морепродуктів і городини, заправлений лимонним соком та оливковою олією, традиційна страва на Багамських островах.

[29]Дік Рудольф (1887–1949) та Дікі Керр (1893–1963) — пітчери Вищої бейсбольної ліги протягом 1910–1927 та 1919–1925 років відповідно.

[30]Жорж Брак (1882–1963) — французький художник, сценограф та скульптор. Один із засновників кубізму разом із Пабло Пікассо.

[31]Андре Массон (1896–1987) — французький художник-сюрреаліст.

[32]Жюль Паскін (Юліус Мордехай Пінкас, 1885–1930) — живописець і графік Паризької школи родом з  Відина у Болгарії.

[33]Волдо Перс (1884–1970) — американський художник-імпресіоніст, знаний як «американський Ренуар». Багатолітній друг Ернеста Гемінґвея і автор його портрета для обкладинки журналу «Тайм» 1937 року.

[34]«Зелений Айзек» (Green Isaac’s Special) — коктейль, автором якого вважають Ернеста Гемінґвея.

[35]Близько 450 кг.

[36]Мені тут дуже добре, і я прошу вас дати мені спокій (фр.).

[37]Я відмовляюся бачити свою дружину (фр.).

[38]Судовий виконавець (фр.).

[39]Ченчі — родина римських аристократів. Найвідоміша її представниця — легендарна Беатріче (1577–1599), страчена за вбивство жорстокого та захланного рідного батька у віці 22 років. Цей сюжет був покладений в основу багатьох літературних і мистецьких творів (зокрема авторства Персі Біші Шеллі, Стендаля, Юліуша Словацького, Альфреда Нобеля й Антонена Арто), а сама Беатріче стала символом опору римлян проти свавільної аристократії.

[40]Майстерність (фр.).

[41]На споді (фр.).

[42]Ідеться про французького письменника Анрі де Монфреда (1879–1974), який у романах «Таємниці Червоного моря», «Морські пригоди», «Гашиш» описував власний досвід шукача перлів, наркоторговця та контрабандиста.

[43]Ідеться про англійського письменника Томаса де Квінсі (1785–1859), автора автобіографічного нарису «Сповідь англійського пожирача опіуму».

[44]Флорида-Кіз — архіпелаг коралових островів та рифів на південному сході США. Розташований уздовж Флоридської протоки, складається з близько 1700 островів.

[45]Віскі-сауер — коктейль на основі віскі, лимонного соку та цукру з можливим додаванням яєчного білка.

[46]У дорозі (фр.).

[47]Вільям Морріс (1834–1896) — англійський письменник, перекладач і художник-соціаліст, засновник «Руху мистецтв і ремесел», який, беручи за основу естетику Середньовіччя, обстоював потребу відроджувати ремісниче виробництво як таке, що зберігає дух справжньої творчості, на відміну від одноманітного промислового. Стоячи на цих принципах, фірма «Морріс, Маршалл, Фолкнер і компанія» (згодом «Морріс і компанія») виготовляла меблі, килими, шпалери та вітражі.

[48]Дамон і Піфій — давньогрецькі філософи-піфагорійці. Втілюють ідею піфагорійської дружби. Згідно з легендою, Піфій був ув’язнений за звинуваченням у підготовці заколоту проти сіракузького тирана Діонісія І (або ж Діонісія Старшого). Піфій звернувся до імператора з проханням дати йому завершити останні справи перед стратою, а в разі, якщо він не повернеться до реченця, стратити натомість його друга Дамона. Коли ж Піфій усе-таки повернувся вчасно, вражений його порядністю Діонісій звільнив обох бранців. 

Цар Давид і Йонатан — персонажі біблійної історії, сини Єссея з Вифлеєма та царя Саула відповідно. Побраталися після бою Давида з Голіафом, коли Саул запросив переможця до себе. Згодом Йонатан допомагав Давидові уникнути загибелі від руки свого заздрісного батька. По загибелі Йонатана та Саула в битві з філістимлянами під горою Гільбоа цар Давид передав усе Саулове майно Йонатановому синові Мефівошету (Мерібаалу) замість наступного із Саулових синів.

[49]«Коли зерно не помре» — автобіографія Андре Жіда, що розповідає про дитинство та юність письменника до смерті матері 1895 року. Назву взято з Євангелія від Івана 12:24. Вперше опублікована 1926 року.

[50]Ідеться про місто Антіб у Франції, неподалік від Ніцци.

[51]Римо-католицьке свято, що припадає на першу п’ятницю після Свята Тіла та Крові Христових і дванадцятий день після Трійці. Широко відзначається, зокрема в паризькій базиліці Сакре-Кер.

[52]Сюрен і Шарантон-ле-Пон — міста у французькому окрузі Іль-де-Франс. Розташовані вздовж Сени на захід і південний схід від Парижа.

[53]Варто лише зробити перший крок (фр.).

[54]Чоллі Нікербокер — псевдонім, під яким свої матеріали публікували восьмеро авторів видань «Нью-Йорк Амерікен», «Нью-Йорк Джорнал-Амерікен» та «Нью-Йорк Рекордер».

[55]«Перр’є» (Perrier) — французька марка мінеральної води преміум-класу.

[56]«Старий Парр» (Grand Old Parr) — шотландське віскі, назване за ім’ям Старого Томаса Парра, чоловіка, який, за легендою, прожив 152 роки (1483–1635) і вважається найстарішим англійцем за всю історію.

[57]Ідеться про Кохімар — кубинське місто на схід від Гавани. Є місцем дії повісті Гемінґвея «Старий і море».

[58]Ґуанабакоа — місто на заході Куби.

[59]Варвара Великомучениця — християнська свята, покровителька зброярів, саперів, гірників та всіх професій, пов’язаних із вибуховими речовинами. За легендою, її стратив рідний батько, впливовий римський язичник Діоскор, за таємне хрещення, після чого його вразила блискавка й він обернувся на камінь.

[60]Цілком можливо (ісп.).

[61]«Канада драй» (Canada Dry) — американська компанія — виробник безалкогольних напоїв, найбільше відома своїм імбирним елем.

[62]Ідеться про Пасео-дель-Прадо (Paseo del Prado) — бульвар у центрі Гавани.

[63]«Флорідіта» (El Floridita) — рибний ресторан у старій Гавані, один з улюблених закладів Ернеста Гемінґвея.

[64]Ісмаїлія — місто на північному сході Єгипту.

[65]Ідеться про літаки виробництва британської компанії Handley Page, яка існувала з 1909 до 1970 року.

[66]Мариновані молюски (фр.).

[67]Рожеве вино (фр.).

[68]Буябес — французька рибна юшка з прянощами та часником.

[69]El Gordo — «Гладун» (ісп.).

[70]Которро — муніципалітет у провінції Гавана.

[71]Ти (ісп.).

[72]Яйця, як завжди (ісп.).

[73]А ти? (ісп.).

[74]Тут — «блядського» (ісп.).

[75]Ідеться про бій між боксерами у надважкій вазі Джеком Демпсі (1895–1983) та Джессом Віллардом (1881–1968), який відбувся 4 липня 1919 року в Толедо й за підсумками якого Джесс Віллард утратив чемпіонський титул. Джек Демпсі залишався чемпіоном світу до 1926 року.

[76]Хуан Ґріс (справжнє ім’я Хосе Вікторіано Ґонсалес-Перес, 1887–1927) — іспанський художник, один із засновників кубізму.

[77]Утілена ностальгія (ісп.).

[78]Пауль Клее (1879–1940) — швейцарсько-німецький художник-експресіоніст, учасник об’єднання «Синій вершник».

[79]Містечко Авре (фр.).

[80]Дурниці (нім.).

[81]Почистимо рушницю (ісп.).

[82]Так, пане (ісп.).

[83]Вільям Гоґарт (1697–1764) — англійський художник; «Провулок джину» — його гравюра 1751 року, що зображає нищівні наслідки пияцтва, створена на підтримку акта про часткову заборону торгівлі джином у Лондоні.

[84]Ідеться про систему фортифікаційних споруд, збудовану в середині XVIII ст. іспанськими колоністами в Гавані для оборони міста.

[85]А де собака? (ісп.).

[86]Малекон — набережна в Гавані завдовжки 8 км.

[87]Дупа (ісп.).

[88]Красно дякую (ісп.).

[89]Реґла — передмістя й один із 15 муніципалітетів Гавани.

[90]Еррол Флінн (1909–1959) — голлівудський актор, відомий своїми ролями розбійників та відважних героїв; Луїс Феліпе «Пінчо» Ґутьєрес — кубинський тренер з боксу та спортивний менеджер першої половини ХХ століття; Хорхе Неґрете (1911–1953) — мексиканський актор і співак.

[91]Педик (ісп.).

[92]Хайманітас — передмістя Гавани.

[93]Ідеться про популярну в ті часи американську картярську гру, винайдену в 1930-х роках.

[94]За батьківщину вмирати солодко (неправильна лат.).

[95]А ти говориш по-замороженодайкірівськи? (ісп.-англ.).

[96]Приблизно 43 м.

[97]В американському футболі — позиції гравців, що діють у нападі й захисті відповідно.

[98]225 і 230 фунтів — близько 102 і 104 кг відповідно.

[99]Хайбольчик з мінеральною водою (ісп.).

[100]Свинства (ісп.).

[101]Усі мене знають (ісп.).

[102]Юкатанці (ісп.).

[103]— Такий гарнесенький хлопчик! Які там від нього вісті? 

— Дуже добрі. 

— Я рада. У мене його фотографія у формі висить попід Святим Серцем Ісусовим, поруч із Дівою Марією з Кобре (ісп.).

[104]Ну, але ця весела історія дуже проста (ісп.).

[105]Тут: Ще й яка весела, жінко! (ісп.)

[106]Дуже (ісп.).

[107]Такий гарнесенький, милий хлопчик! (ісп.)

[108]По суті (фр.).

[109]Багато їх (ісп.).

[110]Риби? Смаженої свинини? (ісп.)

[111]Фріттер — начинка (овочева, м’ясна, фруктова чи рибна), засмажена в рідкому тісті.

[112]Цілий світ (ісп.).

[113]Мені ще один подвійний без цукру (ісп.).

[114]Миттю, доне Томáсе (ісп.).

[115]Як забажаєте (ісп.).

[116]Як завжди (ісп.).

[117]А в мене ще є хайбольчик (ісп.).

[118]Тяжка якась історія (ісп.).

[119]Так, це дивно (ісп.).

[120]Китайських мільйонерів? (ісп.)

[121]Коли вже буде про кохання? (ісп.)

[122]Всіх уже та війна заїбала (ісп.).

[123]Втомилася я від війни (ісп.).

[124]Доволі цікаво (ісп.).

[125]Тут: розчарований (ісп.).

[126]Це неможливо (ісп.).

[127]А це не збочення? (ісп.).

[128]Подвійне каяття? (ісп.)

[129]«Бруклін Доджерз» (Brooklyn Dodgers) — бейсбольна команда вищої ліги. Існувала протягом 1884–1957 років, опісля чого переїхала до Лос-Анджелеса й продовжила свою діяльність під назвою «Лос-Анджелес Доджерз».

[130]Вигадливі (ісп.).

[131]Я теж ні (ісп.).

[132]Не сумніваюся (ісп.).

[133]Жахливо (ісп.).

[134]Але вона не для тебе (ісп.).

[135]У тебе моральний дух дуже низький (ісп.).

[136]Не розумію, що з нею сталося (ісп.).

[137]Покидьки (ісп.).

[138]Так, друже (ісп.).

[139]Фокус (ісп.).

[140]На здоров’я (нім.).

[141]Ідеться про авторитарного кубинського політика Фульхенсіо Батісту (1901–1973), президента Куби протягом 1940–1944 років.

[142]Ідеться про цукроварню в кубинському містечку Герші (провінція Маябеке).

[143]Адольфо Люк (1890–1957) — кубинський бейсболіст, стартовий пітчер Вищої ліги бейсболу.

[144]Джин Танні (1897–1978) — американський боксер, чемпіон світу в надважкій вазі.

[145]Замовкни (ісп.).

[146]І зараз він дуже голодний (ісп.).

[147]Життя моє (ісп.).

[148]Тут: блядська війна (ісп.).

[149]Це найпростіше (ісп.).

[150]Ніякого транспорту (ісп.).

[151]Ніякого повітряного, наземного й морського транспорту (ісп.).

[152]За поширення прокази на Кубі (ісп.).

[153]За кубинський рак (ісп.).

[154]За всеохопний, загальнодоступний і постійний туберкульоз для Куби й кубинців (ісп.).

[155]За стовідсотковий креольський сифіліс (ісп.).

[156]Одновірці (ісп.).

[157]«Північний Колóс» — зневажлива назва США, використовувана в контексті їхнього авторитарного втручання у політичне та економічне життя країн Південної Америки.

[158]Крик «Флорідіти» (ісп.). Натяк на «Крик Байре» (El Grito de Baire) — серію одночасних повстань проти іспанського правління на Кубі, що спалахнули 24 лютого 1895 року в 35 кубинських містах (серед них Байре), а невдовзі переросли в трирічну війну за незалежність, яка закінчилася перемогою кубинців.

[159]Передовсім у ліжку (ісп.).

[160]Геть батьків родин (ісп.).

[161]Геть дім (ісп.-англ.).

[162]Доволі дражлива (ісп.).

[163]Помочитися (ісп.).

[164]Світовий клуб (ісп.).

[165]Камаґуей — кубинське місто й муніципалітет.

[166]Ідеться про Об’єднання допоміжних організацій (United Service Organizations, USO) — неурядове об’єднання громадських, релігійних та благодійних ініціатив, спрямоване на організацію дозвілля американських військовослужбовців.

[167]УСС, або Управління стратегічних служб (Office of Strategic Services, OSS) — служба розвідки США під час Другої світової війни.

[168]Куди їдемо? (ісп.)

[169]У маєток (ісп.).

[170]Парафраз рядка з вірша «Цинара» англійського поета-декадента Ернеста Довсона (1867–1900).

[171]Ґштаад — швейцарський гірськолижний курорт; Енґадін — населена високогірна долина в швейцарському кантоні Ґраубюнден; Цуґ — місто в Швейцарії, столиця кантону з такою ж назвою.

[172]Ідеться про однойменний вірш Редьярда Кіплінга.

[173]Кастильською (ісп.), тобто літературною іспанською мовою.

[174]Наукові капелюхи (ісп.).

[175]Осінній салон (фр. Salon d’Automne) — щорічна паризька художня виставка. Проводиться з 1903 року.

[176]Добили (ісп.).

[177]Бакуранао — назва одного з гаванських узбереж.

[178]Ла-Ґуайра — місто на півночі Венесуели, розташоване на узбережжі Карибського моря.

[179]Ґінчос — острів Багамського архіпелагу.

[180]Кайо-Саль — острів у Венесуелі.

[181]Що за свиня-самогубця! (ісп.)

[182]Кайо-Крус — острів у Венесуелі.

[183]Меґано — назва кубинського узбережжя на схід від Гавани.

[184]Малюки (ісп.).

[185]Мулліґатауні — традиційний гострий тамільський суп із перцю чилі з прянощами. Поширений в індійській та ланкійській кухнях.

[186]Паредон-Ґранде — кубинський острів.

[187]Баламут (ісп.); просторічна назва оселедцевих.

[188]Томас Ікінс (1844–1916) — американський художник-реаліст.

[189]Мій капітане (ісп.).

[190]Мій сеньйоре єпископе (ісп.).

[191]Яка прекрасна грудина! (ісп.)

[192]Слухаю ваших наказів (ісп.).

[193]Ідеться про віскі марки Old Angus.

[194]Кайо-Контрабандо — острів біля берегів Куби.

[195]Ідеться про середньовічну англійську пісню «Західний вітер» (Westron Wynde).

[196]Карл Мейс (1891–1971) — американський бейсболіст, пітчер Вищої ліги протягом 1915–1929 років.

[197]Кайбар’єн — місто в кубинській провінції Вілья Клара.

[198]Мертіолат — антисептик на ртутній основі, винайдений 1927 року.

[199]Ідеться про буксир ВМС США, побудований 1940 року та приписаний до порту Перл-Гарбор.

[200]Ідеться про поразку Сьомого кавалерійського полку армії США в битві на річці Літтл-Біґгорн 25–26 червня 1876 року проти індіанців-лакота й північних шаєннів.

[201]Ідеться про пиво американської марки Anheuzer-Busch.

[202]Тіґуріаньйо — кубинський острів.