Пояснювальний коментар

Час зізнатися, що в першій книжці ми збрехали. Двічі.

Перша брехня була у вступі, де ми сказали, що книжка не має «єдиної теми». От як це трапилось. Наше видавництво, у якому працюють чудові розумні люди, прочитавши перший рукопис, забило на сполох: «У цій книжці немає єдиної теми!».

Натомість ми подали роботу, що складалася з купи історій про брехливих учителів, нечесних ріелторів і матусиних синків, які торгують креком. Ці історії не мали ретельно продуманого теоретичного фундаменту, який би посилював ефект від написаного.

Видавці ще більше захвилювались, коли ми запропонували назву для цієї мішанини: «Фрікономіка». Навіть по телефону було чутно, як вони ляскають долонею себе по лобі: «Ці ідіоти щойно здали рукопис без чіткої теми і з абсурдною назвою!».

Нам слушно запропонували просто у вступі зізнатись, що в нашій роботі немає єдиної теми. Отже, щоб усе було мирно, ми так і зробили.

Однак насправді книжка мала єдину тему, хоч тоді це було складно розгледіти навіть нам. Якщо стисло, вона виглядає так: «Люди реагують на стимули». Якщо детальніше, можна сказати:

Люди реагують на стимули, однак не завжди в передбачуваний спосіб. Отже, один з найстабільніших законів Усесвіту — це закон непередбачуваних наслідків. Це стосується як шкільних учителів, так і ріелторів, торгівців креком, вагітних жінок, сумоїстів, продавців бубликів та членів Ку-клукс-клану.

Що ж до проблеми з назвою книжки, її так і не вдалось розв’язати. Розглянувши десятки варіантів, таких як «Нетрадиційна мудрість» (таке собі...), «Не обов’язково так» (пфе-е-е...) і «Нетипове бачення» (без коментарів!), наші видавці таки вирішили, що, можливо, «Фрікономіка» — це не так уже й погано. Точніше, можливо, це настільки погано, що навіть добре.

А можливо, ми їх просто доконали.

Підзаголовок обіцяв, що книжка покаже «таємний бік усього». Це була друга брехня. Ми були впевнені, що люди побачать у цьому навмисне перебільшення. Однак деякі читачі сприйняли ці слова буквально і скаржились, що насправді в наших історіях ідеться не про «все». Отже, хоч ми цього й не хотіли, але вийшло так, що в підзаголовку ми теж збрехали. Просимо за це пробачення.

Хай там як, а наша нездатність написати в першій книжці про «все» мала непередбачуваний наслідок. Вона створила потребу в другій книжці. Утім кажемо прямо, що навіть якщо скласти ці дві роботи разом, у них не буде «всього».

* * *

Ми працюємо вдвох уже сім років. Усе почалось, коли один з нас (Дабнер, письменник і журналіст) написав у журналі статтю про іншого (про Левітта, ученого-економіста). Хоч спершу ми були суперниками, усе ж ми вирішили об’єднати зусилля, коли деякі видавництва почали пропонувати нам пристойні гроші за книжку (пам’ятайте: люди реагують на стимули, а економісти і журналісти — теж люди, хоч би що хто казав).

Тільки-но ми взялися вирішувати, як ділитимемо прибуток, майже одразу зайшли в глухий кут, адже кожен наполягав на співвідношенні 60:40. Утім зрештою ми зрозуміли, що з нас вийде непогана команда, і погодились на 50:50.

Ми не відчували особливого тиску, пишучи першу книжку, адже не думали, що її прочитає багато людей (батько Левітта погодився і сказав, що з нашого боку буде «аморально» взяти хоч цент як аванс). Відсутність завищених очікувань дозволила нам писати про все, що ми вважали вартим уваги. Загалом, ми весело провели час.

Ми здивувались і схвилювались, коли книжка стала бестселером. І хоч дуже вигідно було б одразу видати продовження, ми хотіли спершу назбирати достатньо матеріалу для нової роботи. І от, майже чотири роки потому, ми репрезентуємо другу книжку, яку вважаємо навіть кращою за першу. Утім вам вирішувати.

Принаймні наші видавці змирилися з нашим жахливим смаком. Коли ми запропонували назвати нову книжку «Суперфрікономіка», вони навіть оком не змигнули.

* * *

Якщо ця книжка дійсно непогана, вам слід подякувати за це й собі. Одна з переваг написання книжки в еру дешевого і доступного зв’язку полягає в тому, що автори можуть напрямки спілкуватися із читачами. Отримувати відгуки напрочуд корисно. Нам не лише писали про роботи, які вже побачили світ, а й пропонували нові теми. Дехто з вас, хто надсилав нам листи, прочитає свої думки на сторінках цієї книжки. Дякуємо вам.

Успіх «Фрікономіки» мав один особливо цікавий побічний ефект: нас почали регулярно запрошувати виступати з лекціями перед різними людьми. Часто нас представляли як «експертів», котрих у «Фрікономіці» ми радили вам остерігатись. Експерти — це люди, схильні спекулювати інформацією, якою вони володіють (ми намагались доводити слухачам, що насправді ми не експерти в жодній галузі).

Такі зустрічі давали нам матеріал для нових робіт. Виступаючи з лекцією в Каліфорнійському університеті в Лос-Анджелесі, один з нас (Дабнер) говорив про те, що люди набагато рідше миють руки після туалету, ніж кажуть. Після цього до нього підійшов чоловік, простягнув руку для привітання і сказав, що він уролог. Попри таку неоковирну появу, цей уролог розповів кілька цікавих історій про немиті руки, що сталися в його лікарні, та про те, як творчо керівництво закладу підійшло до розв’язання цієї проблеми. Ця історія є в книжці, як і історія іншого героїчного лікаря, котрий теж боровся із порушниками правил гігієни.

Під час іншої лекції, яку Левітт читав для групи венчурних інвесторів, він розказував про нове дослідження, яке проводив разом із Судхіром Венкатешем, соціологом, чиї пригоди в банді торгівців креком ми описали у «Фрікономіці». Нове дослідження було зосереджене на вуличних повіях у Чикаго. Так сталось, що пізніше того самого вечора один із цих інвесторів (назвемо його Джон) зустрівся з повією, яка брала 300 доларів за годину (назвемо її Еллі). Прийшовши в квартиру Еллі, Джон побачив на журнальному столику екземпляр «Фрікономіки».

«Де ти це взяла?» — спитав Джон.

Еллі сказала, що книжку їй дала «колега».

Сподіваючись вразити Еллі (чоловіче прагнення вразити жінку, очевидно, не слабшає навіть якщо за секс уже заплачено), Джон сказав, що кілька годин тому був на лекції, яку проводив один з авторів цієї книжки. Збіг був ще більш неймовірним, адже Левітт розповідав, що досліджує явище проституції.

За кілька днів Левітт отримав такого листа:

Я чула від нашого спільного знайомого, що ви пишете роботу про економічну складову проституції. Я не знаю, чи серйозний цей проект, чи мій інформатор просто мене надурив, але якщо вам знадобиться допомога, я буду рада вам її надати.

Дякую. Еллі

Лишалась одна перепона: Левітт мусив якось пояснити своїй дружині та чотирьом дітям, що наступної суботи його зранку не буде вдома, бо він снідатиме з повією. Він заявив їм, що мусить зустрітися з нею особисто, щоб точно оцінити криву її попиту. Хтозна-як, але вони на це купились.

Про Еллі ви теж прочитаєте в цій книжці.

Ланцюжок подій, який привів нас до неї, пов’язаний із тим, що економісти називають кумулятивною перевагою. Інакше кажучи, успіх нашої першої книжки дав нам деякі переваги під час написання другої. Сподіваємось, що ми як слід скористались цими перевагами.

Пишучи цю книжку, ми намагалися звести до мінімуму кількість економічних термінів, які часом складно зрозуміти і запам’ятати. Тому не думатимемо про ситуацію з Еллі як про кумулятивну перевагу.

Вступ. Фріки в економіці

Ризики п’яних прогулянок... Рятівник індійських жінок... Потоп із гною... Що таке «фрікономіка»?.. Беззубі акули та кровожерливі слони... Речі, які ви завжди думали, що знаєте, але не знали.

У житті доводиться ухвалювати багато складних рішень. Яку професію обрати? Чи слід віддати вашу хвору маму в спеціальний заклад? Чи варто вам з вашою другою половинкою зважитися на третю дитину?

Ці рішення складні з багатьох причин. По-перше, у таких випадках ідеться про дуже високі ставки, тож вас гризуть сумніви. Крім того, такі рішення доводиться ухвалювати вкрай рідко, тож навряд у вас багато практики в цьому. Якщо ви часто купуєте продукти, мабуть, ви робите це віртуозно, але коли йдеться про купівлю вашого першого будинку — це вже зовсім інша річ.

Натомість деякі рішення ухвалювати дуже просто.

Уявіть, що ви пішли на вечірку до друга. Він живе за кілька кілометрів від вас. Ви чудово проводите час, можливо, завдяки чотирьом келихам вина. Вечірка добігає кінця. Посьорбуючи останній келих, ви дістаєте з кишені ключі від машини. Раптом ви розумієте, що сідати зараз за кермо — погана ідея, адже ви не в тому стані, щоб вести авто1.

Останні кілька десятиліть нам постійно нагадують про ризики кермування в нетверезому стані. У п’яного водія в тринадцять разів більше шансів потрапити в автокатастрофу, ніж у тверезого.

Але багато людей досі сідають за кермо напідпитку. У Сполучених Штатах більш ніж 30 відсотків смертельних ДТП відбулися за участю принаймні одного нетверезого водія. Уночі, коли люди вживають найбільше алкоголю, ця частка сягає 60 відсотків. Загалом щороку люди долають близько 34 мільярдів кілометрів під дією алкоголю2.

Чому так багато водіїв сідають за кермо напідпитку? Можливо, тому, що п’яних водіїв не часто ловлять. За статистикою, на кожні 43 000 кілометрів, подоланих у нетверезому стані, припадає лише один арешт3. Тобто можна проїхати з одного кінця країни в інший, потім назад, а потім ще тричі туди-сюди, постійно потягуючи пиво, перш ніж вас зупинять. Як і більшість правопорушень, кермування напідпитку, мабуть, можна було б викорінити, запровадивши суворішу систему покарань, наприклад, блок-пости, де п’яних водіїв страчували б на місці, але нашому суспільству навряд це сподобається.

Утім на вечірці у свого друга ви ухвалили, здавалося б, найпростіше рішення у світі: замість того щоб їхати додому, ви підете пішки. Зрештою, це лише кілька кілометрів. Ви розшукуєте свого друга, дякуєте за вечірку і розповідаєте про свій план. Він аплодує вашій розсудливості.

Однак чи є в нього привід для аплодисментів? Ми всі знаємо, що їздити напідпитку надто небезпечно, але як щодо п’яних прогулянок? То чи таке вже й просте це рішення?

Розгляньмо деякі цифри. Щороку в транспортних аваріях гине більше ніж 1000 п’яних пішоходів4. Вони раптово сходять з тротуарів на трасу, вони лягають перепочити на заміських дорогах5, вони перебігають вулиці з дуже жвавим рухом6. Порівняно з кількістю людей, які щороку гинуть через нетверезе кермування (близько 13 000), кількість загиблих п’яних пішоходів відносно невелика. Однак коли ви вирішуєте, їхати чи йти пішки, вас не має цікавити загальна статистика. Ось вам питання: якщо рахувати кількість смертей на кілометр, небезпечніше кермувати авто чи йти пішки під дією алкоголю?

Середньостатистичний американець щодня долає близько 800 метрів поза домом чи роботою. Загалом в Америці мешкає близько 237 мільйонів людей, старших за шістнадцять років. Таким чином, люди, яким уже можна водити авто, щодня проходять понад 69 мільярдів кілометрів7. Якщо припустити, що один з 225 кілометрів вони йдуть напідпитку, це означає, що за рік п’яні пішоходи долають близько 494 мільйонів кілометрів.

Завдяки такій простій математиці ми вирахували, що в нетверезого пішохода у вісім разів більше шансів загинути, ніж у нетверезого водія.

Утім є один важливий нюанс: навряд п’яний пішохід скалічить чи вб’є когось крім себе, чого не скажеш про п’яного водія. У смертельних ДТП, що трапляються через алкоголь, 36 відсотків жертв становлять пасажири, перехожі та інші водії. Проте навіть з урахуванням смертей цих невинних людей прогулянки в нетверезому стані спричиняють у п’ять разів більше смертей на кілометр, ніж кермування напідпитку.

Отже, коли ви йдете з вечірки друга, пам’ятайте просту істину: їхати безпечніше, ніж іти (а ще безпечніше менше пити чи замовити таксі). Можливо, наступного разу, коли ви перехилите чотири келихи вина на вечірці, ви інакше поглянете на ситуацію. Або якщо ви вже мало що тямите, імовірно, вам допоможе друг. Друзі не дозволяють друзям блукати п’яними8.

* * *

Якби ви могли обрати будь-яке місце в сучасному світі для свого народження, Індія була б не найкращим варіантом9. Попри значний прогрес і статус солідного гравця у світовій економіці, загалом країна лишається кричуще бідною. Тривалість життя і рівень письменності там низькі, а рівень забруднення довкілля та корупції — високий. У сільській місцевості, де мешкає більше двох третин населення Індії, електрика є лише у половини родин, а туалет узагалі один на чотири будинки10.

Особливе нещастя — народитись там дівчинкою11, адже багато індійських батьків хочуть обов’язково мати сина. Лише 10 відсотків індійських родин, які мають двох хлопчиків, жадають ще одну дитину. Натомість майже 40 відсотків родин із двома доньками прагнуть спробувати ще раз. Народити хлопчика — це ніби народити собі власний пенсійний фонд. Він виросте, почне заробляти гроші й утримуватиме батьків у старості, а потім гідно їх поховає. Якщо ж у індійців народжується дівчинка, це означає, що замість гарантованого пенсійного фонду вони муситимуть збирати їй придане. Хоч ці традиції потроху відходять, але батьки нареченої досі часто дарують нареченому чи його родині гроші, машини чи нерухомість. Також родина нареченої платить за весілля12.

Американська благодійна організація Smile Train, яка допомагає дітям із заячою губою по всьому світу, нещодавно відвідала індійське місто Ченнаї13. Коли вони спитали одного місцевого жителя, скільки в нього дітей, він відповів, що одна. Пізніше представники організації дізнались, що в нього був один син, але ще він мав п’ятьох доньок, яких навіть не вважав за потрібне згадати. Також працівники Smile Train дізнались, що в Ченнаї акушеркам іноді платять два з половиною долари, щоб вони душили дівчаток, які народжуються із заячою губою. Отже, організація почала пропонувати акушеркам 10 доларів за кожну дівчинку із заячою губою, яку вони принесуть у лікарню на операцію.

В Індії жінок настільки не цінують, що в країні їх на 35 мільйонів менше, ніж чоловіків. Часто дівчатка приречені на смерть через недогляд (батьки навмисне позбавляють їх харчування чи медичної допомоги, можливо, заради їхніх братів), безпосереднє вбивство (батьки чи акушерки вбивають дівчаток після народження) або через аборти14. Навіть у найменших індійських селищах, де немає електрики та чистої води, вагітні жінки знаходять гроші, щоб заплатити лікарю за УЗД і, якщо виявляється, що в них має народитись дівчинка, роблять аборт. Відколи такі вибіркові аборти стали буденністю, в Індії та в інших країнах, де існує культ синів (наприклад, у Китаї)15, різниця між кількістю чоловічого та жіночого населення сягнула колосальних розмірів.

Якщо ж індійській дівчинці таки вдається вижити і вирости, вона стикається з відсутністю рівноправ’я на кожному кроці. Вона заробляє менше грошей, ніж чоловік, отримує гіршу медичну допомогу та освіту, а можливо і щодня страждає від жорстокого ставлення. Згідно з опитуваннями, 51 відсоток індійських чоловіків вважає, що побиття дружини виправдане за деяких обставин. Ще більше дивує, що 54 відсотки жінок погодились із тим, що дружину можна відлупцювати, якщо, наприклад, вона пересмажить вечерю чи вийде з дому без дозволу. Більше 100 000 молодих індійських жінок щороку гинуть від опіків. Часто такі випадки — це прояви домашнього насильства, зокрема «спалення нареченої»16.

Також над індійськими жінками нависає великий ризик небажаної вагітності та хвороб, що передаються статевим шляхом, зокрема ВІЛ та СНІДу. Одна із причин полягає в тому, що в Індії презервативи не допомагають у більш ніж 15 відсотках випадків. Чому? Згідно з даними Індійської ради з медичних досліджень, майже 60 відсотків індійських чоловіків мають надто малі пеніси для презервативів, виготовлених за стандартами Всесвітньої організації охорони здоров’я. Це висновок дослідження, яке тривало два роки. В його межах учені виміряли і сфотографували пеніси більше ніж 1000 індійських чоловіків. Один з дослідників резюмував: «Презервативи не підходять для Індії»17.

Враховуючи таку кількість проблем, яких заходів можна було вжити, щоб покращити життя індійських жінок, особливо тих, які мешкають у сільській місцевості?

Уряд намагався зарадити, заборонивши придане та вибіркові аборти, але люди здебільшого ігнорували ці закони. Індійським жінкам також намагались допомогти фінансово. Наприклад, проект «Моя донька, моя гордість» (Apni Beti, Apna Dhan)18 передбачав виплати селянкам, які відмовлялись від абортів дівчаток. З’явилась гігантська кількість установ, які видавали жінкам невеличкі кредити для бізнесу; міжнародні гуманітарні організації запустили кілька інших благодійних програм.

Індійські урядовці також заприсяглись вирішити питання з розмірами презервативів.

На жаль, більшість із цих проектів були надто складними, дорогими й малоефективними.

Натомість інший вид допомоги, здається, виявився успішнішим. Ідеться про технології, хоч у цьому випадку вони фактично жодним чином не стосуються жінок і ще менше стосуються дітей. Цю допомогу надав не індійський уряд чи якась міжнародна благодійна організація. Власне, ніхто взагалі не збирався нікому допомагати, принаймні в звичному значенні цього слова. Це було старе добре підприємництво під назвою «телебачення».

Державне телебачення існувало в країні десятиліттями, але погана якість прийому та брак передач означали, що його не має сенсу дивитись. Однак нещодавно, завдяки падінню цін на обладнання, величезну частину Індії обснували мережі кабельного й супутникового телебачення. У період з 2001 по 2006 рік близько 150 мільйонів індійців уперше підключили телебачення, і їхні селища раптом поглинули сучасні ігрові шоу, серіали, новини й детективи. Телебачення дозволило багатьом індійським селянам уперше по-справжньому побачити інший світ.

Проте не кожне село отримало кабельне телебачення, а ті, до яких його таки проклали, отримували сигнал не одночасно. Ця різниця створила природні умови для одного з експериментів, які так полюбляють вивчати економісти. У цьому випадку економістами були двоє молодих американців Емілі Остер і Роберт Дженсен. Оцінивши різницю між селищами, у яких було кабельне телебачення, і тими, що його не мали, вони змогли визначити вплив телебачення на індійських жінок.

Остер і Дженсен проаналізували дані державного опитування, у якому взяло участь 2700 родин, більшість з яких мешкала в сільській місцевості. Жінок віком понад п’ятнадцять років запитували про їхній спосіб життя, вподобання і стосунки з рідними. Виявилось, що жінки, у яких нещодавно з’явилось кабельне телебачення, не бажали миритися з домашнім насильством, не надто зациклювались на народженні сина і прагнули особистої незалежності. Якимось чином телебачення допомогло жінкам більше, ніж усі державні програми.

Чому відбулися ці зміни? Може, індійські селянки стали більш незалежними, побачивши по телевізору жінок, котрі одягались як хотіли, мали власні гроші і до яких не ставились наче до власності чи машин для дітонародження? Чи, може, після перегляду цих програм індійським жінкам стало соромно зізнатись, що до них так жахливо ставляться?

Результати персональних опитувань не завжди відображають дійсність. Часто існує колосальна різниця між тим, що люди кажуть, і тим, що насправді роблять. Ба більше, якщо брехня не зашкодить людині, як у випадку із цим державним опитуванням, варто очікувати, що багато хто збреше. Дехто бреше підсвідомо, бо намагається сказати те, що, на його думку, хоче почути співрозмовник.

Однак коли є можливість оцінити реальну поведінку людей, це вже щось. Остер і Дженсен знайшли переконливі докази справжніх змін. Родини індійських селян, у яких з’явилось кабельне телебачення, почали народжувати менше дітей, ніж ті, у яких телебачення не було (в таких країнах, як Індія, зниження рівня народжуваності означає більше свободи для жінок і менше загроз їхньому здоров’ю). Родини, які мали телебачення, частіше віддавали доньок у школу, що означало, що до них ставляться, як мінімум, не гірше, ніж до синів. Ці дані зробили результати опитування значно достовірнішими. Виявляється, що кабельне телебачення дійсно надихнуло індійських селянок не терпіти домашнього насильства.

А може, їхнім чоловікам просто стало не до того, бо тепер вони можуть дивитись крикет.

* * *

Коли світ увійшов у нову еру, він став набагато залюдненішим. Найбільше цей процес зачепив великі міста, такі як Лондон, Париж, Нью-Йорк і Чикаго. Лише в Сполучених Штатах у XIX столітті кількість міського населення зросла на 30 мільйонів, причому половина цього приросту спостерігалась в останні двадцять років.

Коли ця орда почала переміщатися з місця на місце разом зі своїми пожитками, виникла проблема. Найбільш розповсюджений вид транспорту став причиною низки явищ, які економісти називають негативними зовнішніми ефектами: затори на дорогах, високі розцінки на страхування і безліч дорожньо-транспортних пригод. Урожай, який мав би стати вечерею для багатьох родин, почали перетворювати на «пальне», унаслідок чого зросли ціни на харчі та виник їх дефіцит. Забруднення довкілля стало загрозою для екосистеми та для здоров’я людей.

Ми ж говоримо про автомобілі, правда?

Ні. Ми говоримо про коней.

Зі збільшенням сучасних міст, коней, які були універсальними помічниками людини з прадавніх часів, почали використовувати для роботи скрізь. Вони тягали трамваї та приватні екіпажі, перевозили будівельні матеріали, розвантажували кораблі та поїзди, навіть приводили в рух деталі машин, які виготовляли меблі, мотузки, пиво та одяг. Якщо ваша донька була тяжко хвора, лікар мчав до вас верхи на коні. Коли десь була пожежа, коні летіли вулицями, тягнучи баки з водою. На початку XX століття в Нью-Йорку працювало близько 200 000 коней, тобто один кінь на 17 людей.

Але скількох клопотів вони завдали!

Екіпажі з конями жахливо захаращували вулиці, а якщо тварина травмувалась, її часто вбивали на місці. Через це виникали великі затори. Багато власників стаєнь мали довічну страховку, в якій зазначалось, що евтаназію коня має проводити третя сторона. Тобто доводилось чекати поліцію, ветеринара чи представника Служби захисту тварин. Та навіть смерть не скасовувала затору. «Мертві коні дуже важкі, — пише Ерік Морріс із транспортної служби. — Тому двірники часто чекали, поки труп почне гнити, щоб його легше було розпиляти на частини і прибрати».

Шум від залізних коліс екіпажів і підків коней був такий гучний, що в деяких містах заборонили їздити на конях поблизу лікарень та інших подібних закладів.

А ще вас запросто міг збити кінь чи віз, адже насправді ними не так легко керувати, як у кіно, особливо на залюднених міських вулицях. У 1900 році коні збили на смерть 200 мешканців Нью-Йорка, тобто одного із 17 000. Для порівняння: у 2007-му в Нью-Йорку лише 274 жителі загинули в автокатастрофах, або один на 30 000 мешканців.

Тобто в 1900 році житель Нью-Йорка мав майже вдвічі вищі шанси загинути під копитами коней, ніж сьогодні під колесами авто (на жаль, у нас немає статистики стосовно нетверезого водіння екіпажів із конями, але припускаємо, що воно стало причиною безлічі смертей)19.

Найбільшою проблемою був гній. Середньостатистичний кінь виділяє близько 10 кілограмів гною на добу. Відповідно 200 000 коней виділяють 2000 тонн гною. За день. Що з усім цим добром робили?

Задовго до того, коли коней у містах було не так багато, чудово працював ринок гною. Фермери купували його для угноєння полів. Коли кількість міського населення збільшилась, гною стало хоч греблю гати. Його складали в купи, які часом сягали 18 метрів. Вони височіли вздовж вулиць, наче кучугури снігу. Влітку сморід стояв нестерпний. Коли йшов дощ, струмки кінського гною текли пішохідними переходами і затоплювали підвали будинків. Сьогодні, коли ви захоплюєтесь елегантністю нью-йоркських маєтків з ґанками, до яких ведуть досить високі сходи, пам’ятайте, що така конструкція була необхідністю, оскільки захищала домовласників від «моря» кінських фекалій.

Гній ще й становив загрозу здоров’ю людей, адже був поживним середовищем для мільярдів мух, які розносили смертельні хвороби. Щури та інші шкідники повзали горами гною в пошуках неперетравлених решток вівса й інших кінських харчів, які постійно дорожчали через величезний попит на коней. Тоді нікого не цікавило глобальне потепління, а якби цікавило, кінь став би головним ворогом суспільства, адже його гній містить небезпечний газ метан.

У 1898 році в Нью-Йорку відбулася перша міжнародна конференція з містобудівництва. Головним питанням на порядку денному був кінський гній, бо інші міста світу теж стикнулися із цією проблемою. Утім рішення так і не вигадали. «Зайшовши в глухий кут, — пише Ерік Морріс, — конференція з містобудівництва визнала свою роботу марною і завершилась за три дні замість запланованих десяти».

Світ дійшов до тієї точки, коли найбільші міста вже не могли виживати без коней, але і з ними впоратись не могли.

Аж раптом проблема зникла. Справа не у втручанні уряду чи манні небесній. Містяни не піднялись на масовий протест за самообмеження і відмову від коней. Проблему вирішив технологічний прогрес. Ні, не винахід тварин, які не виділяють фекалій. Коней посунули електричні трамваї та автомобілі, які виявились значно охайнішими й ефективнішими. Автомобіль, утримувати який було дешевше, ніж транспорт на кінній тязі, прозвали «рятівником довкілля». Мешканці міст по всьому світу змогли вдихнути на повні груди, не затуляючи носи, і продовжити рухатись уперед.

На жаль, на цьому історія не закінчується. Рішення, які стали благословенням у XX столітті, перетворились на загрозу в XXI столітті, адже автомобілі й електричні трамваї теж мають недоліки. Вуглець, який за останнє століття викинули в повітря більше ніж мільярд машин і тисячі вугільних електростанцій, нагрів атмосферу Землі. Колись цивілізацію могли знищити коні, а зараз це можуть зробити люди. Екоекономіст із Гарварду Мартін Вайцман заявляє: імовірність того, що температура підвищиться достатньо, щоб «знищити планету Земля в тому вигляді, в якому ми її знаємо»20, становить близько 5 відсотків. Журналісти, яким завжди подобався потенційний апокаліпсис, налаштовані ще песимістичніше.

Це вже не дивує. Коли рішення проблеми не лежить у вас під носом, найлегше припустити, що його взагалі не існує. Однак історія знову і знову доводить, що такі припущення хибні.

Це не означає, що світ ідеальний, а прогрес завжди корисний. Навіть однозначно позитивні суспільні здобутки — це втрати для когось. Саме тому економіст Джозеф Шумпетер назвав капіталізм «творчим руйнуванням».

Утім людство чудово вміє знаходити технологічні рішення складних проблем. Швидше за все, так буде і з глобальним потеплінням. Так, проблема дійсно серйозна, але якщо в людей є правильні стимули, їхня винахідливість здатна зрушити гори. Насправді, вирішувати проблеми, що виникли внаслідок розвитку технологій, часто простіше й дешевше, ніж уявляють свідки секти Судного дня.

В останньому розділі цієї книжки ми познайомимося з бандою інженерів, які розробили не один, а три способи впоратися із глобальним потеплінням. Реалізація кожного з них коштує менше, ніж чистокровні коні, яких за рік продають на аукціоні Keeneland у Кентуккі.

До речі, кінський гній знову підскочив у ціні. Власники однієї ферми в Массачусетсі нещодавно викликали поліцію, коли побачили, що їхній сусід його вивозить. Сусід клявся, що йому дозволяв це робити попередній власник ферми, але нинішній власник не здавався і вимагав за гній 600 доларів.

Хто був цей любитель гною? Не хто інший, як Мартін Вайцман, економіст, котрий віщує страшне глобальне потепління.

«Вітаю, — написав Вайцману один колега, коли історія потрапила в газети. — Більшість економістів, яких я знаю, продукують кінське лайно, а ви його імпортуєте»21.

* * *

Перемога над кінським гноєм... непередбачувані наслідки появи кабельного телебачення... переваги п’яних прогулянок над п’яним кермуванням: що спільного все це має з економікою?

Замість того щоб шукати в цих історіях «економіку», слід сприймати їх як ілюстрації «економічного підходу». Ця фраза стала популярною завдяки Ґері Беккеру, економісту з Чиказького університету, який у 1992 році отримав Нобелівську премію. Він пояснював студентам, що економічний підхід «не передбачає, що людину мотивує лише жага до наживи. Це аналітичний метод, а не ті чи ті джерела мотивації... Поведінка людини визначається великою кількістю цінностей і вподобань».

Беккер розпочав свою кар’єру з вивчення тем, які, зазвичай, не пов’язують з економікою: злочин і покарання, наркотична залежність, розподіл часу, вартість і переваги шлюбу, виховання дитини й розлучення. Більшість його колег навіть не зважала на такі речі. «Дуже довго, — згадує він, — провідні економісти або ігнорували, або нещадно критикували мою роботу. Мене вважали несповна розуму чи взагалі не економістом».

Що ж, якщо Ґері Беккер займався не справжньою економікою, ми теж хочемо нею займатись. Чесно кажучи, те, що вивчав Беккер, — це фрікономіка, тобто поєднання економічного підходу та пустотливої допитливості22. А втім, у його часи такого слова ще не існувало.

У своїй промові на врученні Нобелівської премії Беккер заявив, що економічний підхід — це не предмет вивчення економіки чи математичний спосіб її пояснити. Це прагнення вивчати світ трохи інакше. Це спосіб пояснити, як люди ухвалюють рішення і як змінюють їх; як вони обирають, кого кохати і з ким одружуватись, а кого ненавидіти чи навіть убити; як, побачивши силу-силенну грошей, вони вирішують, привласнити їх собі, не чіпати чи навіть докинути туди власні кошти; чому вони бояться одних речей і прагнуть чогось, що не дуже відрізняється; чому вони засуджують один тип поведінки і звеличують інший, подібний до нього.

Як економісти пояснюють ухвалення таких рішень? Зазвичай, усе починається зі збору величезної кількості даних. З якісним набором інформації можна дуже точно описати людську поведінку, якщо ставити правильні запитання23. Наше завдання в цій книжці — знайти такі запитання. Це дозволить нам пояснити, наприклад, як типовий онколог, терорист чи студент поводиться в тій чи тій ситуації і чому.

Деяким людям складно звести непередбачувану людську поведінку до сухої математичної імовірності. Хто з нас хоче зватись «типовим»? Якщо, приміром, ви додасте кількість усіх жінок і чоловіків планети, виявиться, що в середньому типова доросла людська особа має одну молочну залозу й одне яєчко24, але скільки людей дійсно підпадає під цей опис? Якщо ваша кохана людина загинула в автокатастрофі через п’яного водія, чи стане вам легше, якщо ви дізнаєтесь, що ходити п’яним значно небезпечніше? Якщо ви молода індійська жінка, яку лупцює чоловік, чи зрадієте ви, дізнавшись, що кабельне телебачення покращило життя типової індійської жінки?

Ці уточнення цілком справедливі. Однак хоч із кожного правила і є винятки, усе-таки варто знати саме правило. У нашому світі, де люди можуть бути нетиповими в безліч способів, непогано було б познайомитися з їхніми типовими характеристиками. Якщо ви знаєте, як усе відбувається в середньому, це вже непогано. Таким чином, ви щодня ухвалюватимете рішення, спираючись не на винятки та аномалії, а на реальність.

Згадаймо на секунду літо 2001 року, яке в США назвали Літом акул. Журналісти розповідали нам моторошні історії про криваву бійню, яку влаштували акули. Серед них була історія Джессі Арбогаста, восьмирічного хлопчика, який грався в теплій водичці в затоці біля міста Пенсакола, штат Флорида, коли раптом на нього накинулась акула-бик і відкусила йому праву руку та шматок стегна. Журнал Time написав велику статтю про напади акул25. Ось її зачин:

Акули підпливають тихо, без попередження. Вони атакують трьома способами: кусають і тікають, таранять і кусають та нападають нишком. Перший спосіб найбільш розповсюджений. Іноді акула бачить ногу плавця, кусає її, а тоді розуміє, що це не звичайна здобич.

Ще не страшно?

Після такого обачна людина може більше ніколи не підійти до океану. Але скільки нападів акул насправді сталось того року, на вашу думку?

Спробуйте припустити, потім розділіть цю цифру навпіл, а тоді розділіть результат навпіл ще кілька разів. За весь 2001 рік у світі сталося лише 68 нападів акул, 4 з яких виявилися фатальними26.

Ці цифри не просто менші, ніж заявляли істеричні журналісти. Вони не більші, ніж були в попередні роки чи наступні. У період з 1995 по 2005 рік у світі в середньому відбувалось 60,3 атаки акул щороку. Рекордний показник становив 79 нападів на рік, а найменший — 46. У середньому показник смертельних випадків на рік складає 5,9. Найбільший показник — 11, найменший — 3. Іншими словами, улітку 2001 року газети могли б із чистим сумлінням писати: «Нападів акул цього року не більше, ніж зазвичай». Однак такий заголовок не продавав би пресу.

Тож на секунду відволічіться від бідолашного Джессі Арбогаста і подумайте ось про що: у світі, де мешкає більше ніж 6 мільярдів людей, лише четверо загинули внаслідок нападу акул у 2001 році. Та більше людей, мабуть, гине під колесами фургонів телевізійників.

Натомість слони вбивають щонайменше 200 людей на рік27. То чому ми їх не боїмося? Мабуть, тому, що більшість їхніх жертв живе в місцях, далеких від основних медіацентрів світу. Також певний ефект дають фільми, які ми дивимось. Приязні веселі слони — це головні герої дитячого кіно (згадайте Бабара і Дамбо). Акули завжди уособлюють злочинців. Якби акули мали адвокатів, вони точно позивалися б проти авторів фільму «Щелепи».

Та все-таки паніка з приводу акул того літа спалахнула так несамовито, що не вщухала до атаки терористів на Всесвітній торговельний центр і Пентагон 11 вересня. Того дня загинуло майже 3000 людей, що приблизно на 2500 більше, ніж від нападів акул із кінця XVI століття.

Отже, попри деякі недоліки, мати уявлення про типове дуже корисно. Тому в цій книжці ми розповімо історії, які базуються на великій кількості даних, а не на індивідуальних особливостях людей, явних аномаліях, особистих переконаннях, емоціях чи моральних принципах. Дехто скаже, що статистикою можна маніпулювати, щоб довести будь-що. Однак економічний підхід націлений на протилежне: розглядати тему неупереджено, дозволивши говорити цифрам. Ми не стаємо ні на чий бік. Наприклад, поява телебачення однозначно допомогла індійським селянкам. Утім ми не сприймаємо телебачення як стовідсотково позитивну силу. Як ви дізнаєтесь із розділу 3, у Сполучених Штатах поява телебачення призвела до катастрофічних соціальних змін.

Економічний підхід не описує світ таким, яким ми хочемо чи не хочемо його бачити. Він пояснює, який цей світ насправді. Більшість із нас бажає так чи інакше змінити світ. Однак щоб його змінити, треба його розуміти.

* * *

На момент написання цієї книжки вже близько року тривала економічна криза, яка почалась із колапсу системи іпотечного кредитування в США і з часом охопила весь світ, наче інфекційна хвороба. Ще будуть сотні чи навіть тисячі книжок на цю тему.

Однак це не одна з них.

Чому? Бо макроекономіка та незліченна кількість її компонентів — не наша парафія. Після нещодавніх подій можна припустити, що це не парафія жодного економіста. Більшість економістів, з якими стикається громадськість, вважають провидцями, котрі можуть розповісти все про майбутнє ринку акцій, інфляцію та розмір відсоткових ставок. Утім, як ми нещодавно переконались, зазвичай ці прогнози не варті й ламаного гроша. Економісти не можуть дійти згоди щодо минулого (вони досі сперечаються, подолав Франклін Делано Рузвельт Велику депресію чи поглибив її), то що вже казати про майбутнє. Звісно, вони не одні такі. Мабуть, така людська доля — вірити у власну силу передбачення, водночас забуваючи, якими провальними були попередні спроби.

Тож у цій книжці нам особливо нема чого розповісти про те, що люди звуть економікою. Хоч теми, яких ми торкаємось, не пов’язані з економікою прямо, вони дають уявлення про те, як насправді поводяться реальні люди. Вірите, але, усвідомивши, що штовхає вчителя чи сумоїста на шахрайство, ви зрозумієте, чому луснула іпотечна бульбашка.

Історії, які ви прочитаєте, відбувались у різних місцях: від вишуканих коридорів академій до найтемніших провулків. Деякі з них пов’язані з дослідженнями Левітта, інші нам підкинули наші знайомі економісти, інженери, астрофізики, вбивці-психопати, лікарі «швидкої допомоги», історики-аматори та нейробіологи-трансгендери. Більшість історій можна об’єднати у дві категорії: речі, які ви завжди думали, що знаєте, але не знали; і речі, про які ви й гадки не мали, що хочете дізнатись, але хотіли.

Деякі наші висновки можуть бути не надто корисними та переконливими. Але це нормально. Ми намагаємось вести діалог, а не сказати останнє слово в розмові. Отже, на наступних сторінках ви, можливо, знайдете із чим посперечатись.

Власне, ми будемо розчаровані, якщо це виявиться не так.

1 Ризики п’яних прогулянок: чудовий економіст Кевін Мерфі привернув нашу увагу до небезпеки прогулянок напідпитку. Щоб більше дізнатись про нетверезих водіїв авто, почитайте: Steven D. Levitt and Jack Porter, “How Dangerous Are Drinking Drivers?” Journal of Political Economy 109, no. 6 (2001).

2 Один із плюсів бюрократії полягає в тому, що держава наймає десятки тисяч працівників для роботи в сотнях федеральних агентств, які збирають і систематизують нескінченні потоки статистичних даних. Національний комітет безпеки дорожнього руху США (НКБДР) — одна з таких установ. Там можна знайти точну й цінну інформацію щодо безпеки дорожнього руху.

3 Якщо вас цікавить, скільки кілометрів громадяни долають у нетверезому стані, див. “Impaired Driving in the United States,” NHTSA, 2006.

4 Проблему загибелі п’яних пішоходів розглянули в “Pedestrian Roadway Fatalities,” NHTSA, DOT HS 809 456, April 2003.

5 Як гинуть нетверезі водії, див. “Traffic Safety Facts 2006,” NHTSA, DOT HS 810 801, March 2008.

6 «Вони влягаються поспати на невеликих дорогах»: див. William E. Schmidt, “A Rural Phenomenon: Lying-in-the-Road Deaths,” The New York Times, June 30, 1986.

7 Кількість американців, яким уже можна водити: дані, зазначені в цій книжці, переважно було надано Бюро перепису населення США.

8 «Друзі не дозволяють друзям...»: Нещодавно ми познайомилися з однією із творців слогану «Friends Don’t Let Friends Drive Drunk!». Її звуть Сьюзан Вершба Зерін. На початку 1980-х вона працювала в нью-йоркському рекламному агентстві Leber Katz Partners, де очолювала команду, яка розробляла для Міністерства транспорту кампанію проти водіння авто в нетверезому стані. «Ми тісно співпрацювали з міністром транспорту Елізабет Доул», — згадує вона. Фраза «Друзі не дозволяють друзям їздити п’яними» спершу була чорновим варіантом, але вона так добре врізалася в пам’ять, що стала основним слоганом кампанії.

9 Порятунок індійських жінок: ця частина книжки спирається на роботу Роберта Дженсена та Емілі Остер, “The Power of TV: Cable Television and Women’s Status in India,” Quarterly Journal of Economics, forthcoming.

10 Щоб більше дізнатись про рівень життя в Індії, див. Звіт ООН щодо розвитку людського потенціалу в Індії; “National Family Health Survey (NFHS-3), 2005‒06, India,” The International Institute for Population Sciences and Macro Intl.; and “India Corruption Study 2005,” Center for Media Studies, Transparency International, India.

11 З приводу небажаності народження дівчаток в Індії див. NFHS-3 report; and Peter Wonacott, “India’s Skewed Sex Ratio Puts GE Sales in Spotlight,” The Wall Street Journal, April 19, 2007; and Neil Samson Katz and Marisa Sherry, “India: The Missing Girls,” Frontline, April 26, 2007.

12 Про придане в Індії див. у Siwan Anderson, “Why Dowry Payments Declined with Modernization in Europe but Are Rising in India,” Journal of Political Economy 111, no. 2 (April 2003); Sharda Srinivasan and Arjun S. Bedi, “Domestic Violence and Dowry: Evidence from a South Indian Village,” World Development 35, no. 5 (2007); and Amelia Gentleman, “Indian Brides Pay a High Price,” The International Herald Tribune, October 22, 2006.

13 Історію благодійної організації Smile Train розповів один з її працівників, Браян Маллоуні; див. також Stephen J. Dubner and Steven D. Levitt, “Bottom-Line Philanthropy,” The New York Times Magazine, March 9, 2008.

14 Більше про жінок Індії див. у Amartya Sen, “More Than 100 Million Women Are Missing,” The New York Review of Books, December 20, 1990; Stephan Klasen and Claudia Wink, published in K. Basu and R. Kanbur (eds.), Social Welfare, Moral Philosophy and Development: Essays in Honour of Amartya Sen’s Seventy-Fifth Birthday (Oxford University Press, 2008); and Swami Agnivesh, Rama Mani, and Angelika Koster-Lossack, “Missing: 50 Million Indian Girls,” The New York Times, November 25, 2005. Див. також роботу Stephen J. Dubner and Steven D. Levitt, “The Search for 100 Million Missing Women,” Slate, May 24, 2005, у якій розповідається про відкриття Емілі Остер, пов’язане з гепатитом B в Індії; див. також Steven D. Levitt, “An Academic Does the Right Thing,” Freakonomics blog, The New York Times, May 22, 2008, де в теорії Остер викрили деякі недоліки.

15 Обожнювання синів у Китаї: див. Therese Hesketh and Zhu Wei Xing, “Abnormal Sex Ratios in Human Populations: Causes and Consequences,” Proceedings of the National Academy of Sciences, September 5, 2006; and Sharon LaFraniere, “Chinese Bias for Baby Boys Creates a Gap of 32 Million,” The New York Times, April 10, 2009.

16 Інформацію про спалення жінок та інші види домашнього насильства можна знайти у Virendra Kumar, Sarita Kanth, “Bride Burning,” The Lancet 364, supp. 1 (December 18, 2004); B. R. Sharma, “Social Etiology of Violence Against Women in India,” Social Science Journal 42, no. 3 (2005); “India HIV and AIDS Statistics,” AVERT, available at www.avert.org/indiaaids.htm; and Kounteya Sinha, “Many Women Justify Wife Beating,” The Times of India, October 12, 2007.

17 «Презервативи не підходять для Індії»: див. Rohit Sharma, “Project Launched in India to Mea sure Size of Men’s Penises,” British Medical Journal, October 13, 2001; Damian Grammaticus, “Condoms ‘Too Big’ for Indian Men,” BBC News, December 8, 2006; and Madhavi Rajadhyaksha, “Indian Men Don’t Measure Up,” The Times of India, December 8, 2006.

18 Проект Apni Beti, Apna Dhan описаний у Fahmida Jabeen and Ravi Karkara, “Government Support to Parenting in Bangladesh and India,” Save the Children, December 2005.

19 Смерть від кінського гною: див. Joel Tarr and Clay McShane, “The Centrality of the Horse to the Nineteenth-Century American City,” in The Making of Urban America, ed. Raymond Mohl (Rowman & Littlefield, 1997); Eric Morris, “From Horse Power to Horse power,” Access, no. 30, Spring 2007; Ann Norton Greene, Horses at Work: Harnessing Power in Industrial America (Harvard University Press, 2008). Also based on author interviews with Morris, McShane, and David Rosner, Ronald H. Lauterstein Professor of Sociomedical Sciences at Columbia University.

20 Зміна клімату «знищить ту Землю, яку ми знаємо»: див. Martin Weitzman, “On Modeling and Interpreting the Economics of Catastrophic Climate Change,” The Review of Economics and Statistics 91, no. 1 (February 2009).

21 Справа вкраденого кінського гною згадується у двох статтях Boston Globe авторства Кей Лазар: “It’s Not a Dung Deal,” June 26, 2005; and “Economics Professor Set to Pay for Manure,” August 2, 2005.

22 Що таке «Фрікономіка»? Перший фрікономіст Ґері Беккер написав багато книжок і статей, котрі варто почитати, наприклад, The Economic Approach to Human Behavior, A Treatise on the Human Family, and Human Capital. Почитайте також його промову, виголошену на врученні Нобелівської премії, “The Economic Way of Looking at Life,” Nobel Lecture, University of Chicago, December 9, 1992; and The Nobel Prizes/Les Prix Nobel 1992: Nobel Prizes, Presentations, Biographies, and Lectures, ed. Tore Frängsmyr (The Nobel Foundation, 1993).

23 «У цій книжці ми маємо завдання ставити такі питання»: як колись сказав відомий статист Джон Такі: «Приблизна відповідь на правильне питання варта значно більшого, ніж точна відповідь на неправильне».

24 Одна молочна залоза, одне яєчко: за цей образ дякуємо футуристу Воттсу Вакеру.

25 Напади акул викликають масову істерію: 30 липня 2001 року вийшов номер журналу Time, у якому була стаття Тімоті Роше «Порятунок Джессі Арбогаста».

26 Статистику нападів акул ми знайшли у Флоридському музеї природничої історії при Університеті Флориди.

27 Слони-вбивці: див. People and Wildlife, Conflict or Co-existence, ed. Rosie Woodroffe, Simon Thirgood, and Alan Rabinowitz (Cambridge University Press, 2005). Більше про напади слонів на людей див.: Charles Siebert, “An Elephant Crackup?” The New York Times Magazine, October 8, 2006.

Розділ 1. Що спільного між повією та Сантою з універмагу?

Знайомство із Лашіною, повією на півставки... Мільйон мертвих «відьом»... Як жінок карають за те, що вони жінки... Title IX створює робочі місця для жінок, але їх відбирають чоловіки... Одна з 50 жінок — повія... Проституція у старому Чикаго... Ні на що не схоже опитування... Знецінення послуг повій... Чому оральний секс так здешевів?.. Сутенери проти ріелторів... Чому копи люблять повій... Куди поділись усі вчительки?.. Звідки утворюється прірва між чоловічою і жіночою зарплатнею?.. Невже чоловіки так люблять гроші, як жінки люблять дітей?.. Чи збільшить вашу зарплатню зміна статі?.. Знайомство з Еллі, щасливою повією.

Не так давно, одного приємного прохолодного літнього вечора, двадцятидев’ятирічна жінка на ім’я Лашіна28 сиділа на капоті позашляховика біля соціального житлового кварталу Dearborn Homes у південній частині Чикаго. Її погляд був виснаженим, але загалом вона здавалась юною. Її гарне обличчя окреслювали пасма випрямленого волосся. На ній був мішкуватий чорно-червоний спортивний костюм. Такі вона носила з дитинства. У її батьків рідко були гроші на новий одяг, тож вона звикла купувати поношені речі своєї двоюрідної сестри.

Лашіна розповідала про те, як заробляє на життя. Вона описала чотири основні джерела прибутків: крамничні крадіжки, стояння «на шухері», перукарські послуги та проституція.

Поцуплене в крамницях вона продавала. Стояти «на шухері» означало допомагати місцевим торгівцям наркотиками. За дитячу стрижку вона брала 8 доларів, а за чоловічу — 12.

Яка із цих робіт найгірша?

«Проституція», — каже вона впевнено.

Чому?

«Мабуть, мені просто не подобаються чоловіки. Це гнітить мене психологічно».

А що, якби за проституцію платили вдвічі більше?

«Чи працювала б я більше? — питає вона. — Звісно!»

* * *

Так склалось історично, що чоловіком бути простіше, ніж жінкою. Так, це надмірне узагальнення, так, існують винятки, але, як не крути, жінкам живеться важче29. Хоч чоловіки завжди воювали, полювали і виконували тяжку фізичну роботу, середня тривалість життя жінок була меншою. Іноді смерті були абсолютно безглузді. У період з XIII до XIX століття мільйон європейських жінок (переважно бідних вдів) стратили за відьомство, звинувативши їх у непогоді й поганому врожаї30.

Зрештою, жінки таки випередили чоловіків у плані тривалості життя, перш за все, завдяки покращенню медичного обслуговування при народженні дітей. Утім у багатьох країнах бути жінкою нестерпно навіть у XXI столітті. У Камеруні юним дівчатам калічать груди дерев’яною палицею чи розпеченою шкаралупою кокосового горіха, щоб зробити їх менш сексуально привабливими31. У Китаї нарешті відійшли від традиції деформування жіночих ніг, але все одно жінок частіше кидають після народження, вони часто неосвічені та зводять рахунки із життям32. А індійські селянки, як ми вже писали, зазнають дискримінації на кожному кроці.

Однак у розвинених країнах життя жінок кардинально змінилося в кращий бік. Годі й порівнювати перспективи дівчини із сучасної Америки, Великої Британії чи Японії з перспективами жінки, яка жила століття чи два тому. Хоч куди кинь оком — на освіту, права, професійні можливості, — сьогодні жінкою бути краще, ніж у будь-який інший період історії. У 1872 році (перший рік, за який є така статистика) жінки становили лише 21 відсоток студентів у США. Сьогодні цей відсоток становить 58 і продовжує зростати33. Приголомшлива різниця.

Утім у наш час усе одно доводиться платити високу ціну за те, щоб бути жінкою. Для американської жінки, не молодшої за двадцять п’ять років, яка має принаймні диплом бакалавра, середній показник прибутків складає 47 000 доларів. Натомість чоловіки такого статусу заробляють більше ніж 66 000 доларів. Це стосується навіть жінок, які відвідують найпрестижніші університети країни34. Економісти Клаудія Ґолдін та Лоуренс Кац установили, що жінки, які закінчили Гарвард, заробляють менше половини того, що мають їхні однокашники-чоловіки. Навіть аналізуючи лише постійних працівників, які мали однаковий профільний предмет і фах, Ґолдін і Кац виявили, що гарвардські випускниці все одно заробляють на 30 відсотків менше, ніж випускники.

Унаслідок чого могла виникнути така величезна прірва?

Є багато вагомих чинників. Жінки частіше жертвують роботою заради родини. Навіть у таких високооплачуваних галузях, як медицина та юриспруденція, жінки не рідко обирають роботу, за яку платять менше (наприклад, терапевта чи юрисконсульта). І навіть тут не бракує дискримінації. Як відкритої (жінку відмовляються підвищувати в посаді, бо вона не чоловік), так і прихованої. Дослідження показали, що жінки, які мають зайву вагу, втрачають більше грошей, ніж чоловіки із такою самою проблемою35. Це стосується і жінок із поганими зубами36.

Також існують деякі непередбачувані біологічні чинники. Аналізуючи особисті дані персоналу великого італійського банку, економісти Андреа Ічіно та Енріко Моретті з’ясували, що працівниці до сорока п’яти років систематично пропускають роботу, залежно від менструального циклу37. Порахувавши фінансові втрати через ці прогули, вони пояснюють різницю між зарплатами чоловіків і жінок у цьому банку, яка становить 14 відсотків.

Або згадаймо відомий освітній закон, прийнятий у США в 1972 році (відомий за назвою Title IX). Його розробляли для того, щоб викорінити статеву дискримінацію в системі освіти. Однак цей закон також вимагав, щоб школи та коледжі підтягли рівень жіночої спортивної програми до рівня чоловічої. Мільйони юних жінок одразу підписались на ці програми. Як зазначає економістка Бетсі Стівенсон, дівчата, які займаються спортом у школі, частіше вступають до коледжів та отримують пристойну роботу, особливо коли йдеться про галузі, де традиційно домінують чоловіки38. Це хороша новина.

Однак вищезгаданий закон Title IX приніс жінкам і погані новини. Коли його тільки прийняли, більше 90 відсотків тренерів дівчачих спортивних команд у коледжах становили жінки. Новий закон зробив цю професію більш привабливою: заробітна платня зросла, і крім того, давала жінці статус. Наче скромна селянська їжа, яку відкрила для себе кулінарна еліта, робота тренером ніби магнітом притягнула до себе нових потенційних працівників — чоловіків.

Сьогодні жінки тренують не більше ніж 40 відсотків дівчачих спортивних команд у коледжах. Одна з найпомітніших тренерських посад у жіночому спорті — це робота в Жіночій національній баскетбольній асоціації (Women’s National Basketball Association (WNBA)), котру створили тринадцять років тому на противагу чоловічій NBA. На момент написання цієї книжки у WNBA виступають 13 команд, 6 із яких очолюють жінки. Утім це краще, ніж було три роки тому, коли жінки тренували лише 3 команди з 14.

Попри значний прогрес у становищі жінок ХХІ століття на ринку праці, середньостатистичній жінці пощастило б набагато більше, якби вона народилась чоловіком.

* * *

Утім існує один ринок праці, на якому жінки завжди відігравали провідну роль: проституція.

Її бізнес-модель дуже проста. У всі часи в усьому світі чоловіки хотіли більше сексу, ніж могли отримати задарма. Тому з’явились жінки, готові задовольнити цю потребу за певну суму.

Сьогодні проституція заборонена в Сполучених Штатах, хоч існують деякі винятки та лазівки в законі. Коли американська нація тільки зароджувалась, проституцію не схвалювали, але не вважали криміналом. Однак у «прогресивну еру», приблизно в період з 1890 по 1920 рік, цій поблажливості настав кінець. Суспільство обурювало «біле рабство» — те, що тисячі жінок примушували працювати повіями проти їхньої волі.

Насправді реальність була ще страшнішою: жінок не примушували займатись проституцією, вони самі ставали на цей шлях. На початку 1910-х років Міністерство юстиції здійснило перепис у 310 містах 26 штатів, щоб порахувати кількість повій у США: «Ми підрахували, що майже 200 000 жінок є частиною армії пороку»39.

На той час у Сполучених Штатах мешкало 22 мільйони жінок віком від п’ятнадцяти до сорока чотирьох років. Якщо вірити цифрам Міністерства юстиції, одна зі 110 жінок цієї вікової групи була повією. Утім більшості повій (приблизно 85 відсотків) було двадцять з гаком. Одна з п’ятдесяти американських жінок цього віку займалась проституцією.

Мабуть, найбільш розвиненим цей ринок був у Чикаго, де працювало понад тисячу борделів. Мер організував спеціальну комісію, до якої увійшли лідери релігійних, громадських, освітніх, юридичних і медичних організацій. Ринувшись у нерівний бій, ці люди зрозуміли, що мають справу зі значно продажнішим ворогом, ніж секс: із економікою.

Комісія заявила: «Не дивно, що бідолашна дівчина, яка отримує лише 6 доларів на тиждень, працюючи руками, продає своє тіло за 25 доларів на тиждень, дізнавшись, що на нього є попит і чоловіки, які готові платити».

Якщо перевести це в сучасні цифри, отримуючи 6 доларів на тиждень, дівчина заробляла б 6500 на рік. Зайнявшись проституцією за 25 доларів на тиждень, вона б щороку отримувала більше ніж 25 000. Крім того, комісія визнала, що 25 доларів — це мінімальний заробіток чиказьких повій. Жінки, які працювали в борделях (деякі борделі брали з них не більше ніж 50 центів, інші — 5 чи 10 доларів), щотижня приносили додому близько 70 доларів, або 76 000 на рік у наш час.

У серці чиказького району Леві, в якому виросли квартали борделів, особливе місце посідав один з них під назвою Everleigh, який комісія назвала «найвідомішим і найшикарнішим публічним домом країни». Серед його клієнтів були титани бізнесу, політики, спортсмени, митці та навіть кілька активних борців із проституцією.

Повії в Everleigh, відомі як «метелики», були не лише привабливі, чисті та надійні, а ще й уміли підтримати розмову та цитували класичну поезію. Карен Ебботт у книжці «Sin in the Second City» каже, що в Everleigh пропонували послуги, які на той час не надавали більш ніде. Наприклад, «французький стиль», відомий сьогодні як оральний секс.

У часи, коли пристойна вечеря коштувала 12 доларів у сучасній валюті, клієнти Everleigh радо платили 250 доларів (сучасними грошима) лише за вхід і 370 доларів за пляшку шампанського. Як порівняти із цими цінами, секс коштував дешево: майже 1250 доларів.

Сестри Ада і Мінна Еверлі, яким належав бордель, піклувалися про своїх дівчат. «Метелики» отримували здорову їжу, чудове медичне обслуговування, пристойну освіту й дуже солідну платню: 400 доларів на тиждень, що сьогодні становить близько 430 000 доларів на рік.

Звісно, таких грошей, як «метелики» Еверлі, не заробляв більше ніхто. Але чому навіть середньостатистична чиказька повія отримувала так багато грошей?

Відповідь полягає в тому, що заробіток, значною мірою, визначає закон попиту і пропозиції. Часто цей закон набагато потужніший, ніж ті, що пишуть урядовці.

У Сполучених Штатах політика й економіка не вельми добре ладнають. Політики пишуть закони, часто маючи добрі наміри. Однак хоч би якими щирими ці наміри були, вони рідко відповідають вимогам реальності.

Коли в США проституцію лишили поза законом, правосуддя спрямувало весь свій гнів на повій, а не на їхніх клієнтів. Це абсолютно типово. Як і у випадках з іншими нелегальними ринками (наркотики, зброя), політики карають людей, котрі продають товари й послуги, а не тих, котрі їх купують.

Однак коли постачальника кидають за ґрати, виникає дефіцит, унаслідок якого ціни зростають. А це у відповідь приваблює на ринок ще більше постачальників. Американська «війна проти наркотиків» виявилась неефективною, адже вона зосередилась на продавцях, а не на покупцях40. Хоч покупців значно більше, ніж продавців, 90 відсотків усіх засуджених у справах, пов’язаних із наркотиками, — це дилери.

Чому держава не карає клієнтів? Багато хто вважає, що нечесно карати хлопчиська, який не втримався і придбав щось нелегальне. Постачальників значно легше демонізувати.

Якби держава дійсно хотіла прикрити продаж заборонених товарів і послуг, вона б узялась за людей, які створюють на них попит. Якби, наприклад, чоловіків, які платять повіям за секс, кастрували, цей ринок швидко зачахнув би.

Сто років тому в Чикаго майже завжди карали лише повій41. Їм не тільки постійно загрожував арешт, а й тавро на все життя. Мабуть, найстрашніше покарання полягало в тому, що жінка, яка працювала повією, не мала шансів знайти пристойного чоловіка. Складіть усі ці чинники докупи і зрозумієте, що платня повій мусила бути такою високою, щоб їхні роботодавці могли привабити достатньо дівчат, аби задовольнити попит клієнтів.

Звісно, левову частку грошей забирали жінки, які стояли на верхівці піраміди. На момент, коли чиказька комісія таки закрила Everleigh, Ада і Міна встигли заробити в перерахунку на теперішні гроші майже 22 мільйони доларів.

* * *

Маєтку, в якому розташовувався Everleigh, уже давно немає. Як немає і самого району Леві. Квартал, де містився бордель, знесли в 1960-ті роки і збудували на його місці багатоповерхівки.

Утім це досі південь Чикаго і там досі працюють повії, такі як Лашіна в чорно-червоному спортивному костюмі. Щоправда, не варто очікувати, що вони цитують грецьких поетів.

Лашіна — одна з багатьох вуличних повій, з якими нещодавно познайомився Судхір Венкатеш. Цей соціолог із Колумбійського університету вчився в магістратурі в Чикаго й досі регулярно повертається туди здійснювати свої дослідження.

Приїхавши туди вперше, він був наївним багатеньким фанатом Grateful Dead42, який виріс у спокійній Каліфорнії та прагнув відчути дух хаотичного міста. Те, що Венкатеш не був ані білим, ані темношкірим (він народився в Індії), зіграло йому на руку. Це дозволило йому проникнути як в академічні кола (які були переважно білими), так і в гетто південного Чикаго (які були переважно чорними). Дуже швидко він злигався із вуличною бандою, яка контролювала район і торгувала креком та кокаїном. (Так, у «Фрікономіці» ми розповідали саме про дослідження Венкатеша, коли йшлось про торгівлю наркотиками, і так, ми знову до нього звернулись)43. Із часом він став експертом у підпільній економіці району. Закінчивши дослідження з наркотиками, він перейшов до вивчення повій.

Утім одне чи два інтерв’ю із жінками на зразок Лашіни дають не так багато. Щоб по-справжньому розібратися в ринку проституції, треба назбирати більше достовірних даних.

Сказати простіше, ніж зробити. Через нелегальну природу цього виду діяльності звичні джерела інформації (переписи, податкові декларації) вам не допоможуть. Навіть коли в межах деяких досліджень повій опитували безпосередньо, часто це робили організації, котрі не знали, які саме дані треба шукати (реабілітаційні центри чи притулки).

Ба більше, виявилось, що коли людей розпитують про певні прояви ганебної поведінки, вони схильні все применшувати або перебільшувати, залежно від того, хто питає і навіщо.

У Мексиці є така собі програма соціальної допомоги Oportunidades. Щоб отримати цю допомогу, її учасники повинні детально розповісти про свою професію та пожитки, які вони мають. Коли людина подала заявку, до неї додому приходить соціальний працівник і перевіряє, чи правду вона сказала.

Економісти Сезар Мартінеллі й Сьюзен Паркер, проаналізувавши дані понад 100 000 учасників програми Oportunidades, виявили, що ті постійно приховують деяку власність на зразок авто, вантажівок, відеомагнітофонів, супутникових тарілок і пральних машин44. Це зовсім не дивно. Люди, які хочуть отримати доступне житло, прагнуть здаватись біднішими, ніж вони є насправді. Однак Мартінеллі та Паркер також дізнались, що ці потенційні мешканці заявили, ніби мають деякі речі, яких у них насправді не було: сантехніка, водогін, газова плита, бетонна підлога. Чому вони збрехали?

Мартінеллі та Паркер стверджують, що через сором. Навіть дійсно бідні люди, яким дуже потрібне житло, не хочуть зізнаватись, що в них земляна долівка і немає туалету.

Знаючи, що традиційні методи опитування не завжди надають достовірну інформацію, особливо коли йдеться про таку делікатну тему, як проституція, Венкатеш спробував інший підхід: збір даних на місці в режимі реального часу. Він платив людям, щоб ті підходили до повій на вулиці чи сиділи з ними в борделях і питали про особливості їхньої роботи. Коли клієнт ішов, він підходив до повії та розпитував її про значно інтимніші деталі.

Більшість його нишпорок становили колишні повії. Це було дуже зручно, адже вони мали значно більше шансів почути чесні відповіді. Венкатеш платив повіям за участь у дослідженні. Він припускав, що коли вони не проти займатися сексом за гроші, вони будуть не проти і поговорити про секс за гроші. Так і було. Майже за два роки Венкатеш зібрав дані приблизно на 160 повій із трьох різних районів південного Чикаго і вислухав розповіді про більш ніж 2200 статевих актів.

Він дізнався такі конкретні речі, як:

Особливості та тривалість статевих актів.

Де відбувалися статеві акти (у машині, на вулиці, у квартирі).

Кількість зароблених грошей.

Кількість зароблених наркотиків.

Кількість клієнтів.

Приблизний вік клієнтів.

Рівень привабливості клієнтів (10 = сексуальний, 1 = огидний).

Чи використовувались презервативи.

Скільки було постійних клієнтів.

Якщо це можливо визначити, скільки було одружених клієнтів, працевлаштованих, бандитів, людей із того самого району.

Чи крала повія у клієнтів.

Чи кривдили клієнти повію в будь-який спосіб.

Чи були випадки, коли клієнти відмовлялись платити.

Отже, про що нам кажуть ці дані?

Почнімо з платні. Виявляється, середньостатистична повія в Чикаго працює 13 годин на тиждень, упродовж яких бере участь у 10 статевих актах і заробляє приблизно 27 доларів на годину. Відповідно її тижнева платня складає майже 350 доларів. У цю суму враховано 20 доларів, які повія в середньому краде у клієнтів. Деякі повії зізнаються, що беруть наркотики замість грошей — зазвичай крек чи героїн. 83 відсотки жінок, які взяли участь у дослідженні Венкатеша, були наркозалежними.

Як і Лашіна, багато з них паралельно займається іншою роботою, що Венкатеш також підмітив. Проституцією вони заробляли разів у чотири більше, ніж на цих роботах. Однак хоч би якою була ця різниця, такий заробіток усе одно дуже скромний, якщо врахувати всі недоліки професії. За рік типова повія, з якою мав справу Венкатеш, більше десяти разів страждала від насильства. Щонайменше три із цих 160 повій померли, поки тривало дослідження. «Здебільшого клієнти вдаються до насильства, коли не можуть кінчити чи збудитись, — каже Венкатеш. — Тоді вони починають лютувати і вимагати свої гроші назад. Навряд хтось захоче сперечатися із тим, хто щойно втратив свою чоловічу гідність».

Крім того, заробіток цих жінок сміховинний на тлі того, що мали навіть найдешевші повії сто років тому. Порівняно з ними, такі дівчата, як Лашіна, працюють майже задарма.

Чому ж заробіток повій так знизився?

Бо зменшився попит. Не попит на секс. Він досі величезний. Однак проституція, як і будь-яка інша галузь, страждає від конкуренції.

Хто найбільший суперник проституції? Відповідь надзвичайно проста: будь-яка жінка, котра не проти зайнятися із чоловіком сексом задарма.

Не секрет, що за кілька останніх десятиліть сексуальна мораль дуже змінилась. Сто років тому не існувало навіть фрази «випадковий статевий зв’язок» (уже не кажучи про «дружній секс»). Раніше дошлюбний секс мав значно серйозніші наслідки, ніж сьогодні45.

Уявіть юнака, який щойно закінчив коледж і ще не готовий створити родину, але хоче сексу. Багато років тому візит до повії для нього був би ідеальним варіантом. Хоча це й незаконно, її нескладно було знайти, до того ж імовірність арешту — мізерна. Незважаючи на дорожнечу в короткочасній перспективі, у довгостроковій перспективі повії були навіть вигідніші, адже з ними не треба перейматися через незаплановану вагітність або шлюбні обов’язки. Щонайменше 20 відсотків американських чоловіків, народжених між 1933 і 1942 роками, втратили цноту з повіями.

Тепер уявіть такого молодика двадцять років тому. Еволюція сексуальної моралі дала йому вільний доступ до безкоштовного сексу. Лише 5 відсотків чоловіків його покоління мають перший секс із повіями. Він і його друзі не бережуть себе до шлюбу. Більше ніж 70 відсотків чоловіків його покоління займаються сексом до одруження. У попереднього покоління цей показник становив лише 33 відсотки.

Отже, дошлюбний секс став природною заміною проституції. І коли попит на платний секс зменшився, знизився і заробіток повій.

Якби проституція була типовою економічною галуззю, вона мала б лобістів, які б засуджували дошлюбний секс. Вони б наполягали, що він повинен бути поза законом або принаймні з нього слід стягувати величезні податки. Коли сталевари та працівники цукрових заводів Америки відчули, що в спину їм дихають дешевші товари з Мексики, Китаю та Бразилії, вони змусили уряд ввести нові мита, що мали захистити вітчизняного виробника.

Такі протекціоністські тенденції — не новина. 150 років тому французький економіст Фредерік Бастіа написав так звану «Петицію свічкарів», котра буцімто мала захищати інтереси «виробників свічок, ліхтарів, підсвічників, щипців для зняття нагару та вогнегасників», а також «виробників солідолу, мастила, смоли, алкоголю та всього, пов’язаного з освітленням».

Бастіа заявив, що ці галузі «страждають від атаки з боку іноземного конкурента, котрий, очевидно, працює в значно вигідніших умовах, тож може заповнювати ринок освітлення надзвичайно дешевою продукцією».

Ким був цей підлий іноземний конкурент?

«Це сонце», — написав Бастіа. Він благав французький уряд видати закон, який забороняв би громадянам пускати сонячне світло у свої помешкання (так, його петиція була сатирою; в економічних колах вона стала символом безглуздих радикальних вимог).

На жаль, проституція позбавлена такого пристрасного захисника, як Бастіа. На відміну від цукрової та сталеливарної індустрії, вона не має лобістів у високих вашингтонських кабінетах, хоч варто визнати, що чоловіки з передових ешелонів влади з нею знайомі. От чому по проституції так сильно вдарили вітри вільного ринку.

* * *

Проституція більш географічно сконцентрована, ніж інші види кримінальної діяльності. Майже половина арештів чиказьких повій відбувається в межах одного відсотка міських кварталів. Що в цих кварталів спільного? Вони розташовуються поблизу залізничних станцій і великих трас (повіям треба, щоб клієнти могли їх знайти), там мешкає чимало бідних людей, але не надто багато родин, якими керують жінки.

Така концентрація дає змогу порівняти дані Венкатеша з даними Департаменту поліції Чикаго про арешти, щоб оцінити масштаби проституції в місті. Висновок: щотижня в Чикаго близько 4400 жінок працює вуличними повіями, здійснюючи таким чином 1,6 мільйона статевих актів на рік зі 175 000 різних чоловіків. Приблизно стільки само повій працювало в Чикаго і сто років тому. Враховуючи, що відтоді населення міста зросло на 30 відсотків, кількість повій на душу населення значно зменшилась. Не змінилось єдине: для клієнта проституція майже легальна. Згідно з даними, чоловік, який користується послугами вуличної повії, має шанс на арешт лише в одному з 1200 випадків.

Повії з дослідження Венкатеша працювали в трьох різних районах міста: Вест-Пуллмен, Роузленд і Вашингтон-парк. Більша частина населення цих районів — афроамериканці, як і самі повії. Сусідні Вест-Пуллмен та Роузленд — це робітничі райони на околицях південного Чикаго, де колись проживали майже виключно білі (Вест-Пуллмен збудували навколо залізничного заводу Пуллмена). Вашингтон-парк десятиліттями був бідним чорним кварталом.

Понеділок — найспокійніший день тижня для повій, а п’ятниця — найважчий, однак у суботу ввечері вони зазвичай заробляють відсотків на 20 більше, ніж у п’ятницю.

Чому найбільш завантажена ніч не найприбутковіша? Бо основний чинник, що визначає заробіток повії, — це конкретний вид сексуальної втіхи, для якої її наймають. І хтозна-чому суботні клієнти замовляють дорожчі послуги. Порівняйте ці чотири види статевих актів і ціни на них:

Статевий акт

Середня ціна,$

Ручна стимуляція

26,70

Оральний секс

37,26

Вагінальний секс

80,05

Анальний секс

94,13

Цікаво, що із часом ціна на оральний секс помітно знизилася порівняно із «класичним»46. У Everleigh чоловіки платили за оральний секс подвійну чи навіть потрійну ціну. Тепер він удвічі дешевший за вагінальний. Чому?

Оральний секс безпечніший для повії, адже таким чином вона не завагітніє та має менші шанси підчепити хворобу, що передається статевим шляхом (крім того, під час орального сексу повії легше втекти у випадку появи поліції або агресивної поведінки клієнта). Однак оральний секс завжди мав ці переваги. То чому раніше він коштував значно дорожче?

Раніше оральний секс був чимось на зразок табу. Його вважали формою збочення, особливо набожні люди, адже він дарував задоволення, не виконуючи репродуктивної функції. Звісно, Everleigh з радістю заробляв на цьому табу. Лікар закладу цілковито схвалював оральний секс, адже він означав більше грошей для клубу і менше проблем зі здоров’ям для «метеликів».

Однак з еволюцією моральних канонів ціна впала. Ці зміни стосуються не лише проституції. Оральний секс набув величезної популярності серед американських підлітків, у той час як кількість традиційних статевих актів і рівень незапланованої вагітності знизилися. Хтось скаже, що це збіг, але ми переконані, що це економіка в дії.

Коли повії знизили ціни на оральний секс, попит на нього значно зріс. Ось яка частка ринку належить кожному виду статевого акту, яким займаються повії Чикаго:

Статевий акт

Ринкова частка, %

Оральний секс

55

Вагінальний секс

17

Ручна стимуляція

15

Анальний секс

9

Інше

4

У категорію «Інше» потрапили стриптиз, звичайні розмови (дуже рідкісний випадок — на понад дві тисячі контактів розмови відбувались лише кілька разів) і ще багато чого, що кардинально відрізняється від розмов і здатне вразити уяву навіть найвигадливішого читача. Як мінімум, завдяки таким викрутасам проституція досі буяє попри засилля безкоштовного сексу. Чоловіки наймають повій заради речей, на які ніколи не погодиться їхня дівчина чи дружина (варто зазначити, що в найбільш ненормальних статевих актах у межах вищезгаданого дослідження брало участь кілька членів однієї родини різної статі та різного віку).

Повії не всім клієнтам виставляють однакові рахунки. Наприклад, темношкірі клієнти платять за один статевий акт у середньому на 9 доларів менше, ніж білі, а латиноамериканці зазвичай сплачують середню ціну. В економістів є для цього спеціальний термін: цінова дискримінація47.

У світі бізнесу не завжди є місце для цінової дискримінації. Щоб вона виникла, потрібні щонайменше дві умови:

Деякі клієнти повинні мати характерні риси, котрі означають, що вони готові платити більше (колір шкіри — одна з таких ознак).

Продавець повинен мати змогу запобігти перепродажу товару (у випадку проституції перепродаж неможливий).

Якщо ці умови виконуються, компанії здебільшого наживаються на ціновій дискримінації за кожної слушної нагоди. Цей принцип добре знайомий людям, які часто подорожують у справах, адже вони постійно платять утричі більше за квиток, придбаний в останню хвилину, ніж турист, який спланував відпустку заздалегідь і летить у сусідньому кріслі. Жінки, які платять за зачіску в салоні, теж із цим стикаються, адже з них беруть удвічі більше, ніж із чоловіків, за приблизно однаковий обсяг роботи.

Чи згадайте онлайн-каталог Dr. Leonard’s, у якому продається тример для волосся Barber Magic за 12,99 долара та ідентичний тример для тварин Trim-a-Pet за 7,99 долара. Це два майже однакові товари, але представники Dr. Leonard’s уважають, що люди схильні більше витрачати на власне волосся.

Як саме чиказькі повії займаються ціновою дискримінацією? Як дізнався Венкатеш, що для білих і чорних клієнтів у них різна цінова політика?

Маючи справу із темношкірим, повія одразу називає реальну ціну, щоб уникнути зайвих торгів (Венкатеш помітив, що темношкірі клієнти більш схильні торгуватись, можливо, тому, що краще знають район і його ринок). Коли клієнт білий, повія намагається зробити так, щоб він першим назвав свою ціну, бо сподівається на щедру пропозицію. Дані доводять, що така стратегія досить ефективна.

Середня знижка, %

Клієнт платить наркотиками

7

Секс відбувається на вулиці

6,50

Клієнт одягає презерватив

2

Знижка за розрахунок наркотиками зовсім не дивує, враховуючи, що більшість повій — наркозалежні. Знижка за секс на вулиці дається, перш за все, за економію часу, бо там переважно все закінчується швидше. Також за секс у квартирі повії беруть більше, бо їм доводиться сплачувати за приміщення. Деякі жінки орендують спальню в чиємусь будинку чи кладуть матраци в підвал. Інші користуються послугами мотелів чи крамничок, які зачиняються на ніч.

Що дивує, так це мізерна знижка за одягнений презерватив. Ще більше дивує те, як нечасто клієнти користуються презервативами: менш ніж у 25 відсотках випадків, якщо говорити лише про вагінальний та анальний секс (нові клієнти частіше одягають презервативи, ніж постійні, а темношкірі — узагалі рідше за всіх інших). Типова чиказька вулична повія має близько 300 актів незахищеного сексу на рік. Хороша новина в тому, що, згідно з даними досліджень, менше 3 відсотків чоловіків, які наймають вуличних повій, страждають на ВІЛ (це не стосується чоловіків, які користуються послугами повій їхньої ж статі; більше 35 відсотків з них мають ВІЛ)48.

Отже, ціни на послуги повій залежать від багатьох чинників: від типу статевого акту, від клієнта і навіть від місця подій.

Як не дивно, ціни в різних повій на одній локації практично однакові. Мабуть, ви думали, що привабливіші жінки беруть більше, але так буває вкрай рідко. Чому?

Єдине розумне пояснення полягає в тому, що більшість клієнтів сприймає жінок як товар, який легко замінити на подібний. Чоловіки, які постійно користуються послугами цього ринку, нагадують покупця в супермаркеті, котрий не бачить особливої різниці між двома бананами.

* * *

Найкращий спосіб отримати велику знижку — безпосередньо домовитися з повією, а не через сутенера. Так можна зекономити майже 16 доларів за один статевий акт.

Такі дані надали повії з Роузленду і Вест-Пуллмену. Ці сусідні райони мають багато спільного. Однак у Вест-Пуллмені повії працюють із сутенерами, на відміну від їхніх колег із Роузленду. Вест-Пуллмен трохи більш заселений, тому тут існує більший суспільний тиск на повій. Натомість у Роузленді значно активніші вуличні банди. І хоч у Чикаго банди зазвичай не займаються сутенерством, вони не хочуть, щоб хтось інший втручався в їхню «темну» економіку.

Ця ключова відмінність дозволяє оцінити вплив сутенерів на ринок проституції. Однак спершу ось вам важливе запитання: звідки ми знаємо, що два типи повій узагалі можливо порівняти? Може, повії, які працюють із сутенерами, мають інші характеристики. Може, вони більш вишукані чи менш залежні від наркотиків. Якби це було так, ми б порівнювали два різні типи жінок, а не визначали роль сутенерів.

Утім виявилось, що багато жінок, яких досліджував Венкатеш, працювало в обох районах — часом із сутенером, а часом самостійно. Це дало нам змогу абстрагуватись від впливу сутенерів.

Як ми вже сказали, клієнти платять на 16 доларів більше, якщо домовляються через сутенера. Однак такі клієнти здебільшого замовляють дорожчі послуги. Отже, заробіток жінок зростає. Тобто навіть коли сутенер забирає свої 25 відсотків комісійних, повії все одно отримують більше за менший обсяг роботи:

Повія

Тижневий заробіток, $

Середня кількість статевих актів на тиждень

Працює сама

325

7,8

Із сутенером

410

6,2

Секрет успіху сутенерів у тому, що вони приводять кращих клієнтів, ніж повії здатні знайти самостійно. Як дізнався Венкатеш, сутенери з Вест-Пуллмену постійно шукають клієнтів у стриптиз-клубах у центрі міста чи в казино.

Як свідчать дані, сутенери не лише забезпечують повіям кращий заробіток. Повія, яка працює із сутенером, має менше шансів бути побитою чи натрапити на групу клієнтів, які не заплатять за послуги.

Отже, якщо ви вулична повія в Чикаго, вам є сенс мати сутенера. Навіть віддавши йому комісійні, ви залишитесь у виграші. Якби агенти в інших галузях були такими само корисними!

Порівняйте це із торгівлею нерухомістю. Так само, як ви можете продати своє тіло з допомогою сутенера чи без, ви можете продати свій будинок з ріелтором чи без нього. Однак хоч ріелтори беруть набагато менші комісійні, ніж сутенери (зазвичай 5 відсотків), їхній пай з угоди вимірюється десятками тисяч доларів49.

То чи заслуговують ріелтори на свою платню?

Три економісти нещодавно проаналізували дані ринку нерухомості в Медісоні, штат Вісконсин, де процвітає продаж житла від господарів. Так сталося завдяки сайту FSBOMadison.com, який бере з домовласників 150 доларів за розміщення будинку чи квартири у своєму каталозі, однак коли об’єкт продають, ніхто нікому не платить жодної комісії. Порівнявши такий вид продажів із продажами через ріелторів за кількома параметрами (ціна, характеристики будинку та району, швидкість продажу), економісти змогли оцінити вплив посередників.

Що ж вони дізнались?

Будинки, що продавались через FSBOMadison.com, зазвичай коштували стільки само, скільки й ті, якими займались ріелтори. Це явно не додає ріелторам балів. Якщо ви продаєте будинок за 400 000 доларів, це означає, що ріелтору ви заплатите майже 20 000, а сайту FSBOMadison.com лише 150 доларів.

Утім є важливі нюанси. За комісію в 5 відсотків усю роботу за вас зробить інша людина. Деякі домовласники радо на це погоджуються. Складно сказати, чи в інших містах такі само показники, як у Медісоні. Крім того, дослідження здійснювали в період розквіту ринку нерухомості, коли продати будинок самостійно було простіше. Та й люди, які продають свої будинки самотужки, імовірно, мають кращу ділову хватку. Зрештою, через сайт FSBOMadison.com будинки продавались приблизно на 20 днів довше. А втім, думаю, що більшість людей вважатиме це вартим заощаджених 20 000 доларів.

Ріелтор і сутенер загалом надають однакові послуги. Вони рекламують ваш товар потенційним клієнтам. Як показало дослідження, досить ефективним замінником ріелторів став інтернет. Коли ж ви намагаєтесь продати послуги вуличної повії, інтернет вам не помічник.

Отже, якщо порівняти користь від цих двох посередників, зрозуміло, що послуги сутенера значно цінніші, ніж послуги ріелтора.

Коли Венкатеш здійснював своє дослідження, проституцію в районі Вест-Пуллмен контролювало шестеро сутенерів. Він познайомився з ними. Усі вони були чоловіками. Колись цей ринок, навіть у найбідніших частинах Чикаго, очолювали жінки. Однак чоловіки, спокушені великими грошима, поступово взяли владу у свої руки. Ще один приклад того, як чоловіки витісняють жінок.

Цим шістьом сутенерам було від тридцяти з гаком до майже п’ятдесяти. За словами Венкатеша, «справи в них ішли непогано». Кожен заробляв майже 50 000 доларів на рік. Деякі мали й іншу роботу: працювали автомеханіками чи адміністраторами в крамницях. Крім того, майже всі мали власне житло і ніхто з них не був наркозалежним.

Мабуть, найважливіша їхня функція полягала в тому, що вони давали раду поліції. Венкатеш помітив, що сутенери мають нормальні робочі стосунки з копами, особливо з офіцером на ім’я Чарлз. Коли Чарлз був новеньким, він залякував і часто заарештовував сутенерів. Однак це мало поганий ефект. «Коли сутенера заарештовують, починається битва між тими, хто прагне його замінити, — каже Венкатеш, — а насилля гірше за проституцію».

Отже, Чарлз почав іти на компроміси. Сутенери погодились триматись подалі від парку, коли там граються діти, і ховати повій у затінку. За це поліція пообіцяла дати сутенерам спокій та, що найважливіше, перестати заарештовувати повій. За час дослідження Венкатеша на території, контрольованій сутенерами, був лише один офіційний арешт повії. З усіх переваг співпраці із сутенерами найголовнішою для жінок-«метеликів» була майже повна відсутність арештів.

Утім не обов’язково мати сутенера, щоб не потрапити за ґрати. У середньому, чиказьку повію заарештовують раз на 450 клієнтів і лише один арешт із 10 призводить до реального позбавлення волі.

Річ не в тому, що копи не знають, де стоять повії. І не в тому, що керівництво поліції чи мер вирішили дозволити проституції процвітати. Це, імовірніше, те, що економісти називають конфліктом інтересів між учасниками економічного договору. Так буває, коли є дві сторони, котрі, здавалось би, мають однакові інтереси, але насправді це не так.

У цьому випадку шеф поліції хоче побороти проституцію. Коп, який працює на вулиці, можливо, теж цього бажає, принаймні теоретично. Проте він не дуже хоче вдаватись до арештів. Деякі полісмени розуміють, що повії здатні запропонувати щось цікавіше за ще один бал у графі «арешти»: секс.

Це чітко видно з результатів дослідження Венкатеша. Близько трьох відсотків усіх статевих актів повії мали з полісменами безкоштовно.

Дані не брешуть: чиказька вулична повія швидше займеться сексом із копом, ніж потрапить у халепу.

* * *

Складно описати, наскільки неприємно бути вуличною повією. Це передбачає значну деградацію особистості, ризик різних захворювань і майже постійну загрозу насилля.

Найгіршими для повій були умови роботи в районі Вашингтон-парк, що майже за десять кілометрів на північ від Роузленду і Вест-Пуллмену. Він менш економічно розвинений і менш доступний для чужинців, особливо для білих. Проституція тут зосереджена навколо чотирьох локацій: двох великих багатоквартирних будинків, п’ятьох кварталів залюдненої вулиці та власне парку площею майже 150 гектарів, який спроектували Фредерік Лоу Олмстед і Калверт Вокс у 1870-ті роки. Повії, які працюють у Вашингтон-парку, не мають сутенерів і заробляють найменше з усіх, кого досліджував Венкатеш.

Ви, мабуть, думаєте, що за таких обставин їм варто було б займатись чимось іншим. Однак в умовах ринкової економіки завжди будуть люди, готові братись навіть за найгіршу роботу. Хоч би як тяжко жилось цим жінкам, без проституції їм було б іще важче.

Звучить абсурдно?

У цьому випадку, як не дивно, вагому роль грає одна давня американська традиція — родинні збори. Щороку влітку, у вихідні з нагоди Дня Незалежності, у Вашингтон-парку збирається безліч родин та інших груп людей, які разом готують смачненьке та відпочивають. Декому з них зустрічі з тіткою Айдою за склянкою лимонаду не достатньо. Виявляється, попит на повій у Вашингтон-парку в цей період небосяжний.

Зі свого боку, повії діють, як усі підприємці: підвищують ціни на 30 відсотків і працюють стільки, скільки можуть.

Цікаво, що такий підвищений попит приваблює особливий тип жінок — тих, які цілий рік тримаються якнайдалі від проституції, але в цю пору кидають свою основну роботу і починають заробляти як повії. Більшість із них має дітей, дбає про родину і не вживає наркотиків. Як шукачі золота чи ріелтори в найпродуктивніший сезон, вони просто бачать нагоду заробити і хапаються за неї.

Пам’ятаєте питання в заголовку цього розділу? Що спільного між повією та Сантою з універмагу? Відповідь очевидна: вони полюбляють короткочасний підробіток на свята.

* * *

Ми вже визначили, що сьогодні попит на повій значно менший, ніж шістдесят років тому. Великою мірою так сталося завдяки феміністичній революції.

Якщо вас це дивує, поміркуйте про ще одну жертву цієї революції: школярів.

Раніше вчителюванням займалися переважно жінки. Сто років тому це була мало не єдина робота для них, що не потребувала готування чи прибирання (подібна ситуація була із професією медсестри, але все ж на одну медсестру припадало шість учительок). У ті часи майже 6 відсотків жіночої робочої сили становили вчительки50. Їх випереджали лише жінки-різнороби (19 відсотків), служниці (16 відсотків) та пралі (6,5 відсотка). Здебільшого цю професію обирали випускниці коледжів. Станом на 1940 рік 55 відсотків жінок із вищою освітою, яким було ледь за тридцять, працювали вчительками51.

Утім із часом у розумних жінок з’явилось більше можливостей для самореалізації. Акт про рівну оплату від 1963 року та Акт про громадянські права від 1964 року дуже цьому посприяли, як і зміна ставлення до ролі жінок у суспільстві загалом52. У коледжах стало більше дівчат, і, відповідно, більше жінок почало обирати професії, котрі раніше були для них недоступними: юриспруденцію, медицину, бізнес, фінанси (одним з неоспіваних героїв цієї революції стало дитяче харчування, яке дозволило молодим матусям швидше повертатись на роботу)53.

Ці професії, які вимагали неабияких знань і вмінь, гарантували пристойний заробіток і приваблювали найрозумніших жінок. Звісно, якби ці жінки народились на покоління раніше, швидше за все, вони стали б учительками.

Однак вони народились пізніше. Як наслідок, у лавах шкільних учителів почався відтік кваліфікованих кадрів. У 1960 році майже 40 відсотків викладачок були серед найкращих за результатами різних тестів на профпридатність і лише 8 відсотків пасли задніх. Двадцять років потому в когорті лідерів жінок стало вдвічі менше, а серед найгірших — удвічі більше. Той факт, що зарплати вчителів падали порівняно з іншими професіями, теж не допомагав. У 2000 році голова Ради середніх шкіл Нью-Йорка заявив: «Кваліфікація вчителів знижується вже не один десяток років, а про це ніхто не хоче говорити».

Це не означає, що більше не лишилось чудових учителів. Звісно, вони є. Однак загальна якість викладання за ці роки знизилась54. З 1967 по 1980 рік середні результати тестів американських школярів погіршали майже на 1,25 бала. Дослідник у галузі освіти Джон Бішоп назвав таке падіння «безпрецедентним» і заявив, що це ставить продуктивність роботи країни під загрозу.

Що ж, хоч для жінок, які пішли в інші професії, усе склалось якнайкраще, правда ж?

Ну, майже так. Як ми вже казали, навіть найбільш високоосвічені жінки заробляють менше, ніж їхні колеги — чоловіки55. Це особливо актуально в галузі фінансів і корпоративному секторі, де жінок досі небагато. Кількість жінок на керівних посадах за останні роки зросла майже у вісім разів, але їхня частка досі не перевищує 1,5 відсотка. Якщо поглянути на півтори тисячі провідних компаній США, бачимо, що лише 2,5 відсотка найбільш високооплачуваних посад у них належить жінкам. Це парадоксально, адже за останні двадцять п’ять років жінки отримали більше ніж 30 відсотків дипломів магістрів ділового адміністрування (МВА) в найкращих коледжах Сполучених Штатів.

Економісти Маріанна Бертран, Клаудія Ґолдін та Лоуренс Кац спробували розв’язати цю головоломку, проаналізувавши кар’єрні успіхи більш ніж 2000 випускників і випускниць програми магістрів ділового адміністрування Чиказького університету.

Висновки такі: статева дискримінація — далеко не основний чинник, який впливає на різницю між заробітком чоловіків і жінок. Ключових чинників три:

У жінок трохи нижчий середній бал, ніж у чоловіків, і вони рідше обирають курси з фінансів. Якщо всі інші дані рівні, це суттєво впливає на темпи кар’єрного зростання й заробіток.

У перші п’ятнадцять років кар’єри жінки працюють на кілька годин у тиждень менше за чоловіків: 52 проти 58. За п’ятнадцять років ця різниця перетворюється на шість місяців робочого досвіду.

Жінки роблять більше пауз у своїй кар’єрі, ніж чоловіки. Через десять років трудової активності лише 10 відсотків магістрів ділового адміністрування чоловічої статі дозволяють собі не працювати півроку чи більше. У жінок цей відсоток становить 40.

Здається, річ у тому, що багато жінок, навіть із престижною освітою, люблять дітей. Середньостатистична жінка з дипломом магістра ділового адміністрування, яка не має дітей, працює лише на три відсотки менше, ніж її конкурент-чоловік. Натомість жінка з таким дипломом, яка встигла стати мамою, працює менше аж на 24 відсотки. Вищезгадані економісти стверджують: «Мами з дипломом магістра ділового адміністрування, особливо ті, які мають заможних чоловіків, часто беруть паузу на кілька років після народження першої дитини».

Це трохи дивно. Найрозумніші жінки Сполучених Штатів отримують цей диплом, щоб більше заробляти, але зрештою виходять заміж за чоловіків, які також мають солідну платню, тож можуть дозволити їм працювати менше.

Чи означає це, що час і гроші, які жінки витрачають на освіту, себе не виправдовують? Хтозна. Можливо, вони б ніколи не зустріли таких чоловіків, якби не навчались у певних закладах.

Проблема різниці в платні чоловіків і жінок має ще один нюанс. Замість того щоб сприймати меншу платню жінок як їхню невдачу, поміркуймо так: можливо, високий рівень заробітку для них просто не настільки важливий, як для чоловіків. Може, чоловіки мають таку само слабкість до грошей, як жінки — до дітей?56

Нещодавно дослідники здійснили два експерименти, у межах яких чоловікам і жінкам запропонували відповісти на двадцять математичних питань. Під час першого експерименту кожному учаснику платили 5 доларів за те, що він прийшов, і ще 15 — за закінчений тест. У другому експерименті учасникам платили 5 доларів за прихід і ще по 2 — за кожну правильну відповідь.

Якими виявились результати?

У першому випадку чоловіки дали лише на одну правильну відповідь більше за жінок, але у другому, коли стимулом були додаткові гроші, вони розтрощили жінок ущент. Результат жінок у другому експерименті майже не відрізнявся від показників у першому. Натомість середньостатистичний чоловік дав на дві правильні відповіді більше у другому випадку, ніж у першому.

* * *

Економісти збирають безліч даних і застосовують складні статистичні методи, щоб таки визначити, чому жінки заробляють менше за чоловіків.

Складність полягає в тому, що між чоловіками та жінками багато відмінностей. Що б дійсно хотів економіст, так це провести приблизно такий експеримент: узяти групу жінок і зробити їхні чоловічі клони; із групою чоловіків учинити навпаки; сісти і спостерігати. Порівнявши результати роботи кожної гендерної групи з результатами роботи її клонів, можна було б зробити впевнені висновки.

Або якщо клонування — не варіант, можна взяти групу жінок, навмання вибрати половину з них і магічним чином змінити їхню стать, не чіпаючи інших характеристик. Із чоловіками треба було б зробити навпаки.

На жаль, економістам не можна проводити такі експерименти (поки що). А от окремим людям можна. Це називається операція зі зміни статі.

Що трапляється, коли чоловік погоджується на хірургічне втручання і гормонотерапію, щоб жити як жінка, або жінка вирішує стати чоловіком?

Стенфордський нейробіолог Бен Баррес насправді народився Барбарою Баррес і став чоловіком у 1997 році, коли йому було сорок два. Нейробіологія, як і більшість точних наук, майже повністю належить чоловікам. Баррес каже: «Моє рішення стало несподіванкою для колег і студентів, але всі вони чудово його сприйняли». Дійсно, його статус в академічних колах підскочив угору. Якось, коли Баррес вів семінар, один учений в аудиторії повернувся до його приятеля і кинув сумнівний комплімент: «У Бена Барреса кращі роботи, ніж у його сестри». Насправді в Барреса немає сестри. Цей чоловік мав на увазі його жіноче минуле.

«Чоловікам набагато складніше перетворюватись на жінок, ніж жінкам на чоловіків», — визнає Баррес. За його словами, у певних галузях (наука, фінанси) суспільство, у першу чергу, хоче бачити компетентних чоловіків, а не жінок.

З другого боку, погляньте на блискучу економістку Дейдру Макклоскі з Іллінойського університету. Вона народилась чоловіком на ім’я Дональд і вирішила стати жінкою в 1995 році, коли їй було п’ятдесят три. Як і в нейробіології, в економіці домінують чоловіки. «Я вже була готова переїхати в Спокен і працювати на елеваторі», — каже вона. Макклоскі помітила деякі фінансові втрати, спричинені її особливістю. Вона підрахувала, що «заробляла б зараз трохи більше, якби досі була Дональдом».

Макклоскі та Баррес — це лише дві базові точки. Дослідники Крістен Шильт і Меттью Вісволл вирішили встановити, що відбувається з платнею людей, які змінюють стать у дорослому віці. Це трохи відрізняється від експерименту, який ми пропонували раніше, адже люди, які змінюють стать, — це не випадковий набір піддослідних, та й не зовсім типові чоловіки та жінки, але результати все одно цікаві. Шильт і Вісволл дізнались, що жінки, які стають чоловіками, після зміни статі починають заробляти трохи більше. Натомість чоловіки, які перетворюються на жінок, починають заробляти майже на третину менше, ніж до операції57.

Утім у цих висновках є деякі нюанси. По-перше, учасників експерименту було зовсім небагато: лише чотирнадцять чоловіків, які стали жінками, і двадцять чотири жінки, які стали чоловіками. По-друге, переважну кількість піддослідних Шильт і Вісволл знайшли на конференціях трансгендерів. Отже, вони належать до категорії, яку Дейдра Макклоскі називає «професійними замінювачами статі». Це не завжди типові представники певної соціальної групи.

Вона стверджує: «Люди, які стають жінками, але потім постійно озираються назад, не досягнуть значних успіхів у роботі».

* * *

В одному шикарному районі Чикаго, лише за кілька кілометрів від місць роботи вуличних повій, мешкає людина, яка народилась жінкою, завжди лишалась нею, але заробляє більше грошей, ніж колись могла уявити.

Вона народилась у великій бідній родині в Техасі та втекла з дому в армію. Вона займалась електронікою і брала участь у розробці навігаційних систем. Ставши знову цивільною сім років потому, вона влаштувалась на посаду програміста в одній з найбільших корпорацій світу. Вона почала отримувати п’ятизначну зарплатню і вийшла заміж за іпотечного брокера, який мав шестизначну платню. Її життя стало успішним, але нудним.

Вони розлучились (у пари не було дітей), і вона переїхала назад у Техас. Частково, щоб доглядати хворого родича. Знову працюючи програмісткою, вона вийшла заміж удруге, але цей шлюб теж не склався.

З кар’єрою справи йшли не набагато краще. Вона була розумною, компетентною, привітною і привабливою блондинкою, яка подобалась багатьом колегам. Однак вона не хотіла так гарувати. Тому вона почала власний бізнес, який дозволив їй працювати лише десять-п’ятнадцять годин на тиждень і при цьому заробляти в п’ять разів більше, ніж раніше. Її звуть Еллі, і вона повія.

Вона потрапила в цю професію випадково чи принаймні заради забави. Її рідні були набожними баптистами, й Еллі виховувалася в пуританській атмосфері. Її спосіб життя не змінився і коли вона стала дорослою. «Я лише доглядала за газоном, і могла випити не більше двох пляшок пива за вечір, та й то лише після сьомої», — каже вона. Розлучившись, вона почала відвідувати сайти знайомств. Їй подобались чоловіки, і їй подобався секс. Вона жартома вказала у своєму профілі «ескорт-послуги». «Це було так спонтанно, — згадує вона. — Я вирішила написати це і просто поглянути, що із цього вийде».

Її почали закидати відповідями інші відвідувачі сайту. «Я ледве встигала все читати!»

Вона домовилась зустрітися із чоловіком о другій дня посеред тижня в південно-західному закутку парковки готелю. Він мав приїхати на чорному «мерседесі». Еллі гадки не мала, скільки з нього взяти. Вона думала про 50 доларів.

Він виявився дантистом, фізично не огидним, одруженим і дуже добрим. Коли вони зайшли в номер, Еллі почала нервово роздягатись. Вона вже не пригадує деталі статевого акту, але пам’ятає, що «не було нічого ненормального».

Коли вони закінчили, чоловік поклав гроші на комод. «Ти ніколи раніше цього не робила, правда?» — спитав він.

Еллі спробувала збрехати, але нічого не вийшло.

«Гаразд, — сказав він, — от як треба робити». І він прочитав їй цілу лекцію. Вона має поводитись обережніше. Не слід погоджуватись зустрічатися з незнайомцем на парковці. Крім того, варто щось дізнатись про клієнта заздалегідь.

«Він був ідеальним першим клієнтом, — каже Еллі. — Я досі йому вдячна».

Коли він вийшов з кімнати, Еллі порахувала гроші на комоді. Там було 200 доларів. «Я роками робила це безкоштовно, тож той факт, що хтось був готовий дати мені за це хоч цент, приголомшив мене».

Вона одразу захотіла працювати повією «повний робочий день», але боялась, що про це дізнаються рідні та друзі. Отже, вона почала брати замовлення переважно за містом. Вона вже менше працювала програмісткою, але все одно така робота її гнітила. Тоді вона вирішила переїхати в Чикаго.

Так, це було велике місто, яке лякало Еллі, але, на відміну від Нью-Йорка чи Лос-Анджелеса, воно було досить привітним, щоб південна дівчина почувалась там як удома. Вона створила сайт (навички програмістки стали в пригоді) та методом спроб і помилок визначила, на яких еротичних порталах краще шукати клієнтів (її фаворитами стали Eros.com та BigDoggie.net).

Робота на себе мала свої переваги. Перш за все, вона ні з ким не мусила ділити заробіток. Колись Еллі, швидше за все, працювала б на когось на зразок сестер Еверлі, які платили своїм дівчатам пристойно, але все-таки забирали достатньо, щоб самим багатіти по-справжньому. Інтернет дозволив Еллі бути собі господинею і класти весь прибуток у власну кишеню. Ми вже багато говорили про здатність інтернету позбутись посередників у таких галузях, як туризм, нерухомість, страхування чи торгівля акціями й облігаціями. Утім складно уявити інший ринок, на якому зникнення посередників було б таким природним, як на ринку високоякісних повій.

Погано було те, що Еллі мусила самостійно шукати інформацію про потенційних клієнтів і стежити, щоб вони не побили чи не надурили її. Зрештою, вона дійшла простого рішення. Коли новий клієнт зв’язувався з нею через інтернет, вона не погоджувалась на зустріч, доки він не писав їй своє справжнє ім’я та робочий номер телефону. Зранку, перед їхньою зустріччю, вона телефонувала йому, нібито щоб просто сказати, як вона на нього чекає.

Насправді цей дзвінок показував, що вона може знайти його, за бажання, і, якщо щось піде не так, поставити його офіс на вуха. «Ніхто не хоче бачити в себе в кабінеті скажену дівку», — каже вона з усмішкою. Досі Еллі лише раз вдавалась до такої тактики, коли клієнт заплатив їй фальшивими грошима.

У своїй квартирі вона приймала клієнтів переважно вдень. Зазвичай це були білі одружені чоловіки середнього віку, яким простіше вислизнути з офісу в робочі години, ніж пояснювати дружинам свою відсутність увечері.

Еллі любила вільні вечори, коли вона могла почитати, сходити в кіно чи просто розслабитись. Вона встановила тариф у 300 доларів на годину (приблизно стільки беруть інші жінки її класу) з кількома видами знижок: 500 доларів за дві години чи 2400 за дванадцять. Близько 60 відсотків її замовлень було на одну годину.

У її спальні, яку вона жартома називає «мій офіс», стоїть велике ліжко під балдахіном у вікторіанському стилі. Його колони декоровані білими шовковими тканинами. На таке ліжко не просто видертись. Коли Еллі спитали, чи в її клієнтів бувають із цим труднощі, вона сказала, що нещодавно один повний джентльмен зламав ліжко.

І що зробила Еллі?

«Я сказала, що ліжко вже було зламане, і вибачилась, що не полагодила його».

Вона з тих людей, які бачать щось хороше в кожному. На її думку, ця риса посприяла її підприємницькому успіхові. Їй дійсно подобаються чоловіки, які до неї приходять, а їм подобається вона. І не лише за те, що вона займеться з ними сексом. Вони часто приносять їй подарунки: сертифікати на 100 доларів від Amazon.com; пляшку хорошого вина (вона потім ґуґлить назви, щоб дізнатись ціну). Якось їй навіть подарували новенький MacBook. Чоловіки роблять їй компліменти, хвалять її одяг чи інтер’єр квартири. Вони ставляться до неї так, як повинні ставитись до своїх дружин.

Більшість жінок, котрі мають заробіток, як у Еллі, називають себе «ескортом». Коли Еллі говорить про своїх колег по бізнесу, вона каже просто: «дівчата». Утім вона не зверхня. «Мені подобаються повії, мені подобаються нічні метелики, мені всі вони подобаються, — каже вона. — Я знаю, чим я займаюсь, і не намагаюсь це прикрасити». Еллі розповіла про свою подругу, яка заробляє 500 доларів на годину. «Вона вважає, що краща за дівчат на вулиці, які роблять мінет за 100 доларів, а я їй кажу: “Ні, люба, ти така, як і вони”».

Щодо цього, мабуть, Еллі помиляється. Хоч вона вважає, що не відрізняється від вуличних повій, усе-таки в неї менше спільного із цими жінками, ніж зі «статусними» дружинами. Власне, Еллі — «статусна» дружина, яку орендують погодинно. Вона не просто продає секс. Вона продає чоловікам можливість поміняти своїх дружин на більш молоду і сексуальну версію без довгострокових витрат.

На годину чи дві вона стає для них ідеальною дружиною: прекрасною, уважною, розумною жінкою, яка сміється з їхніх жартів і задовольняє їхню хіть. Вона щоразу рада бачити їх у себе на порозі. У її квартирі вже грає їхня улюблена музика, а в холодильнику охолоджується улюблений напій. Вона ніколи не просить їх винести сміття.

Еллі каже, що вона «трохи ліберальніша», ніж деякі повії, коли доходить до задоволення незвичних прохань клієнтів. Наприклад, ще в Техасі був один хлопець, який приходив до неї, діставав з валізи різні пристрої та просив зайнятись тим, що більшість людей і сексом не назве. Утім вона завжди категорично наполягає, щоб клієнт одягав презерватив.

А що, якби клієнт запропонував їй мільйон доларів за секс без презерватива?

Це питання змушує Еллі замислитись. Зрештою, демонструючи повне розуміння того, що економісти називають негативним відбором, вона каже, що не погодилась би. Вона пояснює, що клієнт, досить скажений, щоб віддати мільйон доларів за один акт незахищеного сексу, мабуть, настільки ненормальний, що його варто обходити десятою дорогою.

Коли вона почала працювати в Чикаго за 300 доларів на годину, попит був шалений. Вона приймала стільки клієнтів, скільки могла фізично витримати. Працювати доводилось годин по тридцять на тиждень. Так тривало деякий час, але коли Еллі виплатила кредит за машину та відклала трохи грошей, то скоротила кількість робочих годин до п’ятнадцяти на тиждень.

Зрештою вона почала замислюватись, чи не варта година її часу більше, ніж 300 доларів. Працюючи за таким тарифом по п’ятнадцять годин на тиждень, вона заробляла більше 200 000 доларів готівкою за рік.

Із часом Еллі підвищила ціну до 350 доларів на годину. Вона думала, що після цього попит знизиться, але цього не сталось. Отже, за кілька місяців її ціна зросла до 400 доларів. І знову не відбулось відчутного відтоку клієнтів. Тоді Еллі трохи розізлилась на себе.

Очевидно, весь час вона брала надто мало. Принаймні тепер вона могла використати зміну тарифу для невеличкої цінової дискримінації. Еллі виставляла рахунки своїм улюбленим клієнтам за старою таксою, а тим, які подобались їй менше, казала, що тепер вона коштує 400 доларів. Якщо вони починали сперечатись, це був вдалий привід позбутись їх. На брак клієнтів Еллі не скаржилась.

Незабаром вона знову підвищила ціну — спершу до 450 доларів на годину, а потім до 500 доларів. За пару років Еллі подорожчала на 67 відсотків, але попит на її послуги все одно не зменшився.

Такий різкий стрибок цін відкрив їй очі на ще одну річ: що більше вона брала з клієнтів, то менше займалась, власне, сексом. За 300 доларів на годину вишиковувалась черга чоловіків, які прагнули отримати все можливе за відведений час. Однак за 500 доларів на годину її часто просто годували і поїли. «Чотиригодинна вечеря закінчується двадцятьма хвилинами сексу, — каже вона, — хоч я лишилась абсолютно тією самою дівчиною, що брала 300 доларів».

Спочатку вона думала, що процвітає завдяки економічному піднесенню в країні. Це відбувалось між 2006 і 2007 роками, які дійсно були успішними для багатьох банкірів, юристів і забудовників, з якими вона мала справу. Однак потім до неї дійшло, що попит на секс не пов’язаний із глобальною економікою.

Ми припускаємо, що в Чикаго менше тисячі повій рівня Еллі, які працюють самостійно чи на ескорт-сервіс. У вуличних повій, на зразок Лашіни, мабуть, найгірша робота в Америці. Натомість у елітних повій ситуація протилежна: великі гроші, гнучкий графік роботи та незначний ризик стати жертвою насильства чи потрапити під арешт. Тому справжня загадка не в тому, чому такі, як Еллі, стають повіями, а в тому, чому більше жінок не обирає цю професію58.

Звісно, проституція — це не для кожної жінки. Треба дуже любити секс і бути готовою піти на деякі жертви, наприклад, не мати чоловіка (хіба що він дуже тямущий чи жадібний). Утім неприємності поступаються назад, коли йдеться про 500 доларів на годину. Коли Еллі зізналась одній давній подрузі, що стала повією, і описала своє нове життя, за кілька тижнів та теж узялась за цей «бізнес».

Еллі ніколи не мала проблем із поліцією і не думає, що вони колись виникнуть. Насправді, вона була б у розпачі, якби проституцію легалізували, адже вона так багато заробляє саме тому, що її послуги не можна купити законним шляхом.

* * *

Еллі стала майстром своєї справи. Вона була дуже проникливою підприємницею, не витрачала зайвого, займалась контролем якості, навчилась цінової дискримінації і розібралась у співвідношенні попиту та пропозиції на своєму ринку. Крім того, їй до вподоби ця робота.

Утім попри все Еллі почала планувати шляхи відступу. На момент нашої розмови їй було трохи за тридцять. І хоч вона досі була привабливою, вона розуміла, що її товар знецінюється. Їй було шкода старших повій, котрі не знали, коли зупинитись, наче пристаркуваті спортсмени (один із таких спортсменів, бейсболіст, який потрапив до Національної зали слави, якось запропонував Еллі, яка відпочивала в Південній Америці, зайнятися сексом, не знаючи про її професію. Еллі відмовилась, щоб не псувати відпустку).

Їй набридло тримати своє життя в таємниці. Її рідні та друзі не знали, що вона повія. Її вбивало те, що доводиться постійно брехати. Єдині, з ким вона могла бути чесною, — це її «колеги», але вона не була близькою ні з ким з них.

Вона встигла накопичити певну суму, але її не досить, щоб вийти «на пенсію». Тому вона почала планувати зміну фаху. Вона отримала ліцензію ріелтора. Бум на ринку нерухомості був у самому розпалі, тож їй здавалось, що змінити стару роботу на нову буле доволі нескладно, адже обидві професії гарантують гнучкий графік59. Однак надто багато людей мали такі само плани. Грошові внески для старту роботи ріелтором такі мізерні, що кожен продуктивний період на ринку нерухомості приваблює безліч бажаючих. За останні десять років кількість членів Національної асоціації ріелторів зросла на 75 відсотків. Тому їхній середній заробіток суттєво знизився. Еллі була обурена, коли дізналась, що половину комісійних вона муситиме віддавати агентству. Це більше, ніж бере будь-який сутенер!

Зрештою Еллі відчула, що хоче робити насправді: повернутися в коледж. Вона планує використати досвід, якого набула, коли мала свій бізнес, і, якщо все піде добре, взятись за професію, яка гарантуватиме шалені прибутки без фізичної праці.

Що вона вирішила вивчати? Звісно, економіку.

28 Знайомство з Лашіною: Вона — одна з багатьох вуличних повій, які брали участь у дослідженні Судхіра Венкатеша. Ця тема також порушується в роботі Steven D. Levitt and Sudhir Alladi Venkatesh, “An Empirical Analysis of Street-Level Prostitution”.

29 Складно бути жінкою: Історичну довідку щодо середньої тривалості життя можна знайти у Vern Bullough and Cameron Campbell, “Female Longevity and Diet in the Middle Ages,” Speculum 55, no. 2 (April 1980).

30 Страчені за відьомство: див. Emily Oster, “Witchcraft, Weather and Economic Growth in Renaissance Europe,” Journal of Economic Perspectives 18, no. 1 (Winter 2004).

31 Спалення грудей праскою: див. Randy Joe Sa’ah, “Cameroon Girls Battle ‘Breast Ironing,’ ” BBC News, June 23, 2006; 26 відсотків камерунських дівчат піддають цим тортурам, коли вони досягають статевої зрілості.

32 Скрутне становище китайських жінок: див. доповідь Державного департаменту США “2007 Country Reports on Human Rights Practices”; про наслідки перев’язування ніг можна почитати у Steven Cummings, Xu Ling, and Katie Stone, “Consequences of Foot Binding Among Older Women in Beijing, China,” American Journal of Public Health 87, no. 10 (1997).

33 Позитивні зміни в житті жінок: Інформацію про збільшення кількості жінок із вищою освітою було взято із двох звітів Міністерства освіти США: 120 Years of American Education: A Statistical Portrait (1993); та Postsecondary Institutions in the United States: Fall 2007, Degrees and Other Awards Conferred: 2006–07, and 12-Month Enrollment: 2006–07 (2008).

34 Навіть випускниці університетів Ліги плюща заробляють менше за чоловіків: див. Claudia Goldin and Lawrence F. Katz, “Transitions: Career and Family Lifecycles of the Educational Elite,” AEA Papers and Proceedings, May 2008.

35 Залежність заробітної платні жінок від зайвої ваги: див. Dalton Conley and Rebecca Glauber, “Gender, Body Mass and Economic Status,” National Bureau of Economics Research working paper, May 2005.

36 Жінки з поганими зубами: див. Sherry Glied and Matthew Neidell, “The Economic Value of Teeth,” NBER working paper, March 2008.

37 Ціна менструації: див. Andrea Ichino and Enrico Moretti, “Biological Gender Differences, Absenteeism and the Earnings Gap,” American Economic Journal: Applied Economics 1, no. 1 (2009).

38 Чоловіки забирають роботу в жінок: див. Betsey Stevenson, “Beyond the Classroom: Using Title IX to Measure the Return to High School Sports,” The Wharton School, University of Pennsylvania, June 2008; Linda Jean Carpenter and R. Vivian Acosta, “Women in Intercollegiate Sport: A Longitudinal, National Study Twenty-Seven-Year Update, 1977–2004”; and Christina A. Cruz, Gender Games: Why Women Coaches Are Losing the Field (VDM Verlag, 2009). Про несправедливість у Жіночій національній баскетбольній лізі див. у Mike Terry, “Men Dominate WNBA Coaching Ranks,” The Los Angeles Times, August 2, 2006.

39 Проституція до війни: цю частину ми писали, посилаючись на багато архівних даних і книжок, таких як The Social Evil in Chicago (aka the Chicago Vice Commission report), American Vigilance Association, 1911; George Jackson Kneeland and Katharine Bement Davis, Commercialized Prostitution in New York City (The Century Co., 1913); Howard Brown Woolston, Prostitution in the United States, vol. 1, Prior to the Entrance of the United States into the World War (The Century Co., 1921); and The Lost Sisterhood: Prostitution in America, 1900–1918 (The Johns Hopkins University Press, 1983). Більше про Клуб Еверлі можна дізнатись у чудовій книжці Карен Ебботт Sin in the Second City (Random House, 2007).

40 Сидять не покупці, а продавці наркотиків: див. Ilyana Kuziemko and Steven D. Levitt, “An Empirical Analysis of Imprisoning Drug Offenders,” Journal of Public Economics 88 (2004); також the U.S. Sentencing Commission’s 2008 Sourcebook of Federal Sentencing Statistics.

41 Вуличні повії Чикаго: ця частина значно спирається на роботу Steven D. Levitt and Sudhir Alladi Venkatesh, “An Empirical Analysis of Street-Level Prostitution”.

42 Американський рок-гурт, що грав рок, блюз, кантрі, фолк, джаз. — Прим. ред.

43 Книжка Стівена Левітта і Стівена Дабнера «Фрікономіка» вийшла друком у видавництві «Наш формат» 2017 року. — Прим. ред.

44 Брехня соціальним працівникам: див. César Martinelli and Susan Parker, “Deception and Misreporting in a Social Program,” Journal of European Economics Association 7, no. 4 (2009). Цю роботу нам порадила розглянути журналістка Тіна Розенберг.

45 Втрата незайманості з повією тоді і зараз: див. роботу Charles Winick and Paul M. Kinsie, The Lively Commerce: Prostitution in the United States (Quadrangle Books, 1971), у якій цитується доповідь Пола Ґебгарда, яку він представив на засіданні Американської асоціації сприяння розвитку науки в грудні 1967 року; також див. Edward O. Laumann, John H. Gagnon, Robert T. Michael, and Stuart Michaels, The Social Organization of Sexuality: Sexual Practices in the United States (The University of Chicago Press, 1994).

46 Чому оральний секс так знецінився? Див. Bonnie L. Halpern-Felsher, Jodi L. Cornell, Rhonda Y. Kropp, and Jeanne M. Tschann, “Oral Versus Vaginal Sex Among Adolescents: Perceptions, Attitudes, and Behavior,” Pediatrics 115 (2005); Stephen J. Dubner and Steven D. Levitt, “The Economy of Desire,” The New York Times Magazine, December 11, 2005; Tim Harford, “A Cock-and-Bull Story: Explaining the Huge Rise in Teen Oral Sex,” Slate, September 2, 2006. / Див. також Michael Rekart, “Sex-Work Harm Reduction,” Lancet 366 (2005).

47 Цінова дискримінація: більше інформації про каталог Dr. Leonard’s є у Daniel Hamermesh, “To Discriminate You Need to Separate,” Freakonomics blog, The New York Times, May 8, 2008.

48 СНІД у клієнтів чоловіків-повій: див. K. W. Elifson, J. Boles, W. W. Darrow, and C. E. Sterk, “HIV Seroprevalence and Risk Factors Among Clients of Female and Male Prostitutes,” Journal of Acquired Immune Deficiency Syndromes and Human Retrovirology 20, no. 2 (1999).

49 Сутенери проти ріелторів: див. Igal Hendel, Aviv Nevo, and Francois Ortalo-Magne, “The Relative Performance of Real Estate Marketing Platforms: MLS Versus FSBOMadison.com,” American Economic Review, forthcoming; and Steven D. Levitt and Chad Syverson, “Antitrust Implications of Outcomes When Home Sellers Use Flat-Fee Real Estate Agents,” Brookings-Wharton Papers on Urban Affairs, 2008.

50 Фемінізм і викладання: про заняття жінок у 1910-ті роки ми дізнались зі звітів Бюро перепису населення США.

51 Кількість жінок-учителів: див. Claudia Goldin, Lawrence F. Katz, and Ilyana Kuziemko, “The Homecoming of American College Women: The Reversal of the College Gender Gap,” Journal of Economic Perspectives 20, no. 4 (Fall 2006). Дякуємо пані Кузємко за додаткові підрахунки.

52 Нові кар’єрні можливості: див. Raymond F. Gregory, Women and Workplace Discrimination: Overcoming Barriers to Gender Equality (Rutgers University Press, 2003).

53 Дитяча суміш — «неоспіваний герой»: див. Stefania Albanesi and Claudia Olivetti, “Gender Roles and Technological Progress,” National Bureau of Economic Research working paper, June 2007.

54 Падіння викладацької кваліфікації: див. Marigee P. Bacolod, “Do Alternative Opportunities Matter? The Role of Female Labor Markets in the Decline of Teacher Supply and Teacher Quality, 1940–1990,” Review of Economics and Statistics 89, no. 4 (November 2007); Harold O. Levy, “Why the Best Don’t Teach,” The New York Times, September 9, 2000; and John H. Bishop, “Is the Test Score Decline Responsible for the Productivity Growth Decline,” American Economic Review 79, no. 1 (March 1989).

55 Навіть найкращі жінки заробляють менше: див. Justin Wolfers, “Diagnosing Discrimination: Stock Returns and CEO Gender,” Journal of the European Economic Association 4, nos. 2–3 (April–May 2006); and Marianne Bertrand, Claudia Goldin, and Lawrence F. Katz, “Dynamics of the Gender Gap for Young Professionals in the Financial and Corporate Sectors,” National Bureau of Economic Research working paper, January 2009.

56 Чи люблять чоловіки гроші так, як жінки люблять дітей? Експеримент щодо фінансової мотивації у чоловіків та жінок описано в роботі Roland G. Fryer, Steven D. Levitt, and John A. List, “Exploring the Impact of Financial Incentives on Stereotype Threat: Evidence from a Pilot Study,” AEA Papers and Proceedings 98, no. 2 (2008).

57 Чи може зміна статі вибити вам більшу зарплату? Див. Kristen Schilt and Matthew Wiswall, “Before and After: Gender Transitions, Human Capital, and Workplace Experiences,” B. E. Journal of Economic Analysis & Policy 8, no. 1 (2008). Решту інформації для цієї частини ми взяли з інтерв’ю з Беном Барресом і Дейдрою Макклоскі; див. також Robin Wilson, “Leading Economist Stuns Field by Deciding to Become a Woman,” Chronicle of Higher Education, February 16, 1996; and Shankar Vedantam, “He, Once a She, Offers Own View on Science Spat,” The Wall Street Journal, July 13, 2006.

58 Чому таких жінок, як Еллі, дуже мало? Як було зазначено в пояснювальній записці до цієї книжки, ми познайомилися з Еллі через спільного знайомого. Еллі — вигадане ім’я, але решта фактів про цю жінку правдива. За останні кілька років ми провели з нею багато часу (повністю одягнені). Цей розділ базується на численних змістовних інтерв’ю з нею та лекціях, котрі вона іноді читала в Чиказькому університеті на курсі «Економіка злочину», який викладав Левітт. Деякі студенти зізнавались, що це були найкращі лекції, які вони прослухали за всі роки свого навчання в університеті. Див. також Stephen J. Dubner, “A Call Girl’s View of the Spitzer Affair,” Freakonomics blog, The New York Times, March 12, 2008.

59 Ріелтори та бум у сфері нерухомості: див. Stephen J. Dubner and Steven D. Levitt, “Endangered Species,” The New York Times Magazine, March 5, 2006.

Розділ 2. Навіщо терористам-смертникам страхувати життя?

Найгірший місяць для народження дитини... День народження має значення навіть для коней... Чому Альберт Ааб затьмарить Альберта Зизмора... Прокляття дня народження... Звідки береться талант?.. В одних родинах народжуються бейсболісти, а в інших — терористи... Чому тероризм такий доступний і простий... Побічні ефекти 11 вересня... Чоловік, який змінює лікарні... Чому відділення невідкладної допомоги вже застаріли... Як відрізнити хорошого лікаря від поганого?.. «Укушений клієнтом на роботі»... Чому медсестра краще знає, до якого лікаря потрапити пацієнтові... Деякі способи затримати смерть... Чому хіміотерапія така популярна, хоч вона вкрай рідко допомагає?.. «Рак досі дає нам копняків»... Війна не така вже й небезпечна?.. Як упіймати терориста.

Якщо у вас є знайомі в південно-східній Уганді, у яких наступного року має народитися дитина, тримайте кулаки, щоб вона не з’явилась на світ у травні. Якщо так трапиться, це на 20 відсотків підвищить її шанси мати в дорослому віці зорові, слухові чи розумові відхилення.

Утім через три роки в травні було цілком безпечно народжувати дитину. Однак небезпека лише пересунулась на квітень, а не зникла.

У чому ж причина цієї аномалії? Перш ніж спробувати здогадатись, подумайте от про що: схожа ситуація виникла на іншому кінці світу, в Мічигані. Насправді народжувати в травні в Мічигані, можливо, навіть небезпечніше, ніж в Уганді.

Економісти Дуглас Олмонд і Бхашкар Мазумдер мають елементарне пояснення цього нездорового явища: Рамадан.

У деяких частинах штату Мічиган мешкають численні групи мусульман, як і в південно-східній Уганді. Закони ісламу вимагають не їсти і не пити в світлу пору доби протягом усього місяця Рамадан. Більшість мусульманських жінок дотримується цього посту навіть під час вагітності. Зрештою, це не цілодобове голодування. Однак проаналізувавши зібрані за кілька років дані, Олмонд і Мазумдер дізнались, що в дітей, котрі були ще в утробі під час Рамадану, частіше виникають різні відхилення. Ступінь цих відхилень залежить від того, на який місяць вагітності припав Рамадан. Найгірші наслідки бувають, якщо голодування збіглося із першим місяцем вагітності, однак проблеми можуть виникнути, якщо мати голодує на будь-якому терміні аж до восьмого місяця60.

Мусульмани живуть за місячним календарем, тож щороку Рамадан починається на одинадцять днів раніше, порівняно з попереднім. У 2009 році він тривав з 21 серпня по 19 вересня, отже, травень 2010-го був найменш вдалим місяцем для народження. Через три роки, коли Рамадан почався 20 липня, найнебезпечнішим для появи на світ став квітень.

Ризик зростає ще більше, коли Рамадан випадає влітку, адже тоді день триває довше, що означає більше часу без їжі й води. У такі роки аномалії в немовлят у Мічигані трапляються частіше, адже там день триває п’ятнадцять годин, тоді як в Уганді, що розташована на екваторі, світла пора доби майже весь час однаково довга.

Не буде перебільшенням сказати, що все життя людини може дуже залежати від часу, місця й обставин, за яких вона народилась. Навіть тварин це стосується61. Кентуккі, столицю розведення чистокровних верхових коней, у 2001 році сколихнула загадкова хвороба, через яку 500 лошат народилось мертвими. Крім того, приблизно у 3000 кобил стались викидні на ранніх термінах вагітності. У 2004 році, коли це поріділе покоління підросло, два із трьох забігів у межах престижного змагання Triple Crown стабільно вигравав Смарті Джонс, кінь, чию матір запліднили в Кентуккі, але повернули до Пенсильванії до того, як вона встигла захворіти.

Такі явища не настільки рідкісні, як ви могли подумати. Вивчаючи дані Бюро перепису населення США за період з 1960 по 1980 рік, Дуглас Олмонд наткнувся на групу людей, котрі народились настільки невчасно, що це зіпсувало їм життя. Вони мали значно більше фізичних вад, ніж люди, які народились на кілька місяців раніше чи пізніше за них. Вони, наче загрозливий шар мулу, примостились між двома товстими пластами цілковитої нормальності.

У чому причина?

Вони були в утробі під час епідемії іспанського грипу в 1918 році62. Це була страшна пошесть, що за кілька місяців убила півмільйона населення країни. За словами Олмонда, від цієї хвороби постраждало більше американців, ніж полягло на полях бою в усіх війнах ХХ століття.

Більше 25 мільйонів громадян мали контакт із вірусом, але вижили. До цього числа входила одна із трьох жінок дітородного віку. Заражені жінки, котрі були вагітні під час пандемії, народили дітей, у яких, як і в мусульманських немовлят, був ризик усе життя страждати від незагоєних ран.

Інші, не такі страшні, обставини народження теж можуть вплинути на майбутнє людини. Наприклад, економістів, які беруть участь у написанні наукових робіт, здебільшого вказують в алфавітному порядку. Що це означає для економіста, який народився Альбертом Зизмором, а не Альбертом Аабом? Два (справжні) економісти розглянули це питання і встановили, що за умови рівності інших характеристик доктор Ааб матиме більше шансів отримати роботу в престижному університеті, вступити до Економетричного товариства (ура!) і навіть здобути Нобелівську премію63.

«Насправді, — підсумували ці економісти, — один з нас уже планує змінити своє прізвище. Поки що воно виглядає так: Ярів (Yariv)».

Поміркуйте ще от над чим: якщо ви зайдете в роздягальню відомої футбольної команди на початку календарного року, у вас буде більше шансів потрапити на святкування дня народження, ніж якщо ви прийдете на кілька місяців пізніше. Наприклад, нещодавній перепис гравців усіх молодіжних ліг Британії показав, що половина з них народилась між січнем і березнем. У схожій німецькій команді 52 гравці топ-рівня народилось між січнем і березнем, а між жовтнем і груднем — лише чотири.

Звідки такий розрив?

Більшість професійних спортсменів починає займатися змалку. Оскільки в молодіжних лігах команди формуються за віковим принципом, керівництво встановлює обмеження для кожної групи за датою народження. В Європі молодіжні футбольні ліги обрали базовою датою народження для кожної групи 31 грудня.

Тепер уявіть, що ви тренуєте семирічних хлопців і оцінюєте вміння двох гравців. Перший (назвемо його Єн) народився 1 січня, а другий (назвемо його Томас) — на 364 дні пізніше, тобто 31 грудня. Тож, хоч формально їм обом по сім років, Єн на рік старший за Томаса, що в такому ніжному віці дає суттєву перевагу. Імовірно, Єн вищий і швидший, ніж Томас.

Отже, навіть якщо річ лише в різниці у віці, а не в таланті, для вас це не матиме значення, якщо вам треба обрати в команду найкращих гравців. Мабуть, не в інтересах тренера брати дрібного молодшого хлопчину, який міг би стати зіркою, якби мав зайвий рік.

Щороку старші хлопці, як Єн, потрапляють у команди і мають більше ігрового часу, а такі, як Томас, зникають. Цей так званий «ефект відносності віку» відіграє дуже вагому роль у багатьох видах спорту навіть на професійному рівні64.

Завзятий бородатий шведський здоровань Андерс Ерікссон очолює веселу банду дослідників ефекту відносності віку, розкидану по всьому світу. Зараз він професор в Університеті штату Флорида, де здійснює практичні дослідження, щоб установити, яка частка здібностей людини є вродженою, а яка — набутою. Його висновок: те, що ми часто називаємо «природним талантом», дуже переоцінюють. «Багато людей вірить, що є певні вроджені бар’єри, з якими ми з’являємось на світ, — каже він. — Існує дуже мало об’єктивних свідчень того, що хтось здатен досягти виняткових вершин у будь-чому, не працюючи над собою». Іншими словами, найкращі футболісти, піаністи, хірурги, програмісти і всі решта майже завжди стають найкращими, а не народжуються65.

Дійсно, як вам постійно казала бабуся, досконалість у практиці. Але не в абиякій практиці з примусу. Майстерності можна набути завдяки тій діяльності, яку Ерікссон називає «свідомою практикою». Вона передбачає більше, ніж сто разів зіграти одну ноту чи вимахувати тенісною ракеткою доти, доки плече не вилетить із суглоба. Свідома практика має три основні компоненти: визначення чіткої мети, миттєве отримання відгуків і зосередження не лише на результаті, а й на техніці виконання.

Люди, які стають у чомусь майстрами, не обов’язково були «обдарованими» в юності. Коли доходить до вибору свого шляху в житті, слід обирати те, що ви любите, адже якщо вам не до вподоби те, чим ви займаєтесь, навряд ви старанно намагатиметесь стати в цьому професіоналом.

Ефект відносності віку оточує нас скрізь. Згадайте Національну бейсбольну лігу. У більшості юнацьких ліг у Сполучених Штатах крайня дата народження дитини для заявки в ту чи ту групу — 31 липня. Виявилось, що народжений у США хлопчик має на 50 відсотків більше шансів стати професіоналом, якщо він народився в серпні, а не в липні. Якщо ви не прихильник астрології, складно повірити, що хтось на 50 відсотків краще відбиває кручену подачу лише тому, що за зодіаком він лев, а не рак.

Хоч би якими важливими були обставини народження, не варто переоцінювати їхнє значення. Дитина може щось упустити, якщо народиться невчасно для цього, але є і значно впливовіші аспекти. Якщо ви хочете, щоб ваша дитина виступала в Національній бейсбольній лізі, найкраще, що ви можете зробити, — переконатись, що вона не народиться із двома X-хромосомами. Якщо у вас народився хлопчик, вам треба знати один чинник, завдяки якому він матиме у вісімсот разів більше шансів стати професіоналом, ніж інша дитина.

Що може мати настільки значний вплив?

Тато, який теж грав у Національній бейсбольній лізі. Отже, якщо ваш син не стане профі, можете звинувачувати лише себе. Треба було наполегливіше тренуватися в дитинстві.

* * *

У деяких родинах народжуються бейсболісти. В інших — терористи66.

Прийнято вважати, що типовий терорист походить із бідної родини, яка не дала йому освіти. Це здається логічним. Діти, які народжуються в малозабезпечених неосвічених родинах, частіше за інших стають злочинцями, то чому це не має стосуватись і терористів?

Щоб це з’ясувати, економіст Алан Крюгер ретельно вивчив друковане видання Хізбалли Al-Ahd (клятва) і зібрав біографічні дані 129 загиблих шахідів (мучеників). Потім він порівняв їх із чоловіками тієї самої вікової групи, які належать до цивільного населення Лівану. Як виявилось, терористи рідше народжувалися в бідних родинах (28 відсотків проти 33) і частіше мали як мінімум закінчену середню освіту (47 відсотків проти 38).

Подібний аналіз палестинських смертників, який здійснив Клод Барребі, установив, що лише 16 з них народилось у злиднях, тоді як загалом серед чоловіків у Палестині ця частка становить 30 відсотків. Більше ніж 60 відсотків терористів мали не лише шкільну освіту, хоч узагалі в країні такий привілей випадає лише 15 відсоткам населення.

Крюгер установив, що «більшість терористів походить із освічених родин середнього класу чи ще заможніших». За кількома винятками, такими як Ірландська республіканська армія та Тигри визволення Таміл-Іламу зі Шрі-Ланки, ця тенденція простежується в усьому світі: від південноамериканських бойовиків до членів Аль-Каїди, які вчинили теракти 11 вересня в США.

Як це пояснити?

Можливо, коли ти голодний, тобі є про що хвилюватись, тож немає часу вигадувати, як себе підірвати. Можливо, лідери терористичних угруповань вимагають надто високого рівня підготовки, адже спланувати теракт значно складніше, ніж звичайний злочин.

Крім того, Крюгер зазначає, що на злочин людей штовхає жага особистої наживи, у той час як тероризм — це політичний акт. За його словами, людина, схильна до того, щоб стати терористом, схожа на людину, схильну... голосувати. Вважайте, що тероризм — це громадянська відповідальність на стероїдах.

Кожен, хто трохи тямить в історії, мав помітити, що типовий терорист, якого змалював Крюгер, нагадує типового революціонера. Фідель Кастро і Ернесто Че Гевара, Хо Ші Мін, Магатма Ґанді, Лев Троцький і Владімір Лєнін, Сімон Болівар і Максиміліан Робесп’єр — серед них немає жодного бідного й неосвіченого.

Утім революціонер і терорист мають різні цілі. Революціонери хочуть скинути і змінити уряд. Терористи ж бажають... не завжди зрозуміло чого67. Як каже один соціолог, вони хочуть змінити світ за своїми апокаліптичними стандартами. Релігійні терористи, мабуть, хочуть знищити релігійні організації, які вони зневажають. Крюгер цитує більше сотні наукових означень тероризму. «На конференції в 2002 році, — пише він, — міністри закордонних справ більш ніж 50 ісламських держав засудили тероризм, але не змогли домовитись про єдине означення того, що вони засудили»68.

Ще гіршим тероризм робить той факт, що вбивство — не основна його мета. Це, швидше, спосіб налякати людей до смерті та зіпсувати нормальний хід їхнього життя. Через це тероризм набагато ефективніший, ніж ідентична кількість нетерористичного насильства.

У жовтні 2002 року у Вашингтоні та навколишньому регіоні сталось п’ятдесят убивств. Досить типовий показник69. Однак десять із цих убивств були незвичайними. Це не домашнє насильство і не розбирайлівки між бандами, а безпричинні розстріли. Звичайних людей, які займалися своїми справами, вбивали, коли вони заправляли авто, виходили із крамниці чи косили газон. Після кількох перших смертей почалась паніка. Коли вони продовжились, регіон буквально паралізувало. Школи зачинялись, публічні заходи скасовувались, а люди відмовлялись виходити з дому.

Яка велика і заможна організація стояла за цим терором?

Як виявилось, це влаштували двоє: сорокаоднорічний чоловік і його спільник-підліток, які стріляли з гвинтівки Bushmaster 223 калібру, перетворивши просторий багажник старого седана Chevy на снайперську засідку. Просто та ефективно — це і є основні принципи терору. Уявіть, що ті дев’ятнадцять терористів, які влаштували теракти 11 вересня, не викрадали б літаків і не спрямовували б їх у будівлі-близнюки, а роз’їхались би по всій країні, сіли б у дев’ятнадцять машин, узяли б дев’ятнадцять гвинтівок і почали б щодня стріляти в перехожих біля заправок, шкіл і ресторанів. Якби вони узгодили свої дії таким чином, паніка охопила б усю націю. Їх було б складно впіймати, а якби одного й упіймали, інші вісімнадцять продовжували б його справу. Країна була б на колінах.

Тероризм такий ефективний, бо завдає шкоди всім, а не лише своїм безпосереднім жертвам. Головний чинник впливу — страх майбутніх атак, навіть якщо немає підстав боятись. Імовірність того, що пересічний американець загине від теракту, становить приблизно один на п’ять мільйонів. У 575 разів імовірніше, що він скоїть самогубство.

Не забувайте про менш вагомі речі, такі як втрачений час чи свобода. Згадайте, коли в аеропорту вам доводилося знімати черевики, проходити туди-сюди через металодетектор, а потім похапцем збирати свої речі.

Краса тероризму (звісно, якщо ви терорист) у тому, що ви можете досягти мети, навіть якщо провалите місію. Усю цю процедуру із черевиками нам доводиться проходити через британського підданого на ім’я Річард Рід, котрий, хоч і не зміг підірвати сховану в його взутті бомбу, усе-таки досягнув успіху в інший спосіб. Скажімо, щоб зняти і знову одягнути черевики в аеропорту, потрібна одна хвилина. Лише в Сполучених Штатах служба безпеки змушує людей робити це майже 560 мільйонів разів на рік70. П’ятсот шістдесят мільйонів хвилин — це більш ніж 1065 років. Якщо цю цифру розділити на 77,8 (середня тривалість життя в США), отримаємо близько 14 людських життів. Отже, хоч Річард Рід і не зумів убити одну конкретну людину, він увів податок, який коштує 14 життів на рік.

Безпосередня шкода від терактів 11 вересня була колосальною — майже три тисячі життів і збитки на 300 мільярдів доларів71. Не меншою була шкода від війн в Афганістані та Іраці, які почали Сполучені Штати у відповідь. Однак подумайте і про побічні ефекти. За три місяці після терактів кількість загиблих в автокатастрофах у США перевищила звичний показник на тисячу72.

Чому?

Люди почали менше літати і частіше обирати авто. Якщо рахувати смерті на кілометр, виходить, що кермувати машиною значно небезпечніше, ніж літати. Цікаво, що більша частина цих зайвих смертей трапилась не на великих автомагістралях, а на місцевих дорогах. Найбільша концентрація нещасних випадків була на північному сході, ближче до місця терактів. Крім того, серед цих трагічних інцидентів виявилось більше спричинених п’яними чи безвідповідальними водіями, ніж зазвичай. Якщо додати ці факти до міріад психологічних досліджень впливу тероризму на людину, очевидно, що теракти 11 вересня призвели до підвищення рівня зловживання алкоголем і посттравматичного стресу. Наслідком стало збільшення кількості жертв автокатастроф.

Таких побічних ефектів безліч. Після атак 11 вересня тисячі іноземних студентів і професорів відмовились пускати в Сполучені Штати через уведення нових правил отримання візи. Щонайменше 140 американських корпорацій скористалось падінням ринку акцій, щоб нелегально провести вигідні операції минулою датою73.

У Нью-Йорку на боротьбу з тероризмом кинули стільки ресурсів правоохоронних органів, що деякі інші спеціальні загони лишилися без фінансування. Щось схоже сталось і на загальнонаціональному рівні. Гроші та людей, які мали б упіймати фінансових злочинців, спрямували на гонитву за терористами, що посилило економічний спад74.

Не всі наслідки 11 вересня були небезпечними. Зі зменшенням кількості авіарейсів почав повільніше розповсюджуватись грип75. У Вашингтоні знизився рівень злочинності, адже місто заполонили копи76.

Посилення прикордонного контролю змусило деяких каліфорнійських фермерів, які вирощують марихуану, припинити експортувати її в Мексику й Канаду. Завдяки цьому марихуани стало так багато, що вона перетворилась на одну з найцінніших культур штату77.

* * *

Коли один з літаків 11 вересня протаранив Пентагон, тяжкопоранених, більшість із яких мала опіки, відвезли до найбільшої лікарні міста — Вашингтонського медичного центру (ВМЦ). Поранених виявилось значно менше, ніж загиблих, але опікове відділення все одно було переповнене. Як і більшість лікарень, ВМЦ переважно заповнювався на 95 відсотків, тож навіть невелике збільшення напливу пацієнтів позначилося на його роботі. Найгірше те, що з ладу вийшли телефонна лінія лікарні та мобільний зв’язок, тож кожному, хто хотів зателефонувати, доводилось сідати в машину і їхати ловити сигнал за кілька кілометрів звідти.

Загалом ВМЦ впорався непогано78. Однак фахівець із невідкладної медичної допомоги Крейг Фіед стверджує, що ця ситуація ствердила його найбільші побоювання. Якщо лікарня мало не стала догори дриґом через кількох зайвих пацієнтів з опіками, що буде в разі масштабнішої катастрофи?

Ще до 11 вересня Фіед присвятив тисячі годин вивченню цього складного питання. Він був головним архітектором федеральної експериментальної програми, що мала модернізувати відділення невідкладної допомоги.

До 1960-х років лікарні взагалі не були пристосовані для екстрених випадків. «Якби ви тоді привезли когось у лікарню серед ночі, — каже Фіед, — двері були б зачинені. Ви натиснули б на дзвінок і до вас вийшла б медсестра. Вона впустила б вас усередину, а тоді зателефонувала б лікарю, котрий міг і не прийти». Часто пунктами невідкладної допомоги керували місцеві бюро ритуальних послуг. Лише уявіть: власник такого бюро відповідальний за те, щоб пацієнти не помирали79!

Сьогодні невідкладна допомога посідає сьоме місце за кількістю фахівців із тридцяти восьми медичних дисциплін. З 1980 року число лікарів у цій галузі зросло вп’ятеро. Вона стала стрижнем системи охорони здоров’я. За рік у США до пунктів надання невідкладної медичної допомоги звертається майже 115 мільйонів людей. Якщо не рахувати випадки вагітності, 56 відсотків пацієнтів американських лікарень звертаються саме до пунктів першої допомоги, тоді як у 1993 році ця частка становила 46 відсотків80. І все-таки Фіед стверджує: «У нашій системі ще дуже багато проколів».

11 вересня показало, що відділення невідкладної допомоги мають дуже обмежену кількість місць. Якби до ВМЦ привезли тисячу постраждалих, чи потрапили б вони в лікарню взагалі?

Від таких припущень Фіед здригається. Більшість відділень невідкладної допомоги має лише кілька карет «швидкої». З посадковими майданчиками для лікарняних гелікоптерів теж не все ідеально. Фіед пропонує будувати відділення невідкладної допомоги за принципом аеропортів з великою площею для приймання пацієнтів і достатньою кількістю місць для машин, автобусів чи навіть гелікоптерів «швидкої».

Утім найбільше Фіеда хвилює не проблема площі. Лікарня, яка стикнеться із чимось серйозним і заразним на зразок тяжкого гострого респіраторного синдрому, сибірської виразки, вірусу Еболи чи нового штаму грипу, швидко знищить себе зсередини. Як і в більшості будівель, у лікарнях повітря рухається циклічно, отже, один хворий може заразити сотні інших. «Не дуже приємно потрапити в лікарню зі зламаною ногою, а підхопити смертельний вірус», — каже Фіед.

Секрет у тому, щоб будувати лікарні з ізольованими палатами, де повітря не циркулює. Утім, за словами Фіеда, більшість медичних закладів не хоче витрачати гроші на такі неприбуткові інновації. «У 2001 році збудували кілька чудових відділень невідкладної допомоги, але вони вже застаріли. Палати в них розділяються завісами. Отже, якщо в ліжку номер 4 лежить пацієнт із тяжким гострим респіраторним синдромом, жодна людина не захоче опинитися в ліжку номер 5».

Навіть не починайте із Фіедом розмову про пацієнтів, які помирають не від того, через що потрапляють до лікарні: від хибного діагнозу (наслідок недбалості чи самовпевненості), лікарських помилок (які часто трапляються через неохайний почерк), неуважної роботи з обладнанням (неправильно прочитаний рентгенівський знімок) та бактеріальних інфекцій (найрозповсюдженіша проблема).

«Зараз медицина в такому жахливому стані, що не слід захищати старі методи, — каже Фіед. — Ніхто в медичній спільноті не хоче цього визнавати, але це правда».

* * *

Фіед виріс у Берклі, штат Каліфорнія, у буремні 1960-ті. Він скрізь їздив на скейтборді та час від часу грав на ударних із місцевою групою Grateful Dead. Він мав пристрасть до техніки, тож розбирав і знову збирав усе, що погано лежало. А ще він мав талант до підприємництва. У вісімнадцять років він уже заснував невелику технологічну компанію. Фіед вивчав біофізику та математику, а тоді подався в медицину. За його словами, він став лікарем, бо його «вабило таємне знання». Він хотів знати людське тіло не гірше, ніж знав принципи роботи машин.

Утім машини назавжди лишились його першим коханням. Він обожнював усе нове. Фіед поставив факс у відділення невідкладної допомоги та почав їздити на Сеґвеї, коли це ще була абсолютна новинка. Він досі із захватом згадує лекцію вченого Алана Кея про об’єктно-орієнтоване програмування, яку почув понад тридцять п’ять років тому. Ідея Кея полягала в тому, щоб наділити кожен фрагмент коду логікою, яка б дозволила йому взаємодіяти з усіма іншими фрагментами. Це мало полегшити життя програмістам і перетворити комп’ютер на універсальніший пристрій.

Фіед почав працювати у Вашингтонському медичному центрі в 1995 році. Його найняв давній колега Марк Сміт, щоб він допоміг йому вивести роботу відділення невідкладної допомоги на новий рівень (Сміт теж свято вірив у технології. Він отримав ступінь магістра з інформатики в Стенфорді, де його науковим керівником був саме Алан Кей). У той час як інші відділення ВМЦ мали неабиякий авторитет, відділення невідкладної допомоги часто називали найгіршим в окрузі Колумбія. Воно постійно було переповнене, працювало повільно та неорганізовано. У нього мало не щороку з’являвся новий керівник, а головний лікар називав його «доволі неприємним місцем».

Станом на сьогодні, Фіед і Сміт на двох прийняли понад сто тисяч пацієнтів у різних відділеннях. Вони добре засвоїли, що ресурс, якого їм постійно бракує, — інформація. Пацієнти часто потрапляють до них у несвідомому стані, нездатні співпрацювати, нетверезі та з безмежним спектром потенційних проблем, а лікар дуже швидко мусить визначити, як їх лікувати. Зазвичай питань більше, ніж відповідей.

Чи вживає пацієнт якість ліки? Яка в нього історія хвороби? Означають результати аналізу крові внутрішню кровотечу чи просто хронічну анемію? І де результати сканування, що мали бути готові ще дві години тому?

«Роками я лікував пацієнтів, маючи не більше інформації, ніж вони самі мені давали, — каже Фіед. — Щоб отримати більше даних, треба так багато часу, що я не міг на них розраховувати. Часто ми знали, яка інформація нам потрібна і як її дістати, але ми просто не могли це зробити впору. Щоб отримати найбільш критично необхідні дані, іноді доводилось чекати дві години чи два тижні. Однак у переповненому відділенні навіть дві зайві хвилини — це забагато. Ви не маєте такої розкоші, коли у вас сорок пацієнтів, половина з яких помирає».

Ці проблеми настільки зачепили Фіеда, що він став першим у світі експертом з питань невідкладної медичної допомоги. Він був упевнений, що найефективніший спосіб покращити якість послуг у відділеннях «швидкої» — налагодити потік інформації.

Перш ніж почати працювати у ВМЦ, Фіед і Сміт найняли кілька студентів-медиків, щоб ті спостерігали за лікарями та медсестрами відділення невідкладної допомоги та засипали їх питаннями. Як і Судхір Венкатеш, який наймав нишпорок для розмов із чиказькими повіями, вони хотіли мати надійні актуальні дані, які складно отримати інакше. Ось деякі з питань, які ставили студенти:

Якої інформації ви потребували із часу нашої останньої розмови?

Скільки часу вам знадобилось, щоб її отримати?

Що було джерелом інформації? Телефонний дзвінок? Довідник? Медичний архів?81

Чи отримали ви задовільну відповідь?

Чи ухвалили ви медичне рішення на підставі цієї відповіді?

Як це рішення вплинуло на пацієнта?

Як це рішення вплинуло на лікарню у фінансовому плані?

Діагноз був очевидний: відділенню невідкладної допомоги ВМЦ дуже бракувало інформації. Лікарі витрачали майже 60 відсотків свого часу на пошук даних і лише 15 відсотків на безпосередню роботу із пацієнтами. Жахливі показники. «У реаніматології все залежить не від ураженого органа чи віку пацієнта, а від часу, — каже Марк Сміт. — Перші шістдесят хвилин найважливіші»82.

Сміт і Фіед виявили в лікарні більше трьохсот джерел інформації, які зовсім не взаємодіяли одне з одним: письмові записки, графічні зображення, результати лабораторних аналізів, відео кардіоангіограм, система контролю інфекційних захворювань, що існувала в комп’ютері лише однієї людини. «Коли вона йшла у відпустку, годі було й намагатись прослідкувати розповсюдження туберкульозу», — каже Фіед.

Щоб дати лікарям і медсестрам відділення невідкладної допомоги те, що їм дійсно потрібно, треба було створювати комп’ютерну систему з нуля. За своєю суттю, вона мала нагадувати енциклопедію, бути досить потужною (наприклад, один знімок МРТ займає достатньо багато місця на жорсткому диску) та гнучкою (містити дані роботи будь-якого відділу будь-якої лікарні).

А ще вона повинна бути дуже-дуже швидкою. І не лише тому, що в реаніматології повільність убиває, а ще й тому, що, як дізнався Фіед, людина, котра користується комп’ютером, переживає «когнітивний ступор»83, якщо між кліком миші та появою даних на екрані минає більше секунди. Якщо чекати доводиться десять секунд, людина поринає думками десь далеко. От як трапляються лікарські помилки.

Щоб створити таку швидку й потужну гнучку систему, Фіед і Сміт звернулись до свого давнього кохання — об’єктно-орієнтованого програмування. Вони стали до роботи, використовуючи нові апаратні платформи. Їхня система ретельно аналізувала кожний елемент даних роботи всіх відділень лікарні та зберігала його так, щоб він міг взаємодіяти з усіма іншими елементами.

На жаль, не всі у ВМЦ з ентузіазмом сприйняли цю ідею. Великі установи — це неповороткі монстри, що мають купу інтересів та правил, на які нікому не дозволяють зазіхати. Суворий закупівельний кодекс лікарні заважав Фіеду та Сміту придбати потрібне обладнання. Фіед каже, що один з керівників найвищої ланки «ненавидів нас і використовував кожну нагоду, щоб не дати людям працювати з нами. Ночами він заходив у систему подачі заявок на послуги чи товари та видаляв наші замовлення».

Не допомагало і те, що Фіед був білою вороною та вічним опозиціонером, завжди готовим іти до кінця та торувати шлях до перемоги в той чи той спосіб. Навіть ім’я своїй новій комп’ютерній системі він дав грандіозне: Azyxxi. Людям він каже, що це слово має фінікійське походження та означає «той, що далеко бачить», але нам він з посмішкою зізнався, що просто вигадав його.

Зрештою, Фіед таки переміг. Azyxxi запустили на єдиному персональному комп’ютері у відділенні невідкладної допомоги ВМЦ. Фіед поставив поруч із ним табличку: «Бета-тест. Не користуватись». Наче Адам з Євою, лікарі та медсестри кинулись до забороненого плода й відчули, який він надзвичайний. За його допомогою вони за кілька секунд могли віднайти будь-яку інформацію. За тиждень до системи Azyxxi вишикувалась черга, до того ж не лише з лікарів відділення невідкладної допомоги. Фахівці з усієї лікарні приходили, щоб отримати потрібні дані. На перший погляд, це було творінням генія. Однак Фіед каже, що це був «тріумф упертості».

За кілька років відділення швидкої допомоги ВМЦ стало найкращим у регіоні. Хоч Azyxxi збільшила доступний обсяг інформації в чотири рази, лікарі почали витрачати на пошук даних на 25 відсотків часу менше і більш ніж удвічі більше часу присвячували безпосередній роботі з пацієнтами. Раніше людям доводилось перебувати у відділенні невідкладної допомоги в середньому по вісім годин. Тепер 60 відсотків пацієнтів заходять і виходять менш ніж за дві години. Якість послуг стала кращою, а лікарі — щасливішими. Щорічний притік пацієнтів збільшився вдвічі — із 40 000 до 80 000. Водночас штат збільшився лише на 30 відсотків.

Коли всі дізнались про переваги Azyxxi, багато інших лікарень почали цікавитись цією системою. Зрештою, компанія Microsoft її придбала, назвала Amalga і за перший рік установила в чотирнадцяти великих медичних установах, таких як лікарня Джонса Гопкінса, Нью-Йоркська пресвітеріанська лікарня та клініка Майо. Хоч система народилась у відділенні невідкладної допомоги, зараз її більш ніж у 90 відсотках випадків використовують в інших відділеннях. Сьогодні Amalga опікується 10 мільйонами пацієнтів у 350 закладах і зберігає понад 150 терабайтів даних.

Було б уже непогано, якби Amalga хоч трохи підвищила якість медичного обслуговування. Утім такий величезний обсяг інформації відкриває й інші можливості. Система дозволяє лікарям визначати у пацієнтів ознаки хвороби, яку не було діагностовано одразу. Вона робить ефективнішою систему оплати. Вона перетворює мрії про електронні історії хвороби на реальність. І оскільки вона збирає дані в режимі реального часу по всій країні, вона може заздалегідь прогнозувати епідемії та навіть класифікувати випадки біотероризму.

А ще система дозволяє некваліфікованим людям, таким як ми, визначати найкращих і найгірших лікарів на основі доступної інформації84.

* * *

Рівень компетентності лікаря досить складно визначити з багатьох причин.

Перша причина — похибка вибірки. Пацієнтам призначають лікарів не випадковим чином. Клієнти двох кардіологів можуть відрізнятись за багатьма показниками. У пацієнтів кращого лікаря може бути навіть вищий рівень смертності. Чому? Можливо, більш хворі люди просто йдуть до кращого кардіолога, тож навіть якщо він виконує свою роботу як слід, його пацієнти помирають частіше, ніж у його колег.

Тому не завжди можна об’єктивно оцінити рівень кваліфікації лікаря лише за результатами призначеного ним лікування. Однак саме цей показник записують у «табель успішності». І хоч здається, що це абсолютно логічно, іноді такий підхід має небажані наслідки. Лікар, який знає, що його оцінюють за кількістю пацієнтів, котрі одужують, може обрати легший шлях. Він може почати відмовлятись від тяжкохворих людей, які найбільше потребують якісного лікування, щоб не псувати собі показники. Власне, дослідження доводять, що звітні бланки лише шкодять пацієнтам85.

А ще компетентність лікаря складно оцінювати, бо іноді дія призначеного ним лікування виявляється згодом. Наприклад, коли лікар читає мамограму, він не завжди відразу може сказати, чи є в людини рак грудей. Це з’ясується лише за кілька тижнів, після вивчення результатів біопсії. Якщо він не помітив пухлини, яка вбила пацієнтку, він може взагалі ніколи не дізнатись про свою помилку. Навіть якщо лікар точно поставив діагноз і попередив про потенційні серйозні проблеми, складно відстежити, чи виконував пацієнт усі рекомендації. Чи приймає він прописані ліки? Чи дотримується дієти? Чи робить вправи? Чи перестав поглинати свинячі шкварки кілограмами?

Дані, що зібрала команда Крейга Фіеда у відділенні невідкладної допомоги Вашингтонського медичного центру, допомогли відповісти на деякі питання стосовно кваліфікації лікарів. Слід сказати, що обсяг інформації, отриманої в межах дослідження, величезний. Було проаналізовано майже 620 000 візитів 240 000 різних пацієнтів за майже вісім років. Лікувало їх більше 300 лікарів.

Отримані дані містять усе, що потрібно знати про кожного пацієнта з моменту, коли він заходить чи його заносять у відділення, до моменту, коли він залишає лікарню живим або мертвим. Інформація охоплює демографічні показники, скарги пацієнта, а також враховує, наскільки швидко до хворого прийшов лікар, як відбувалися діагностика і лікування, тривалість перебування людини в лікарні, загальну вартість лікування та чи вижив пацієнт (навіть якщо пацієнт помер через два роки після візиту до лікаря, його смерть усе одно врахована в нашому дослідженні).

Дані також указують, який лікар кого лікував. При цьому ми знаємо вік і стать кожного фахівця, де він навчався, в якій лікарні проходив ординатуру і який досвід має.

Коли люди думають про відділення реаніматології, вони уявляють купу вогнепальних поранень і жертв різних нещасних випадків. Насправді такі драматичні ситуації складають крихітну частину загальної маси. Крім того, Вашингтонський медичний центр має перший рівень у класифікації травматологічних закладів, тож у нашому дослідженні подібні інциденти дуже рідкісні. У головному пункті першої допомоги лікарі стикаються як з дійсно небезпечними для життя випадками, так і з цілком вигаданими.

У середньому щодня відділення приймало 160 пацієнтів. Найбільше їх приходило в понеділок, а найменше — у вихідні (це доводить, що часто хвороби не такі серйозні й можуть почекати до кінця вихідних). Година пік — одинадцята ранку. У цей час по допомогу зверталось у п’ять разів більше людей, ніж о п’ятій вечора. Шість із десяти пацієнтів — жінки. Середній вік — сорок сім років.

Потрапивши до лікарні, пацієнт перш за все розповідає медсестрі приймального відділення, що з ним трапилось. Деякі скарги дуже типові: «задишка», «біль у грудях», «зневоднення», «симптоми, схожі на грип». Інші проблеми менш стандартні: «рибна кістка застрягла в горлі», «книжка впала на голову», а ще багато різноманітних укусів, включно із собачими (майже 300) та укусами комах і павуків (200). Цікаво, що пацієнтів, яких покусала інша людина, більше (65), ніж тих, які постраждали від пацюків і котів разом узятих (30). Був навіть пацієнт, якого «на роботі вкусив клієнт» (На жаль, ми не знаємо, ким він працював).

Більшість пацієнтів відділення невідкладної допомоги залишають його живими. Лише один на 250 пацієнтів помирає протягом тижня. Один відсоток помирає впродовж місяця і ще п’ять відсотків — протягом року. Не завжди очевидно, чи загрожує стан людини її життю. Уявіть, що ви лікар відділення швидкої допомоги. У приймальні на вас чекає восьмеро пацієнтів, кожен з яких має одну з наступних типових скарг. Чотири із цих захворювань частіше вбивають людей, ніж інші чотири. Ви зможете сказати, яке з них небезпечніше?

Скарги

Оніміння

Психічний розлад

Біль у грудях

Задишка

Лихоманка

Інфекція

Запаморочення

Тромб

А ось і правильна відповідь, згідно зі статистикою смертей пацієнтів за рік:86

Небезпечний стан

Відносно безпечний стан

Тромб

Біль у грудях

Лихоманка

Запаморочення

Інфекція

Оніміння

Задишка

Психічний розлад

Задишка — це найрозповсюдженіший небезпечний симптом. Багатьом пацієнтам задишка здається менш серйозною проблемою, ніж, наприклад, біль у грудях. Однак ось що каже статистика:

Задишка

Біль у грудях

Середній вік пацієнта

54,5 %

51,4 %

Відсоток пацієнтів відділення невідкладної допомоги із цією скаргою

7,4 %

12,1 %

Госпіталізовано

51,3 %

41,9 %

Місячний рівень смертності

2,9 %

1,2 %

Річний рівень смертності

12,9 %

5,3 %

Отже, хворий із болем у грудях має не більші шанси померти, ніж середньостатистичний пацієнт відділення невідкладної допомоги. Натомість задишка підвищує імовірність летального випадку більше ніж удвічі. Так само в середньому один пацієнт із десяти, який звернеться в лікарню із тромбом, лихоманкою чи інфекцією, помре за рік. Якщо в людини паморочиться голова, вона відчуває оніміння чи має психічний розлад, ризик смерті втричі менший.

Тепер повернімось до попереднього питання. Як нам оцінити ефективність роботи кожного лікаря?

Найбільш очевидний спосіб — просто глянути на кількість пацієнтів, яку вилікував кожен фахівець. Дійсно, цей метод виявить колосальну різницю в показниках. Якби на ці результати можна було покластись, мало що у вашому житті було б важливішим за те, на якого саме лікаря вам пощастить натрапити у відділенні невідкладної допомоги.

Насправді, звітні бланки можуть увести в оману. Два лікарі одного відділення лікуватимуть дві зовсім різні групи пацієнтів. Наприклад, середньостатистичний хворий, який приходить опівдні, приблизно на десять років старший за того, котрий приходить посеред ночі. Навіть якщо два лікарі працюють в одну зміну, їм можуть дістатись різні пацієнти, залежно від їхніх умінь і пріоритетів. Підбирати пацієнтам найкращих для них медиків — це робота медсестри приймального відділення. Отже, один лікар на зміні може займатися всіма випадками психічних розладів чи всіма літніми людьми. Оскільки людина похилого віку має більші шанси померти від задишки, ніж тридцятирічна, не слід поспішати і карати лікаря, до якого направляють старших пацієнтів.

Що дійсно було б цікаво влаштувати, так це випробування, у межах якого пацієнтів приписували б до того чи того лікаря випадково, навіть якщо в нього вже й так багато хворих чи йому бракує інструментів, щоб вилікувати певну хворобу.

Однак ми маємо справу з реальними живими людьми, які намагаються не дати іншим реальним живим людям померти, тож такі експерименти ніхто не буде здійснювати.

Якщо так ми вчинити не можемо, а статистики одужання пацієнтів недостатньо, як нам оцінити компетентність лікаря?

Завдяки самій природі відділення невідкладної допомоги, ми маємо інші показники, здатні привести нас до істини. Річ у тому, що зазвичай пацієнти й гадки не мають, які лікарі будуть на зміні, коли вони потраплять у лікарню. Отже, пацієнти, які прийдуть у відділення між другою та третьою пополудні одного жовтневого четверга, у середньому не надто відрізнятимуться від тих, які прийдуть наступного четверга або ще через тиждень. Однак лікарі, які працюватимуть у ці три четверги, імовірно, будуть різними. Отже, якщо пацієнти, які потрапили до лікарні першого четверга, матимуть гірші показники одужання, ніж госпіталізовані в один з наступних четвергів, це означатиме, що на цій зміні лікарі гірші.

Звісно, можуть бути й інші пояснення: нещасний випадок, погана погода чи епідемія кишкової палички. Але якщо ви дивитесь на показники роботи лікаря за сотні змін і бачите, що на його змінах результативність лікування гірша, ніж в інших фахівців, можна сміливо припустити, що проблема саме в цьому лікарі.

Останнє зауваження з приводу методології: ми враховуємо, які лікарі працюють на конкретній зміні, але не враховуємо, котрий лікар приймає того чи того пацієнта. Чому? Бо ми знаємо, що хворих з лікарями зводить медсестра приймального відділення, тож їхні шляхи перетинаються аж ніяк не випадково. Те, що ми ігноруємо конкретні пари лікар‒пацієнт у нашому аналізі, може здатись абсолютно безглуздим. Однак у випадках, коли з вибіркою є проблеми, єдиний спосіб отримати правильну відповідь — це позбутись того, що, на перший погляд, здається цінною інформацією. Хоч би як парадоксально це було.

Отже, що ми дізнаємось про кваліфікацію лікарів, застосувавши цей підхід до даних, які зібрав Крейг Фіед?

Іншими словами, якщо ви опинитесь у відділенні невідкладної допомоги в тяжкому стані, наскільки ваше виживання залежатиме від того, який лікар вам дістанеться?

Коротка відповідь... не надто залежатиме. Те, що в сухій статистиці може здатись показником кваліфікації лікаря, насправді є збігом обставин. Уся річ у тому, що деяким лікарям дістається більше пацієнтів з несерйозними хворобами, ніж іншим.

Це не означає, що між найкращим і найгіршим лікарем відділення немає різниці. У найкращих лікарів рівень смертності пацієнтів за рік майже на 10 відсотків нижчий, ніж середній показник. Здається, що це не так уже й багато, але у відділенні з десятками тисяч пацієнтів найкращий лікар за рік рятує на шість чи сім життів більше, ніж найгірший.

Цікаво, що результат лікування здебільшого не пов’язаний із сумою витрат. Це означає, що найкращі лікарі витрачають не більше грошей на тести, аналізи і таке інше, ніж решта. Це варто враховувати, адже в наш час люди вважають, що більші витрати на медицину зроблять її ефективнішою. У Сполучених Штатах система охорони здоров’я становить 16 відсотків ВВП. У 1960 році цей показник був лише 5 відсотків.

То якими характеристиками володіють найкращі лікарі?

Загалом, наші висновки не дуже дивують. Більшість висококваліфікованих лікарів навчається в солідних медичних університетах і проходить ординатуру в престижних лікарнях. Досвід — теж дуже цінна штука. Десять зайвих років досвіду дають такі само переваги, як і практика в медичній установі топ-рівня.

Мало не забули. Якщо є можливість обрати лікаря відділення невідкладної допомоги, нехай це буде жінка. Для американських школярів було погано, що багато розумних жінок відмовились від педагогічної кар’єри заради медичної освіти, але приємно знати, що, згідно з нашим дослідженням, ці жінки трохи кращі за своїх колег-чоловіків, коли йдеться про порятунок життів.

Не надто вагомим здається те, чи високо лікаря оцінюють колеги. Ми попросили Фіеда та інших провідних фахівців ВМЦ назвати найкращих лікарів відділення невідкладної допомоги. Ті, яких вони назвали, нічим не випереджали інших за статистикою. Однак вони витрачали менше грошей на лікування пацієнтів.

Отже, важливо те, який лікар вам дістанеться, але якщо дивитись на ситуацію ширше, не так, як інші чинники: ваше захворювання, стать (жінки набагато рідше помирають протягом року після візиту до пункту невідкладної допомоги) та рівень доходу (бідні пацієнти помирають частіше, ніж багаті).

Хороша новина в тому, що пацієнти, які бояться померти, коли їх привозять до лікарні, насправді мають дуже високі шанси вижити.

Власне, їм, можливо, було б навіть краще, якби вони лишились удома. Про це свідчать дані, зібрані під час масштабних страйків лікарів у Лос-Анджелесі, Ізраїлі та Колумбії. Виявилось, що тоді в цих місцях рівень смертності знизився приблизно на 32 відсотки87!

Цей ефект можна було б частково пояснити тим, що на період страйку пацієнти відмовились від планових операцій. Це перше, що спало на думку Крейгу Фіеду, коли він дізнався про цю статистику.

Щось схоже сталось, коли багато вашингтонських лікарів одночасно поїхало з міста на медичну конференцію. Результат — значне зниження рівня смертності.

«Коли кількість зв’язків типу лікар‒пацієнт надто велика, багато показників зростає, — каже Фіед. — У таких випадках більше людей з несерйозними проблемами приймає більше ліків і проходить більше процедур, які часто не допомагають, але й не шкодять. Натомість люди з невиліковними хворобами помирають у будь-якому випадку».

* * *

Отже, може бути так, що похід у лікарню не дуже підвищить ваші шанси вижити, якщо ви страждаєте на щось серйозне, але підвищить ваші шанси померти, якщо з вами не трапилось нічого страшного. От така дивина.

Утім існують способи продовжити собі життя, не пов’язані з лікарнею. Можна, приміром, отримати Нобелівську премію88. За статистикою, її лауреати в галузі хімії та фізики за останні п’ятдесят років жили довше, ніж номінанти (От і вір голлівудській мудрості «бути номінованим — це вже честь»). Водночас на тривалість життя володарів Нобелівської премії не впливають гроші, що дають разом з нею. «Здається, що статус має певну цілющу силу, — каже один з авторів дослідження Ендрю Освальд. — Вихід на ту сцену в Стокгольмі, очевидно, додає вченим майже два роки життя».

Ще можна потрапити до Національної зали слави бейсболу. Схоже дослідження доводить, що чоловіки, які до неї входять, живуть довше за тих, яким до мети забракло зовсім трішки89.

Але як бути тим, хто не має особливого таланту до наук чи спорту? Можна придбати ануїтет — контракт, відповідно до якого вам щорічно виплачуватимуть певну суму, але лише доти, доки ви живі. Виявляється, що люди, які купують ануїтет, живуть довше за тих, які його не мають. І не тому, що від природи мають міцніше здоров’я. Судячи з усього, прагнення отримувати регулярні виплати спонукає їх міцніше триматися за життя90.

Релігія, здається, теж допомагає. Дослідження, в якому взяло участь 2800 літніх християн та юдеїв, показало, що вони частіше помирають протягом тридцяти днів після своїх головних свят, ніж за тридцять днів до них (при цьому юдеї нерідко помирають за місяць до християнських свят, а християни — за місяць до юдейських)91. Так само одвічні друзі та суперники Томас Джефферсон і Джон Адамс хоробро боролися зі смертю до певної дати. Вони померли з різницею в п’ятнадцять годин 4 липня 1826 року, в день п’ятдесятої річниці ратифікації Декларації Незалежності92.

Навіть один зайвий день життя може коштувати мільйони доларів. Згадайте податок на спадок, що накладається на майно людини після смерті93. Колись у США він становив 45 відсотків і не поширювався лише на 2 мільйони вартості спадку. Однак у 2009 році неоподатковуваними стали вже 3,5 мільйона. Отже, спадкоємцям заможного родича, який помирає, було б у півтора мільйона разів легше пережити втрату, якби він помер у перший день 2009 року, а не в останній день 2008-го. Враховуючи таку мотивацію, не складно здогадатись, що ці спадкоємці дали б своєму родичу найкраще медичне обслуговування, яке можна придбати за гроші, щоб він дожив до кінця року. Двоє австралійських учених установили, що коли в 1979 році в їхній країні скасували податок на спадок, дуже багато людей померло через тиждень після того, як закон набув чинності.

У якийсь момент здавалось, що податок на спадок тимчасово скасують у Сполучених Штатах у 2010 році. Якби це таки сталось, людина зі статком у 100 мільйонів доларів, яка померла в 2010-му, могла б залишити всю суму своїм спадкоємцям. Однак якби смерть настала в перший день 2011 року, спадкоємці мусили б віддати державі більше 40 мільйонів. Мабуть, політики передумали скасовувати податок, коли зрозуміли, скільки «самогубств» станеться з їхньої вини в останні тижні 2010 року.

Більшість людей хоче уникнути смерті за будь-які кошти. Щороку у світі витрачають більше ніж 40 мільярдів доларів на ліки від раку. У Сполучених Штатах це друга за обсягами продажів категорія препаратів після ліків від хвороб серця. Крім того, вона зростає вдвічі швидше, ніж решта ринку. Більша частина витрат іде на хіміотерапію, котра довела свою ефективність при деяких типах раку, таких як лейкемія, лімфома, хвороба Годжкіна й рак яєчок, особливо якщо їх виявляють на ранній стадії.

Утім у більшості випадків хіміотерапія не надто допомагає94. Вичерпний аналіз лікування раку в США та Австралії показав, що п’ятирічний рівень виживання пацієнтів становить 63 відсотки, але хіміотерапія сприяла цьому лише на 2 відсотки. Існує багато видів раку, за яких хіміотерапія виявилась зовсім неефективною: множинна мієлома, саркома м’яких тканин, меланома шкіри та рак підшлункової, матки, простати, сечового міхура і нирок.

Рак легень щороку вбиває більше ніж 150 000 людей у Сполучених Штатах. Стандартний курс хіміотерапії в разі недрібноклітинного раку легень коштує понад 40 000 доларів, але допомагає продовжити пацієнту життя лише на декілька місяців. Відомий онколог і професор Вірджинського університету Співдружності Томас Сміт протестував новий багатообіцяючий вид хіміотерапії для лікування раку грудей з метастазами. Він установив, що у випадку його застосування кожен рік здорового життя коштуватиме людині 360 000 доларів, якщо результат узагалі буде. На жаль, нічого із цього не вийшло. Нове лікування теж подовжувало життя хворих не більше як на два місяці.

Такі витрати лягають тягарем на плечі системи охорони здоров’я. Сміт каже, що хворі на рак становлять 20 відсотків загальної маси пацієнтів, але споживають 40 відсотків бюджету.

Деякі онкологи переконують, що переваги хіміотерапії полягають не лише в продовженні тривалості життя, а ще, хоч вона не допоможе дев’ятьом пацієнтам, десятого врятує. Утім якщо врахувати її вартість, неефективність і токсичність (майже 30 відсотків пацієнтів з раком легень після першого курсу хіміотерапії відмовилися від лікування, не бажаючи терпіти жахливі побічні ефекти), чому хіміотерапія досі така поширена?

Звісно, важливу роль грає гонитва за прибутком. Зрештою, лікарі теж люди, у яких є свої стимули. Онкологи — одні з найвисокооплачуваніших лікарів. Їхня зарплатня збільшується швидше, ніж у будь-яких інших фахівців, а понад половину заробітку вони отримують, призначаючи хіміотерапію. Також хіміотерапія допомагає їм тримати рівень смертності пацієнтів на задовільному рівні. Може, не так уже й важливо продовжити людині з останньою стадією раку життя на два місяці, але, можливо, очікувалось, що пацієнт протягне не більше чотирьох місяців узагалі. На папері це здаватиметься неабияким подвигом: лікар продовжив пацієнту життя на 50 відсотків.

Том Сміт не відкидає ці мотиви, але пропонує нам ще два.

За його словами, онкологи дуже схильні переоцінювати ефективність хіміотерапії. «Якщо ваш лозунг “Ми перемагаємо у війні проти раку”, — ви матимете хороші відгуки в пресі, пожертвування від благодійних організацій та Конгресу, — каже він. — Якщо ваш лозунг “Рак досі дає нам копняків, але вже не так сильно”, — це вже інша ситуація. Насправді, у випадках щільних пухлин копняки нам дістаються не такі вже й сильні, але і значного прогресу ми не досягли».

Крім того, як ми вже казали, онкологи — живі люди, яким доводиться казати іншим живим людям, що ті помирають і цьому особливо не зарадиш. «Мені та багатьом іншим лікарям неймовірно важко казати людям страшні новини і пояснювати, які неефективні наші ліки», — зізнається Сміт.

Якщо це настільки важко для лікарів, мабуть, це не легше і для політиків та страховиків, які виділяють дотації на підтримку широкого використання хіміотерапії. Попри безліч недоліків, хіміотерапія дає хворим на рак останню надію на виживання, або, як казав Сміт, «непереборне бажання не померти»95. Утім уже зараз не складно уявити майбутнє, коли ми озиратимемось на початок ХХІ століття і казатимемо: «І цим ми лікували людей?».

Рівень смертності від раку не надто змінився за останні півстоліття. Він становить близько 200 смертей на 100 000 людей. Це попри заяву президента Ніксона про «війну проти раку», зроблену більше сорока років тому, після якої на боротьбу із хворобою почали виділяти значно більше коштів.

Вірите, насправді ці показники смертності затьмарюють деякі хороші новини. За зазначений період кількість пацієнтів, які помирають від серцево-судинних захворювань, зменшилась із 600 на 100 000 осіб до 300. Що це означає?

Багато людей, які колись померли б від хвороб серця, тепер живуть достатньо довго, щоб померти від раку96. Насправді, 90 відсотків жертв раку легенів складають хворі, старші за п’ятдесят п’ять. Середній вік — сімдесят один рік.

Дані про кількість померлих від раку не дають розгледіти іншу позитивну тенденцію. Серед молоді до двадцяти років рівень смертності знизився на понад 50 відсотків, а серед людей від двадцяти до сорока — на 20 відсотків. Це досягнення, яке дає надію, адже в цих вікових груп дедалі частіше діагностують рак (причини досі невідомі, але серед головних — неправильне харчування і забруднення навколишнього середовища).

Рак убиває дедалі менше людей віком до сорока років, а от участь у двох війнах точно має збільшувати кількість загиблих серед молоді, чи не так?

З 2002 по 2008 рік Сполучені Штати брали участь у двох кривавих збройних конфліктах в Афганістані та Іраку. Середня кількість жертв серед військових щороку становила 1643 особи. Утім на початку 1980-х, коли США не брали участі в масштабних війнах, середня річна кількість загиблих перевищувала 2100 осіб. Як таке можливо?

Раніше військових було значно більше: 2,1 мільйона осіб у регулярних військах у 1988 році проти 1,4 мільйона в 2008-му. Хай там як, а рівень смертності у 2008 році виявився нижчим. Одна з причин — підвищення якості медичного обслуговування. Дивує те, що кількість солдатів, загиблих унаслідок нещасних випадків, на початку 1980-х була вищою, ніж кількість загиблих від ворожого вогню в Афганістані та Іраку. Здається, навчання військової справи може бути не менш небезпечним, ніж безпосередня участь у війні97.

А ще подумайте ось про що: з 1982 року було вбито майже 42 000 американських військових. Приблизно стільки американців щороку гине в автокатастрофах.

* * *

Якщо хтось викурював по дві пачки цигарок на день упродовж тридцяти років і помер від емфіземи легень, можна сказати, що він сам винен і принаймні прожив життя, насолоджуючись нікотином.

Про жертв терактів чогось подібного не скажеш. Їхня смерть не просто нагла і страшна, адже вони не зробили нічого поганого, щоб так скінчити свій шлях. Вони — реквізит для терористів. Люди, які їх убили, нічогісінько не знали про їхнє життя, досягнення та рідних.

Терористичні акти так лякають, тому що їх складно передбачити. Терористи мають незліченну кількість цілей і способів убивства. Бомби в потязі. Літак врізається у хмарочос. Сибірська виразка, надіслана поштою. Після таких випадків, як теракти 11 вересня в США та 7 липня 2005 року в Лондоні, на захист найцінніших об’єктів долучили величезну кількість ресурсів, але певною мірою це сізіфова праця. Замість того щоб обороняти кожну ціль, на яку можуть зазіхнути терористи, краще навчитись виявляти їх до вчинення злочину і кидати за ґрати.

Хороша новина в тому, що терористів не так і багато. Це логічно, адже, хоч вчинити теракт відносно просто, трапляються вони досить нечасто. З 11 вересня тероризм майже не підіймає голови на американській землі. У Великобританії терористів більше, але на авансцену вони виходять украй рідко.

Погана новина в тому, що терористів складно знайти — бо їх незначна кількість — до того, як вони вчинять щось жахливе. Складовими антитерористичних заходів переважно є три елементи: збір розвідувальної інформації (що доволі складно й небезпечно), моніторинг інтернет-форумів (нагадує спробу напитись із пожежного шланга) і спостереження за грошовими потоками (враховуючи, що в банках усього світу щодня обертаються трильйони доларів, це ніби перекопати весь пляж у пошуку кількох конкретних піщинок). Дев’ятнадцять осіб, відповідальних за теракти 11 вересня, витратили на цю операцію 303 671 долар і 62 центи, або менш ніж 16 000 на кожного.

Чи існує ще якась тактика, що могла б допомогти у виявленні терористів98?

Єн Горслі99 вірить, що така тактика може існувати. Він не працює в правоохоронних органах, уряді чи армії. Ніщо в ньому не натякає навіть на крихту геройства. Він виріс у серці Великої Британії, а його батько був інженером-електриком. Зараз він уже середнього віку. Горслі досі щасливо живе далеко від галасливого Лондона. Він дуже привітний, але не любить тусуватися на якихось гучних заходах. Горслі, за його власними словами, «зовсім посередня людина, про яку швидко можна забути».

В юнацькі роки Єн хотів стати бухгалтером, але кинув навчання, коли батько його дівчини допоміг йому отримати роботу касира в банку. Коли з’являлись нові вакансії, він займав їх. У більшості посад не було нічого цікавого, та й особливих прибутків вони не давали. Утім одна робота, пов’язана з комп’ютерним програмуванням, таки заінтригувала його, адже дозволила «зрозуміти основні принципи бази даних, за якою працював банк».

Горслі завжди уважно вивчав людську поведінку і вмів відрізнити хороше від поганого. Якось його попросили знайти серед працівників банку шахрая, із чим він бездоганно впорався. Унаслідок діяльності таких шахраїв британські банки щорічно втрачають майже 1,5 мільярда доларів100. Останніми роками цьому почали сприяти онлайн-банкінг і жорстока війна за нових клієнтів.

На якийсь час гроші настільки знецінились, а кредит стало так просто отримати, що будь-хто, незалежно від роду занять, громадянства і кредитної історії, міг зайти в британський банк й отримати платіжну картку (шахраї навіть навчились використовувати для цього дані померлих людей). Горслі почав уважніше придивлятись до різних етнічних груп. Іммігранти із Західної Африки майстерно підробляли чеки, а вихідці зі Східної Європи були найкращими в крадіжках ідентифікаційних даних. Такі шахраї демонстрували неабияку винахідливість. Вони знаходили кол-центр банку, чекали надворі, доки не вийде хтось із працівників, і пропонували хабарі за інформацію про клієнтів.

Горслі зібрав команду аналітиків, які писали комп’ютерні програми, здатні сновигати базою даних банку і виявляти підозрілу активність. Програмісти свою справу знали. Як і спритні шахраї, які вигадували нові афери, коли старі викривали. Їхнє вміння швидко адаптуватись навчило Горслі мислити, як шахрай. Навіть уві сні його мозок перебирав мільярди мільярдів елементів бази даних банку, вишукуючи найбільш вразливі. Його алгоритми ставали дедалі точнішими.

Нам дуже пощастило познайомитися з Єном Горслі приблизно в цей період. Ми з ним замислились: якщо його алгоритми можуть просіювати нескінченний потік банківських даних та успішно виявляти шахраїв, чи можна схожим чином упіймати інших поганців, наприклад, майбутніх терористів?

Нам стала в пригоді інформація, пов’язана з 11 вересня. Кредитні історії тих дев’ятнадцяти терористів містили деякі особливості, які відрізняли їх від середньостатистичного клієнта банку:

Вони відкривали рахунки в США готівкою чи її еквівалентами. Перший внесок становив у середньому 4000 доларів і робився здебільшого у відділенні великого і добре знаного банку.

Зазвичай вони користувались абонентськими скриньками замість адрес і часто їх змінювали.

Дехто з них регулярно відправляв і отримував безготівкові перекази з інших країн, але ці транзакції завжди були менші за суми, які вимагають від банку складати звіт.

Вони розміщували один великий депозит, а потім потроху знімали готівку.

Банки не фіксували на їхніх рахунках витрат на такі звичайні речі, як: квартплата, комунальні послуги, авто, страхування тощо.

Гроші знімались без якоїсь закономірності.

Вони не мали ощадних рахунків чи індивідуальних сейфів.

Співвідношення знятої готівки до виписаних чеків було нетипово високе.

Звісно, простіше минулим числом скласти профіль реального терориста, ніж виявити його до того, як він скоїть теракт. Профілі цих дев’ятнадцятьох осіб — іноземців, які мешкали в США і тренувались викрадати літаки, — не цілком збігаються із профілем, скажімо, британського терориста-смертника, який народився і мешкає в Лондоні.

Крім того, коли дані використовуються, щоб оцінити неправомірні дії в минулому (згадайте, як у «Фрікономіці» ми наводили приклади шахраювання вчителів і борців сумо), зазвичай частка шахраїв серед загальної кількості підозрюваних є доволі великою. Проте в нашому випадку завдання було знайти серед гігантської кількості клієнтів (лише банк Горслі мав їх декілька мільйонів) дуже незначну частку потенційних терористів.

Утім, скажімо, ви змогли розробити алгоритм з 99-відсотковою точністю. Припустімо, що в Британії є 500 терористів. Алгоритм точно визначить 495 із них (99 відсотків). Однак у Британії мешкає майже 50 мільйонів осіб, які не мають нічого спільного із тероризмом. Отже, алгоритм хибно визначить терористичний статус ще й одного відсотка з них, або 500 000 людей. Цей чудовий, точний на 99 відсотків, алгоритм визначить дуже багато хибних цілей. Влада почне переслідувати півмільйона громадян через підозру в тероризмі.

Та й навіть якщо б таке трапилось, правоохоронці не впорались би з таким обсягом роботи.

Схожа проблема існує і в системі охорони здоров’я. Нещодавнє дослідження в галузі онкології показало, що 50 відсотків із 68 000 учасників експерименту отримали щонайменше один хибний позитивний результат, зробивши 14 аналізів101. Тож, хоч багато хто обстоює систему всебічного дослідження в разі будь-якої хвороби, насправді ця система буде перевантажена помилковими позитивними висновками, тоді як дійсно хворі люди опиняться поза увагою. На цю тему висловився і бейсболіст Майк Лоуелл, найкращий гравець нещодавньої фінальної серії Національної бейсбольної асоціації. У відповідь на пропозицію перевірити кожного спортсмена ліги на вживання гормона росту він сказав: «Якщо тест точний на 99 відсотків, 7 людей звинуватять нізащо. А що, як серед них буде провідний гравець Кел Ріпкен? Хіба це не зіпсує його кар’єру?»102.

Отже, якщо ви полюєте на терористів, 99 відсотків точності аж ніяк не достатньо.

* * *

7 липня 2005 року четверо ісламських терористів-смертників скоїли вибухи в Лондоні — один у переповненому автобусі та три в метро. Загинуло 52 людини. «Цей випадок спустошив мене, — каже Горслі. — Ми лише почали роботу над ідентифікацією потенційних терористів. Можливо, якби ми стартували на кілька років раніше, то змогли б запобігти цій трагедії».

Лондонські терористи лишили по собі деякі фінансові сліди, але їх було недостатньо. Утім у наступні місяці британська поліція заарештувала купу підозрілих типів, проаналізувавши нетипові банківські операції. Оскільки ніхто із цих осіб до того не вчиняв терактів, більшість із них неможливо було в чомусь звинуватити103. Однак якщо вони мали достатньо спільного із потенційними терористами, можливо, на основі аналізу їхніх банківських транзакцій можна було написати дійсно корисний алгоритм. Крім того, більше сотні із цих підозрюваних — клієнти банку Горслі.

Процедура вимагала здійснити два кроки. По-перше, зібрати всі наявні дані на цю сотню з лишком підозрюваних і створити алгоритм, заснований на ознаках, котрі відрізняють цих осіб від решти населення. По-друге, налаштувавши цей алгоритм, можна було б запустити в базі даних банку пошук інших поганців.

Враховуючи, що Велика Британія спрямувала всі свої сили на боротьбу з ісламськими радикалами, а не з ірландськими повстанцями, більшість заарештованих підозрюваних мала мусульманські імена. Це був один з найважливіших демографічних маркерів алгоритму. Людина, у якої не було ані мусульманського імені, ані прізвища, мала один шанс на 500 000 потрапити до списку потенційних терористів. Для тих, хто мав або мусульманське ім’я, або прізвище, цей шанс становив один на 30 000. Натомість людина з мусульманським ім’ям та прізвищем могла потрапити до списку підозрюваних з імовірністю 1 до 2000.

Потенційні терористи були переважно чоловіками віком двадцяти шести – тридцяти п’яти років. Крім того, у більшості випадків вони:

Мали мобільний телефон.

Були студентами.

Орендували житло.

Самі по собі ці характеристики не дають приводу для арешту (вони описують майже кожного нашого асистента, але ми впевнені, що ніхто з них не терорист). Однак якщо до цих типових характеристик додати маркер у вигляді мусульманських імен, вони стають корисними для роботи алгоритму.

Коли вищезгадані ознаки було враховано, виявилось, що деякі інші параметри геть нічого не кажуть про терористів:

Зайнятість.

Сімейний статус.

Проживання неподалік від мечеті.

Отже, попри розповсюджене переконання, неодружений безробітний двадцятишестирічний чоловік, який мешкає поряд із мечеттю, має не більше шансів виявитись терористом, ніж інший двадцятишестирічний одружений чоловік, у якого є постійна робота і який живе в декількох кілометрах від мечеті.

Також, згідно з даними, потенційні терористи, імовірно, не будуть:

Відкривати ощадний рахунок.

Знімати в банкоматах гроші в п’ятницю ввечері.

Страхувати життя.

Щодо показника, пов’язаного з банкоматами в п’ятницю, можливо, справа в тому, що цього дня багато мусульман іде на обов’язкову молитву. Ситуація зі страхуванням життя трохи цікавіша. Скажімо, ви одружений двадцятишестирічний чоловік, у якого двоє дітей. Мабуть, вам є сенс застрахувати своє життя, щоб ваша родина не лишилася без копійки, якщо з вами щось станеться. Однак страхові компанії не виплачують грошей, якщо власник поліса вчинив самогубство. Отже, двадцятишестирічний чоловік, який планує одного дня підірвати себе, навряд викидатиме гроші на страхування життя.

Відповідно, якщо потенційний терорист хоче приховати свою атаку, йому слід піти в банк і змінити ім’я, вказане в рахунку, на геть немусульманське (наприклад, Єн). Також не завадить застрахувати своє життя. Наприклад, банк Горслі пропонує дешеві поліси, що коштують кілька фунтів на місяць.

* * *

Усі ці показники допомогли розробити алгоритм, здатний профільтрувати всю банківську базу даних і виявити в ній невеличку групу потенційних терористів.

Утім був ще один параметр, що зробив алгоритм довершеним. В інтересах національної безпеки ми не розкриватимемо його деталей; назвемо його змінною X.

Що в цій змінній X такого особливого? По-перше, це поведінковий маркер, а не демографічний. Мрія всіх антитерористичних органів — стати мухою на стіні в кімнаті, переповненій терористами. Певною мірою змінна X втілила цю мрію в життя. На відміну від інших параметрів в алгоритмі, котрі мають лише варіанти «так» чи «ні», змінна X оцінює інтенсивність тієї чи тієї банківської активності. Про більшість населення вона не скаже нічого особливого, проте про людей, до яких застосовні маркери відбору потенційних терористів, вона буквально калатає у дзвони.

Це надало алгоритму шанс грати на випередження. З бази даних із мільйонами клієнтів Горслі тепер міг виокремити 30 особливо підозрілих індивідуумів. Згідно з його консервативними оцінками, щонайменше п’ятеро з них майже точно мають стосунок до терористичної діяльності. П’ять із 30 — це теж не ідеально, але все ж краще, ніж 495 із 500 495.

Поки ми це пишемо, Горслі передав той список із 30 осіб своєму керівництву, а те, своєю чергою, переадресувало його відповідним органам. Горслі зробив свою справу, тепер черга за ними. Враховуючи особливості цього питання, можливо, Горслі ніколи й не дізнається, чи був його алгоритм успішним. І ви, читачі, теж не побачите якихось свідчень його успіху, оскільки він полягає у відсутності терористичних атак.

Однак, можливо, одного дня ви сидітимете в британському пабі поруч зі скромним мовчазним незнайомцем. Ви вип’єте з ним по келиху пива, потім ще по одному і ще. Коли його язик трохи розв’яжеться, він пошепки зізнається, що нещодавно отримав почесний титул і тепер його звуть Сер Єн Горслі. Він не може розповісти, за що його посвятили в лицарі, але це якось пов’язано із захистом суспільства від тих, хто хоче завдати йому значної шкоди. Ви щиро подякуєте йому за його роботу і пригостите ще одним келихом пива, а тоді ще кількома. Коли паб зачинятиметься, ви з ним, хитаючись, вийдете на вулицю. А тоді, коли він уже збереться йти додому неосвітленою алеєю, ви вирішите, що є ще один невеличкий спосіб віддячити йому. Ви смикнете його до себе, помахом руки впіймаєте таксі та запхнете його в машину. Адже, як ви знаєте, найкращі друзі не дозволять тинятися вулицями напідпитку.

60 Рамадан та аномалії при народженні: Частина про вплив голодування на дітонародження спирається на роботу Douglas Almond and Bhashkar Mazumder, “The Effects of Maternal Fasting During Ramadan on Birth and Adult Outcomes,” National Bureau of Economic Research working paper, October 2008.

61 Аномалії в організмі коней: див. Bill Mooney, “Horse Racing; A Study on the Loss of Foals,” The New York Times, May 2, 2002; and Frank Fitzpatrick, “Fate Stepped in for Smarty,” The Philadelphia Inquirer, May 26, 2004.

62 Іспанський грип: див. Douglas Almond, “Is the 1918 Influenza Pandemic Over? Long-Term Effects of In Utero Influenza Exposure in the Post-1940 U.S. Population,” Journal of Political Economy 114, no. 4 (2006); and Douglas Almond and Bhashkar Mazumder, “The 1918 Influenza Pandemic and Subsequent Health Outcomes: An Analysis of SIPP Data,” Recent Developments in Health Economics 95, no. 2 (May 2005).

63 Альберт Ааб проти Альберта Зизмора: див. Liran Einav and Leeat Yariv, “What’s in a Surname? The Effects of Surname Initials on Academic Success,” Journal of Economic Perspectives 20, no. 1 (2006); and C. Mirjam van Praag and Bernard M. S. van Praag, “The Benefits of Being Economics Professor A (and not Z),” Institute for the Study of Labor discussion paper, March 2007.

64 Роль дати народження та ефект відносності віку: див. Stephen J. Dubner and Steven D. Levitt, “A Star Is Made,” The New York Times Magazine, May 7, 2006; K. Anders Ericsson, Neil Charness, Paul J. Feltovich, and Robert R. Hoffman, The Cambridge Handbook of Expertise and Expert Performance (Cambridge University Press, 2006); K. Anders Ericsson, Ralf Th. Krampe, and Clemens Tesch-Romer, “The Role of Deliberate Practice in the Acquisition of Expert Performance,” Psychological Review 100, no. 3 (1993); Werner Helsen, Jan Van Winckel, and A. Mark Williams, “The Relative Age Effect in Youth Soccer Across Europe,” Journal of Sports Sciences 23, no. 6 (June 2005); and Greg Spira, “The Boys of Late Summer,” Slate, April 16, 2008. Спершу ми планували написати розділ про те, звідки береться талант. Тобто про те, що робить людину майстром тієї чи іншої справи. Однак наші плани змінились, коли на цю тему було видано кілька інших книжок. Багато людей поділилося з нами своїм часом і думками для написання цього розділу, який так і не з’явився. Ми щиро їм вдячні. Нам дуже допомогли Андерс Ерікссон, Вернер Гельсен, Пола Барнслі, Ґас Томпсон та інші. Ми особливо вдячні Такеру Кобаяші, японському чемпіону зі швидкісного поїдання, за співпрацю та готовність спробувати хот-доги з Papaya King та Hebrew National, хоч він і не дуже їх любить.

65 Кілька років тому ми написали в New York Times Magazine колонку під назвою «Становлення зірки», спираючись на дослідження Ерікссона. Ми планували присвятити цьому розділ і у «Фрікономіці». На жаль, нам довелось полишити цю ідею, адже на момент, коли ми дописували книжку, цю нішу раптом заповнило багато інших праць, таких як «Неординарні» Малколма Гладуелла, «Талант переоцінюють» Джоффрі Колвіна і «Код таланту» Дена Койла.

66 Звідки беруться терористи? Див. Alan B. Krueger, What Makes a Terrorist (Princeton University Press, 2007); Claude Berrebi, “Evidence About the Link Between Education, Poverty and Terrorism Among Palestinians,” Princeton University Industrial Relations Section working paper, 2003; and Krueger and Jita Maleckova, “Education, Poverty and Terrorism: Is There a Causal Connection?” Journal of Economic Perspectives 17, no. 4 (Fall 2003).

67 Більше про цілі терористів можна дізнатись у Mark Juergensmeyer, Terror in the Mind of God (University of California Press, 2001).

68 Терористів складно виявити: див. “Muslim Nations Fail to Define Terrorism,” Associated Press, April 3, 2002.

69 Чому тероризм такий доступний і простий: кількість жертв у районі Вашингтона ми дізнались у ФБР, яке збирає статистику в місцевих поліцейських відділках. Більше про вашингтонських снайперів читайте у Jeffrey Schulden et al., “Psychological Responses to the Sniper Attacks: Washington D. C., Area, October 2002,” American Journal of Preventative Medicine 31, no. 4 (October 2006).

70 Цифри, пов’язані з обшуком пасажирів в аеропортах, надало Бюро транспортної статистики.

71 Фінансові збитки від терактів 11 вересня: див. Dick K. Nanto, “9/11 Terrorism: Global Economic Costs,” Congressional Research Service, 2004.

72 Збільшення кількості смертей на дорогах після 11 вересня: див. Garrick Blalock, Vrinda Kadiyali, and Daniel Simon, “Driving Fatalities after 9/11: A Hidden Cost of Terrorism,” Cornell University Department of Applied Economics and Management working paper, 2005; Gerd Gigerenzer, “Dread Risk, September 11, and Fatal Traffic Accidents,” Psychological Science 15, no. 4 (2004); Michael Sivak and Michael J. Flannagan, “Consequences for Road Traffic Fatalities of the Reduction in Flying Following September 11, 2001,” Transportation Research 7, nos. 4–5 (July–September 2004); and Jenny C. Su et al., “Driving Under the Influence (of Stress): Evidence of a Regional Increase in Impaired Driving and Traffic Fatalities After the September 11 Terrorist Attacks,” Psychological Science 20, no. 1 (December 2008).

73 Махінації на фондовому ринку: див. Mark Maremont, Charles Forelle, and James Bandler, “Companies Say Backdating Used in Days After 9/11,” The Wall Street Journal, March 7, 2007.

74 Ресурси поліції кидають проти терористів: див. Selwyn Raab, Five Families: The Rise, Decline and Resurgence of America’s Most Powerful Mafia Empires (Macmillan, 2005); Janelle Nanos, “Stiffed,” New York, November 6, 2006; Suzy Jagger, “F.B.I. Diverts Anti-Terror Agents to Bernard Madoff $50 Billion Swindle,” The Times (London), December 22, 2008; and Eric Lichtblau, “Federal Cases of Stock Fraud Drop Sharply,” The New York Times, December 24, 2008.

75 Грип та авіаподорожі: див. John Brownstein, Cecily Wolfe, and Kenneth Mandl, “Empirical Evidence for the Effect of Airline Travel on Interregional Influenza Spread in the United States,” PloS Medicine, October 2006.

76 Зниження рівня злочинності у Вашингтоні: див. Jonathan Klick and Alexander Tabarrok, “Using Terror Alert Levels to Estimate the Effect of Police on Crime,” Journal of Law and Economics 48, no. 1 (April 2005).

77 Сюрприз для Каліфорнії: див. “Home-Grown,” The Economist, October 18, 2007; and Jeffrey Miron, “The Budgetary Implications of Drug Prohibition,” Harvard University, December 2008.

78 Чоловік, який змінює лікарні: ця частина переважно спирається на інтерв’ю із Крейгом Фіедом і членами його команди, такими як Марк Сміт. Також нам дуже допомогли Розабет Мосс Картер та Мішелль Гескетт.

79 Невідкладна медична допомога: див. Derek R. Smart, Physician Characteristics and Distribution in the U.S. (American Medical Association Press, 2007).

80 Статистика відділень невідкладної допомоги: див. Eric W. Nawar, Richard W. Niska, and Jiamin Xu, “National Hospital Ambulatory Medical Care Survey: 2005 Emergency Department Summary,” Advance Data from Vital and Health Statistics, Centers for Disease Control, June 29, 2007; також нам допомогла інформація, надана Федеральним агентством контролю якості системи охорони здоров’я, а саме звіти деяких його працівників: Pamela Horsleys and Anne Elixhauser, “Hospital Admissions That Began in the Emergency Department, 2003,” and Healthcare Cost and Utilization Project (H-CUP) Statistical Brief No. 1, February 2006.

81 Це було ще на зорі зародження інтернету.

82 «Перші шістдесят хвилин найважливіші»: узято з Fred D. Baldwin, “It’s All About Speed,” Healthcare Informatics, November 2000.

83 Когнітивний ступор: див. R. Miller, “Response Time in Man-Computer Conversational Transactions,” Proceedings of the AFIPS Fall Joint Computer Conference, 1968; and B. Shneiderman, “Response Time and Display Rate in Human Performance with Computers,” Computing Surveys, 1984.

84 Найкращі та найгірші лікарі відділень невідкладної допомоги: ця частина в основному базується на роботі Mark Duggan and Steven D. Levitt, “Assessing Differences in Skill Across Emergency Room Physicians”.

85 Мінуси лікарських табелів успішності: див. David Dranove, Daniel Kessler, Mark McClellan, and Mark Satterthwaite, “Is More Information Better?” Journal of Political Economy 111, no. 3 (2003).

86 У цій та інших статистиках смертності враховуються вік, різні симптоми тощо.

87 Чи рятують лікарські страйки життя? Див. Robert S. Mendelsohn, Confessions of a Medical Heretic (Contemporary Books, 1979); and Solveig Argeseanu Cunningham, Kristina Mitchell, K. M. Venkat Narayan, and Salim Yusuf, “Doctors’ Strikes and Mortality: A Review,” Social Science and Medicine 67, no. 11 (December 2008).

88 Як відтермінувати смерть: виграйте Нобелівську премію: див. Matthew D. Rablen and Andrew J. Oswald, “Mortality and Immortality,” University of Warwick, January 2007; and Donald MacLeod, “Nobel Winners Live Longer, Say Researchers,” The Guardian, January 17, 2007.

89 Увійдіть до Зали слави: див. David J. Becker, Kenneth Y. Chay, and Shailender Swaminathan, “Mortality and the Baseball Hall of Fame: An Investigation into the Role of Status in Life Expectancy,” iHEA 2007 6th World Congress: Explorations in Health Economics paper.

90 Купіть ануїтет: див. Thomas J. Phillipson and Gary S. Becker, “Old-Age Longevity and Mortality-Contingent Claims,” Journal of Poilitical Economy 106, no. 3 (1998).

91 Будьте релігійними: див. Ellen L. Idler and Stanislav V. Kasl, “Religion, Disability, Depression, and the Timing of Death,” American Journal of Sociology 97, no. 4 (January 1992).

92 Будьте патріотами: див. David McCullough, John Adams (Simon & Schuster, 2001).

93 Податок на спадок: Joshua Gans and Andrew Leigh, “Did the Death of Australian Inheritance Taxes Affect Deaths?” Topics in Economic Analysis and Policy (Berkeley Electronic Press, 2006).

94 Правда про хіміотерапію: цю частину нам допомогли написати діючі онкологи та дослідники, такі як Томас Сміт, Макс Віша, Пітер Айзенберг, Джером Ґрупмен, а також деякі учасники неформальної конференції «Вимоги до лікування раку», датованої 2007 роком і організованої Арні Ґлазіером та Дослідницьким інститутом Ван Андела (дякуємо Рафу Фарсту за запрошення). Див. також Thomas G. Roberts Jr., Thomas J. Lynch Jr., Bruce A. Chabner, “Choosing Chemotherapy for Lung Cancer Based on Cost: Not Yet,” Oncologist, June 1, 2002; Scott Ramsey et al., “Economic Analysis of Vinorelbine Plus Cisplatin Versus Paclitaxel Plus Carboplatin for Advanced Non-Small-Cell Lung Cancer,” Journal of the National Cancer Institute 94, no. 4 (February 20, 2002); Graeme Morgan, Robyn Wardy, and Michael Bartonz, “The Contribution of Cytotoxic Chemotherapy to 5-year Survival in Adult Malignancies,” Clinical Oncology 16 (2004); Guy Faguet, The War on Cancer: An Anatomy of Failure, a Blueprint for the Future (Springer Netherlands, 2005); Neal J. Meropol and Kevin A. Schulman, “Cost of Cancer Care: Issues and Implications,” Clinical Oncology 25, no. 2 (January 2007); and Bruce Hillner and Thomas J. Smith, “Efficacy Does Not Necessarily Translate to Cost Effectiveness: A Case Study in the Challenges Associated with 21st Century Cancer Drug Pricing,” Journal of Clinical Oncology 27, no. 13 (May 2009).

95 «Непереборне бажання не померти»: цю фразу сказав Томас Сміт, посилаючись на свого колегу Томаса Фінакейна та його роботу “How Gravely Ill Becomes Dying: A Key to End-of-Life Care,” Journal of the American Medical Association 282 (1999).

96 Прожити достатньо довго, щоб померти від раку: див. Bo E. Honore and Adriana Lleras-Muney, “Bounds in Competing Risks Models and the War on Cancer,” Econometrica 76, no. 6 (November 2006).

97 Війна не така вже й небезпечна? Тут ми посилались на звіт під назвою “U.S. Active Duty Military Deaths 1980 through 2008 (as of April 22, 2009)”, підготований Центром обліку людських ресурсів для Міністерства оборони США. Дякуємо читачеві на ім’я Алан Сміт за те, що звернув нашу увагу на ці дані.

98 Як упіймати терориста: ця частина спирається на роботу “Identifying Terrorists Using Banking Data,” Steven D. Levitt and A. Danger Powers, та інтерв’ю з Єном Горслі.

99 З причин, які незабаром стануть очевидними, це ім’я — псевдонім. Усі інші факти про нього справжні.

100 Банківські махінації в Британії: за даними Асоціації систем міжбанківських розрахунків.

101 Помилки при діагностуванні раку: див. Jennifer Miller Croswell et al., “Cumulative Incidence of False-Positive Results in Repeated, Multimodal Cancer Screening,” Annals of Family Medicine 7 (2009).

102 Майк Лоуелл: див. Jimmy Golen, “Lowell: Baseball Held to Higher Standard,” The Associated Press, January 18, 2008.

103 Звільнення підозрюваних у тероризмі: див. Alan Travis, “Two-Thirds of U.K. Terror Suspects Released Without Charge,” The Guardian, May 12, 2009.

Розділ 3. Неймовірні історії про байдужість та альтруїзм

Чому 38 людей спостерігало за вбивством Кітті Дженовезе?.. Якими бувають сусіди... Що спричинило спалах злочинності в 1960-ті роки?.. Як Американська спілка захисту громадянських свобод заохочує злочинців... Коріння альтруїзму... Хто відвідує літніх людей?.. Природні катастрофи... Економісти в лабораторіях... Геніальна простота гри «Диктатор»... Люди такі щедрі! Дякувати Богові за мотоциклістів без шоломів... Чудовий іранський експеримент з нирками... Чому реальні люди не поводяться як піддослідні?.. Брудна правда про альтруїзм... Опудала лякають і людей... І знову про Кітті Дженовезе.

Одного прохолодного четверга в березні 1964 року у Нью-Йорку трапилось дещо жахливе. Дещо таке, що змушує сприймати людей як найегоїстичніших істот, котрих колись бачила ця планета104.

Двадцятивосьмирічна жінка на ім’я Кітті Дженовезе їхала додому з роботи і, як завжди, припаркувалась на стоянці залізничної станції Лонг-Айленд. Вона мешкала в Кью-Ґарденз, що в Квінзі, хвилин за двадцять їзди потягом від Мангеттена. Це був гарний район з акуратними будиночками, кількома багатоквартирними житловими комплексами і торговим кварталом.

Дженовезе мешкала над крамничками, що вітринами виходили на Остін-стрит. Вхід до її квартири був за рогом. Вона вийшла з автівки й зачинила її. Майже миттєво до неї підбіг чоловік і вдарив ножем у спину.

Дженовезе скрикнула. Напад стався на тротуарі біля крамниць, через дорогу від десятиповерхового будинку під назвою Маубрей.

Нападник, якого звали Вінстон Моузлі, кинувся до свого авто, білого Corvair, припаркованого на узбіччі, метрів за шістдесят звідти. Він увімкнув задній хід і незабаром зник із поля зору.

Хитаючись, Дженовезе звелася на ноги і рушила за ріг свого будинку. Однак Моузлі раптом з’явився знову. Спершу він зґвалтував Дженовезе, а тоді повернувся ще раз, удруге вдарив ножем і залишив помирати. Потім він знову сів у своє авто і поїхав додому. Як і Дженовезе, він теж був молодий. Йому було двадцять дев’ять і він також мешкав у Квінзі.

Його дружина працювала фельдшеркою. У них було двоє дітей. Їдучи додому, Моузлі зупинився перед світлофором і помітив іншу машину, водій якої заснув за кермом. Моузлі вийшов і розбудив чоловіка. Він не заподіяв йому нічого лихого і не пограбував, коли той спав. Наступного ранку Моузлі, як завжди, пішов на роботу.

Невдовзі його злочин набув розголосу. Не тому, що Моузлі був психопатом — таким собі нормальним сім’янином, який скоював страхітливі злочини, зокрема сексуального характеру. І не тому, що Дженовезе була яскравою особистістю, адміністраторкою в барі та лесбіянкою, котру раніше заарештовували за азартні ігри. І не через те, що Дженовезе була білою, а Моузлі — темношкірим.

Про вбивство Кітті Дженовезе всі дізнались завдяки статті на першій сторінці The New York Times. Ось як вона починалась:

Більш ніж півгодини 38 законослухняних мешканців Квінза спостерігали, як убивця здійснив три напади на жінку в Кью-Ґарденз... Ніхто не зателефонував у поліцію. Один свідок викликав правоохоронців, коли жінка була вже мертва.

Від початку до завершення нападу минуло більш як півгодини. «Якби нас викликали, коли він накинувся вперше, — заявив інспектор поліції, — жінка могла б лишитись живою».

На ранок після вбивства сусідів Дженовезе допитала поліція та з ними поспілкувався журналіст Times. Коли в них поцікавились, чому вони не втрутилися і не викликали поліцію, відмовки були різні:

«Ми думали, це якась парочка з’ясовує стосунки».

«Ми підійшли до вікна, щоб поглянути, що відбувається, але з нашої спальні погано видно вулицю».

«Я втомився і хотів спати».

Стаття була не дуже велика, приблизно на півтори тисячі слів, але її вплив був миттєвим і вибуховим. Раптом усі ніби дійшли згоди, що ті тридцять вісім свідків у Кью-Ґарденз — це непотріб людської цивілізації. Політики, богослови та журналісти цькували сусідів за їхню байдужість. Дехто навіть закликав опублікувати їхні адреси, щоб вони не змогли уникнути правосуддя.

Цей інцидент так збурив країну, що за наступні роки на тему байдужості свідків злочинів було здійснено більше досліджень, ніж після Голокосту105.

На тридцяту річницю цієї трагедії президент Білл Клінтон приїхав у Нью-Йорк, де під час промови сказав: «Той день на жахливому прикладі продемонстрував нам, яким тоді було наше суспільство. Виявилось, що перед обличчям небезпеки кожен з нас був сам за себе»106.

Тридцять п’ять років потому той жах знову ожив, цього разу на сторінках книжки Малколма Гладуелла «Переломний момент». Ця робота стала проривом у вивченні соціальної поведінки. Описуючи «ефект Дженовезе», автор заявив, що присутність на місці трагедії великої кількості свідків часом заважає кожному з них втрутитись у ситуацію.

Минуло вже більше сорока років, але сага Кітті Дженовезе досі є в усіх найкращих підручниках із соціальної психології. В одному з них написано, що свідки «півгодини заворожено стояли біля вікон і дивились, як убивця тричі повертався до жертви, щоб скінчити свою моторошну справу».

Яким чином тридцять вісім людей могли просто стояти і спостерігати, як їхню сусідку катують? Так, економісти постійно кажуть, що нас хвилюють лише власні інтереси, але хіба така демонстрація егоцентризму не суперечить елементарній логіці? Невже байдужість так отруїла наше єство?

* * *

Смерть Дженовезе, яка трапилась за кілька місяців після вбивства президента Джона Кеннеді, розпочала, певним чином, соціальний апокаліпсис. Злочинність буйно квітла в усіх містах Сполучених Штатів, і, здавалось, ніхто не міг її спинити.

Десятиліттями рівень насильницьких злочинів і пограбувань у США був доволі низьким. Однак у середині 1950-х він почав зростати. У 1960 році рівень злочинності був уже на 50 відсотків вищий, ніж у 1950-му. До 1970 року цей показник збільшився в чотири рази.

Чому?

Складне запитання. У 1960-ті роки американське суспільство зазнало багатьох змін: зросла кількість населення, посилились антиавторитарні настрої, набули реальної сили громадянські права, змінилась культурна парадигма. Змін було так багато, що складно визначити, які саме чинники вплинули на зростання рівня злочинності107.

Уявіть, наприклад, що треба визначити, чи знизиться рівень злочинності, якщо кидати більше людей за ґрати. Відповідь не така очевидна, як здається. Можливо, ресурси, потрібні для схоплення та ув’язнення злочинців, можна використати значно ефективніше. Можливо, щоразу, як поганець потрапляє за ґрати, його місце займає інший.

Щоб дати науково точну відповідь на це запитання, треба здійснити експеримент. Уявіть, що ви можете вибрати кілька штатів і наказати кожному з них випустити 10 000 в’язнів на волю. Водночас ви можете обрати ще кілька штатів, яким накажете ув’язнити 10 000 осіб. Наприклад, дрібних правопорушників, які за інших обставин лишилися б вільними. Тепер почекайте кілька років і оцініть рівень злочинності в цих двох групах штатів. Вуаля! Ви здійснили контрольований експеримент і зуміли встановити зв’язки між змінними.

На жаль, губернаторам цих штатів навряд сподобаються подібні експерименти. Як і людям, яких ви кинули за ґрати, та сусідам злочинців, яких ви звільнили. Отже, ваші шанси здійснити такий експеримент дорівнюють нулю.

Тому дослідники часто покладаються на те, що називають природним експериментом. Це сукупність обставин, які відтворюють експеримент, котрий ви хочете здійснити, але з якихось причин не можете. У такому випадку вам слід дочекатись кардинальних змін кількості ув’язнених у різних штатах. Та ще й ці зміни не мають бути пов’язані з коливанням рівня злочинності.

На щастя, Американська спілка захисту громадянських свобод (АСЗГС) зуміла створити умови для такого експерименту. За кілька останніх десятиліть АСЗГС подала позови проти десятків штатів із переповненими в’язницями. Штати обирали не довільно. Організація судиться зі штатами, де у в’язницях найбільше засуджених і де шанси виграти позов найкращі. Утім злочинні тенденції в штатах, проти яких бореться АСЗГС, дуже схожі на тенденції в інших штатах108.

Американська спілка захисту громадянських свобод майже завжди виграє в суді, унаслідок чого штат мусить випустити певну частину в’язнів. За три роки після ухвалення такого рішення кількість в’язнів у цих штатах стала на 15 відсотків меншою, ніж у решті країни.

Чим займаються ці звільнені засуджені? Скоюють багато злочинів. Через три роки після перемоги АСЗГС у суді кількість насильницьких злочинів у постраждалих штатах збільшилася на 10 відсотків, а кількість пограбувань — на 5 відсотків.

Отже, незважаючи на певні складнощі, такі експерименти зрештою дають нам змогу під іншим кутом поглянути на зростання рівня злочинності в 1960-ті роки і дещо з’ясувати причини цього явища.

Один з основних чинників — сама система кримінального правосуддя. У 1960-ті роки кількість арештів відносно кількості злочинів суттєво зменшилась. Та й не лише поліція почала викривати менше злочинців. Суди теж далеко не завжди кидали за ґрати тих, кого ловили копи. У 1970-ті середньостатистичний злочинець отримував термін ув’язнення на 60 відсотків менший, ніж десятьма роками раніше. Криза карної системи в 1960-ті роки стала причиною зростання рівня злочинності приблизно на 30 відсотків.

Різкий демографічний вибух після війни теж відіграв свою роль. У період з 1960 по 1980 рік частка населення США віком від п’ятнадцяти до двадцяти чотирьох зросла майже на 40 відсотків. Саме ця вікова група найчастіше схильна до криміналу. Та навіть така масштабна суспільна трансформація призводить до зростання рівня злочинності лише на 10 відсотків.

Отже, бебі-бум та пом’якшення системи правосуддя пояснюють розквіт злочинності менш ніж наполовину. Багато хто говорив і про інші причини, такі як масштабне переселення афроамериканців з півдня на північ та повернення додому психічно понівечених війною ветеранів В’єтнаму. Однак усі ці чинники не дозволяють зрозуміти, чому злочинність так охопила країну. Минули десятки років, а деякі кримінологи досі ламають над цим голову.

Утім, можливо, відповідь буквально перед самісіньким нашим носом: телебачення. Може, ідеальні телевізійні родини були не просто гарними картинками, а причиною проблеми.

На думку фахівців, жорстокі телепередачі роблять людей агресивними, але дані не підтверджують цю теорію. У нас інша точка зору. Ми вважаємо, що діти, які надто багато дивилися телевізор, зокрема невинні родинні шоу, зі значно більшою імовірністю ставали злочинцями в дорослому віці.

Перевірити цю гіпотезу складно. Не можна просто взяти і порівняти купку дітей, які багато дивились телевізор, із тими, які цього не робили. Однак ті діти, які не відходили від телевізора, відрізняються від решти багатьма характеристиками, незалежно від того, які саме передачі їм подобались.

Значно простіше порівняти міста, в яких телебачення з’явилось раніше, з тими, яким чекати довелось значно довше.

Ми вже розповідали, що кабельне телебачення в різних регіонах Індії з’явилось не одночасно. Саме завдяки цій різниці в часі ми змогли оцінити вплив телебачення на індійських селянок. У Сполучених Штатах телебачення доходило до різних частин країни ще менш рівномірно. Перш за все тому, що впродовж 1948—1952 років Федеральна комісія з питань зв’язку заборонила зводити нові телестанції, щоб як слід налагодити спектр уже наявних частот.

Деякі регіони США почали приймати телевізійний сигнал у середині 1940-х, тоді як інші — через десять років. Як виявилось, є очевидна різниця в рівні злочинності між містами, де телебачення з’явилось раніше, і тими, куди воно дійшло пізніше. До появи телебачення статистика злочинів у цих містах була однаковою. Утім станом на 1970 рік рівень насильницьких злочинів у містах, що були телевізійними піонерами, вже був удвічі вищий. Що ж до пограбувань, у 1940-ві в містах, куди телевізор прийшов раніше, їх було менше, ніж деінде, але зрештою їх кількість у рази збільшилася.

Звісно, між цими двома категоріями міст могли бути й інші відмінності. Порівняймо дітей, які народились в одному місті, скажімо, в 1950 році та в 1955-му. Отже, якщо телебачення з’явилося в місті в 1954 році, ми порівнюємо групу людей, яка не мала телевізора перші чотири роки життя, з групою, яка мала його завжди. Через пробуксовування в поширенні телебачення в різних містах прірва між віковими категоріями, що виросли з телевізором та без нього, іноді величезна. Таким чином, можна передбачити, в яких містах розквіт криміналу почнеться раніше та якого віку будуть злочинці.

Отже, чи мала поява телебачення відчутний вплив на рівень злочинності в одному місті?

Здається, відповідь на це запитання ствердна. Кожний додатковий рік, який підліток проводить перед телевізором, зумовлює чотиривідсоткове зростання кількості арештів за пограбування і двовідсоткове — за насильницькі злочини. Згідно з результатами нашого аналізу, телебачення вплинуло на зростання кількості пограбувань у 1960-ті на 50 відсотків, а насильницьких злочинів — на 25 відсотків.

Чому телебачення відіграло таку вагому роль?

У наших даних немає однозначної відповіді. Найбільшого впливу зазнали діти віком до чотирьох років. Оскільки чотирирічні не дивляться жорстокі передачі, навряд проблема в самому телевізійному контенті.

Можливо, дітей, які багато дивились телевізор, погано підготували до життя в суспільстві та не навчили розважатись інакше. Можливо, дивлячись телевізор, люди хочуть мати те, чого в них немає, навіть якщо для цього треба зважитись на крадіжку. А можливо, справа взагалі не в дітях. Можливо, мама з татом просто вирішили, що дивитись телевізор цікавіше, ніж виховувати дітей.

А може, перші телевізійні програми якимось чином спонукали людей до злочинності. У напрочуд популярному серіалі The Andy Griffith Show, який вийшов на екрани в 1960 році, зображували привітного шерифа, котрий не носив пістолета, і його тупуватого помічника на ім’я Барні Файф. Може, майбутні злочинці, надивившись на цю парочку, вирішили, що поліції не варто боятися?

* * *

Як суспільство, ми визнаємо той факт, що деякі люди скоюють злочини. Але це все одно не пояснює, чому ніхто із сусідів Кітті Дженовезе не допоміг їй. Усі ми щодня стикаємося із виявами справжнього альтруїзму (навіть самі іноді так чинимо). То чому ж ніхто не продемонстрував свій альтруїзм того вечора в Квінзі?

Здається, це запитання не має нічого спільного з економікою. Одна справа — проблеми ліквідності фінансових установ, ціни на нафту чи облігації, але як щодо таких виявів соціальної поведінки, як альтруїзм? Невже економісти вивчають і таке?

Сотні років відповідь на це запитання була заперечною. Однак приблизно в той період, коли загинула Дженовезе, кілька економістів-дисидентів почали цікавитись такими речами. Головним у них був Ґері Беккер, якого ми згадували у вступі до цієї книжки. Беккеру було недостатньо оцінювати лише економічну поведінку людей, тож він спробував розібратись, які почуття спонукають їх до того чи того рішення.

Одна з найцікавіших частин дослідження Беккера стосується альтруїзму. Наприклад, він стверджує, що абсолютно егоїстична в бізнес-середовищі людина може бути напрочуд альтруїстичною в колі знайомих. Утім дослідник зауважив, що в таких випадках навіть альтруїзм стосовно родини може містити елемент стратегії. Багато років потому економісти Даґ Бернгайм, Андрєй Шлейфер та Ларрі Саммерс експериментально довели теорію Беккера. Спираючись на дані урядових досліджень, вони продемонстрували, що діти частіше відвідуватимуть старих батьків у будинку для людей похилого віку, якщо розраховуватимуть на солідний спадок109.

Скажете, що діти із заможних родин просто дбайливіше ставляться до своїх батьків?

Так само можна припустити, що єдина дитина заможних батьків буде до них особливо уважною. Однак дані показують, що кількість візитів до батьків не зростає, якщо дитина в них одна. Їх повинно бути щонайменше двоє. Отже, кількість візитів зростає, коли між братами й сестрами точиться боротьба за батьківське майно. Тобто те, що, на перший погляд, нагадує звичайний альтруїзм, насправді схоже на сплачений заздалегідь податок на спадок.

У деяких країнах урядовці, які зрозуміли природу подібних речей, на законодавчому рівні вимагають від дорослих дітей відвідувати літніх матусь і татусів і дбати про них. Такий закон існує, наприклад, у Сінгапурі.

І все-таки люди іноді неймовірно альтруїстичні, навіть не зі своїми рідними. Американці щороку щедро віддають 300 мільярдів доларів на благодійність, що становить більше двох відсотків ВВП країни110. Згадайте будь-який останній ураган чи землетрус, що вбив багато людей, і те, як «добрі самаряни» кинулися жертвувати свої гроші й час.

Чому?

Економісти кажуть, що середньостатистична особа ухвалює раціональні рішення відповідно до власних інтересів. То чому такі раціональні громадяни віддають свої тяжко зароблені гроші невідомим людям, котрі мешкають у місцях, назви яких вони навіть не вимовлять?

Нове покоління економістів вирішило, що настав час зрозуміти природу альтруїзму. Але як це зробити? Як визначити, альтруїстичний чи егоїстичний якийсь учинок? Якщо ви допомагаєте сусіду відбудувати сарай, це тому, що ви співчутлива людина, чи тому, що знаєте, що ваш сарай теж може одного дня згоріти? Коли меценат жертвує мільйони своєму університету, це тому, що він хоче підтримати систему освіти, чи через те, що його ім’ям назвуть футбольний стадіон?

Помічати вчинки (або, як у випадку Кітті Дженовезе, їхню відсутність) легко. Набагато складніше зрозуміти, які мотиви стоять за цими вчинками.

Чи можливо застосувати природний експеримент, як у випадку з в’язницями, щоб оцінити альтруїзм? Наприклад, можна було б проаналізувати кілька стихійних лих і визначити, скільки пожертвувань зберуть громадяни. Однак, враховуючи велику кількість змінних, виокремити альтруїзм усе одно складно. Страшний землетрус у Китаї відрізняється від смертельної засухи в Африці, яка, своєю чергою, відрізняється від руйнівного урагану в Новому Орлеані. Кожна катастрофа має свою «родзинку». Багато залежить від розголосу в ЗМІ. Одне нещодавнє дослідження показало, що благодійні збори для жертв катастрофи зростали на 18 відсотків завдяки кожній газетній статті на сімсот слів і ще на 13 відсотків завдяки хвилинному ролику на телебаченні111. Хай там як, а такі катастрофи — це аномалії за своєю природою. Вони не багато кажуть про людський альтруїзм.

Із часом ці економісти-дисиденти взяли на озброєння інший підхід: якщо в реальному світі альтруїзм так складно виміряти, чому б не здійснити експеримент у лабораторних умовах?

* * *

Лабораторні експерименти — це стовпи точних наук. Їх проводять ще з тих часів, коли Ґалілео Ґалілей скотив бронзову кульку по дерев’яній рамі. Ґалілео недарма вірив, що його маленькі досліди здатні допомогти краще зрозуміти найскладніші явища, відомі людству: гравітаційні сили, рух небесних тіл, особливості самої людини112.

Більш ніж три століття потому фізик Річард Фейнман113 ще раз це довів. «Експеримент — це перевірка будь-яких знань, — сказав він. — Експеримент — це єдине мірило наукової “істини”»114. Електроенергія, якою ви користуєтесь, ліки, які вживаєте, сторінки чи екрани, з яких читаєте ці слова, — це результати величезної кількості експериментів.

Своєю чергою економісти ніколи особливо не покладались на лабораторії. Більшість проблем, з якими вони стикаються, приміром наслідки підвищення податків, там складно оцінити. Утім якщо лабораторії дають змогу розплутувати таємниці Всесвіту, напевно, там можна дізнатись і про щось на зразок альтруїзму.

Ці нові експерименти зазвичай відбувалися у формі гри, в якій брали участь студенти під наглядом професорів. Цю доріжку протоптав геній Джон Неш та інші економісти, які в 1950-х багато експериментували з «Дилемою в’язня» — грою, що була класичною перевіркою схильності людей до стратегічної співпраці (її розробили, щоб оцінити перспективи ядерного протистояння між Сполученими Штатами і Радянським Союзом).

На початку 1980-х років «Дилема в’язня» надихнула вчених на створення експериментальної гри під назвою «Ультиматум»115. Правила в ній такі. Двоє гравців, які не знають одне одного, мають одну спробу розділити між собою певну суму грошей. Гравцю 1 (назвемо її Анніка) дають 20 доларів і кажуть запропонувати будь-яку суму від 0 до 20 Гравцю 2 (назвемо її Зельда). Зельда повинна або погодитися на пропозицію Анніки, або відхилити її. Якщо вона погоджується, вони ділять гроші на умовах, які пропонує Анніка. Якщо відхиляє, вони обидві йдуть додому ні з чим. Обидва гравці знають ці правила від самого початку.

Для економістів суть гри зрозуміла. Оскільки навіть один цент — це краще, ніж нічого, Зельді варто погодитися на пропозицію навіть у розмірі цента. Анніці ж варто запропонувати опонентці один цент і залишити собі 19,99 долара.

Однак хай їм грець, тим економістам, нормальні люди не так грають у цю гру. Зельди переважно відхиляють пропозиції, менші за 3 долари. Мабуть, їх так дратує несправедлива угода, що вони ладні навіть заплатити, щоб продемонструвати своє невдоволення. Утім мізерні пропозиції трапляються не так часто. У середньому, Анніки пропонують Зельдам більше ніж 6 доларів. Очевидно, щоб уникнути відмови. Шість доларів, майже третина всієї суми, — це досить щедро.

Хіба це не альтруїзм?

Мабуть, усе-таки ні. Гравець, який робить пропозицію, має свій інтерес у вигляді уникнення відмови. Тому він намагається виявити щедрість. Як і в реальному житті, в «Ультиматумі» те, що на перший погляд здається добротою, насправді більше стосується задоволення власних інтересів.

Тому знайомтесь із новим, досконалішим, варіантом «Ультиматуму» під назвою «Диктатор». У цій грі невелику суму грошей теж ділять між двома особами. Однак у цьому випадку рішення ухвалює лише одна з них (тому все залежить від гравця, якого називають «диктатором»).

Перше тестування гри «Диктатор» відбувалося так. Анніці дали 20 доларів і сказали, що вона може розділити їх із Зельдою двома способами: (1) навпіл або (2) забрати собі 18 доларів, а Зельді віддати лише 2 долари.

«Диктатор» — ідеальна у своїй простоті гра. Здається, вона відсікла всі складні додаткові чинники, що спонукають прояви альтруїзму в реальному житті. Тут щедрість не винагороджується, а егоїстичність не карається, адже другий гравець ніяк не може вплинути на «диктатора», якщо той учинить несправедливо. Анонімність своєю чергою виключала особисті почуття донора до реципієнта. Наприклад, типовий американець має інші почуття до жертв урагану «Катріна», ніж до жертв китайського землетрусу чи африканської засухи. Також він по-різному ставиться до жертв урагану і до хворих на СНІД.

Отже, здається, «Диктатор» знайшов-таки ядро альтруїстичних імпульсів. Як би ви зіграли в цю гру? Уявіть, що ви «диктатор» і маєте вибір: віддати комусь половину своїх 20 доларів чи лише 2 долари.

Цілком імовірно, що... ви поділите гроші порівну. Так робили троє із чотирьох гравців під час перших тестувань гри «Диктатор». Неймовірно!

Ігри «Диктатор» та «Ультиматум» показали такі цікаві результати, що невдовзі захопили наукову спільноту. Економісти, соціологи й антропологи здійснили експеримент сотні разів у різноманітних конфігураціях. У межах одного з найкращих досліджень у цій галузі під назвою «Основи суспільних інстинктів людини» група вчених об’їздила світ і дослідила феномен альтруїзму в п’ятнадцяти невеликих общинах, таких як танзанійські мисливці-збирачі, парагвайські індіанці племені Аче та монголи і казахи в західній Монголії.

Виявилось, що байдуже, відбувався експеримент у західній Монголії чи на півдні Чикаго. Скрізь люди віддають гроші. Зараз у цій грі «диктатор» переважно має змогу віддати опоненту будь-яку суму (від 0 до 20 доларів), а не 2 або 10 доларів, як раніше. За таких умов, люди в середньому віддають 4 долари (20 відсотків усієї суми).

Сумнівів не лишається: люди дійсно запрограмовані на альтруїзм. Цей висновок не лише вселяє надію (виявляється, що сусіди Кітті Дженовезе були лише огидною аномалією), а й перекручує основи традиційної економіки. «За минулі десять років, — ідеться в “Основах суспільних інстинктів людини”, — дослідження в галузі експериментальної економіки спростували традиційний образ Homo economicus».

Люди, які не мають стосунку до економіки, змогли полегшено зітхнути. Homo economicus, абсолютно раціональна егоцентрична істота, про яку похмурі вчені розповідали хтозна-відколи, нарешті зникла (якщо взагалі колись існувала). Алілуя!

Якщо економістів-консерваторів цей новий вид (Homo altruisticus) не потішив, для решти це була хороша новина. Особливо для людей та організацій, що займаються філантропією і допомагають у разі стихійних лих. Утім не лише для них. Кожного — від державного високопосадовця до батьків, які хочуть виховати дітей із почуттям громадянського обов’язку, — мали б надихнути висновки гри «Диктатор». Якщо людям від природи притаманний альтруїзм, суспільство може покладатись на нього у розв’язанні навіть найскладніших проблем.

Візьмімо, наприклад, трансплантацію органів116. Перший випадок успішної трансплантації нирки зафіксовано в 1954 році. Тоді це здавалося справжнім дивом: людина, яка помирала від ниркової недостатності, житиме завдяки новому органу, який у неї вшиють.

Звідки взялась ця нова нирка? Найпростіше було взяти її у свіжого трупа — жертви автокатастрофи чи іншого нещасного випадку, у якої лишилися здорові органи. Той факт, що смерть однієї людини рятувала життя іншої, робив усе це ще дивовижнішим.

Утім із часом трансплантація стала жертвою власного успіху. Звичний потік загиблих уже не задовольняв потребу в органах. У Сполучених Штатах кількість смертей на дорогах почала зменшуватись, що було чудовою новиною для водіїв, але поганою для пацієнтів, які чекали на нирки (принаймні мотоциклісти не здавали позицій. Частково завдяки тому, що в деяких штатах їм дозволено їздити без шоломів117). У Європі деякі країни ухвалили закон про так звану «презумпцію згоди»118. Відповідно до нього, замість того щоб просити людину віддати свої органи в разі загибелі, держава лишає за собою право самовільно забирати їх, якщо родичі не забороняють. Утім нирок усе одно не вистачає на всіх.

На щастя, трупи — не єдине джерело органів. Ми народжуємося із двома нирками, але потрібна нам насправді лише одна. Друга — це приємний подарунок еволюції. Отже, живий донор може пожертвувати однією ниркою, щоб урятувати когось, і після цього повноцінно жити. Чудовий привід поговорити про альтруїзм!

Існує безліч історій про те, як чоловік віддає нирку дружині, брат рятує рідну сестру, доросла жінка — когось зі своїх літніх батьків, і навіть про те, як люди жертвують нирками заради старих друзів. Однак що робити, якщо ви помираєте і не маєте друга чи родича, згодного віддати вам нирку?

Іран, наприклад, так переймався проблемою нестачі нирок, що схвалив програму, яку в багатьох інших країнах назвали б варварською. Здається, її вигадав п’яний економіст, який свято вірить у Homo economicus. Іранський уряд вирішив платити донорам близько 1200 доларів за нирку119. Водночас реципієнт теж дає певну суму.

У 1983 році, під час слухань у Конгресі Сполучених Штатів, лікар Баррі Джейкобс надав власний план розрахунку за органи. Його компанія, International Kidney Exchange, Ltd., збиралась привозити громадян країн третього світу в США, брати в кожного з них нирку, платити їм за це і відправляти назад. Джейкобса розкритикували за цю ідею. Його найрішучішим опонентом був молодий конгресмен із Теннессі Ел Ґор, який сказав, що, можливо, ці донори нирок «будуть не проти дати ще й знижку за можливість побачити статую Свободи чи Капітолій»120.

Конгрес швидко ухвалив закон про порядок трансплантації органів, який забороняв «будь-якій особі свідомо купувати, приймати чи в будь-який інший спосіб отримувати людські органи для трансплантації за матеріальну винагороду».

Звісно, така країна, як Іран, може дозволити людям купувати і продавати органи, наче живих курчат на базарі. Однак Сполучені Штати не можуть іти на такі відчайдушні кроки. Зрештою, найталановитіші дослідники США науковим шляхом довели, що люди від природи схильні до самопожертви. Можливо, альтруїзм, як і друга нирка, — просто еволюційний пережиток. Утім яка різниця, чому він нам притаманний? Сполучені Штати показали, що, покладаючись лише на наш альтруїзм, можна знайти достатньо нирок, щоб рятувати десятки тисяч життів щороку.

* * *

Такі ігри, як «Ультиматум» і «Диктатор», спричинили справжній бум в експериментальній економіці, що відповідно спровокувало появу нової дисципліни під назвою «поведінкова економіка». Це суміш традиційної економіки та психології, що намагається визначити загадкові елементи людської мотивації, над якими Ґері Беккер десятиліттями ламав голову.

Своїми експериментами поведінкові економісти продовжили змінювати репутацію Homo economicus. Вона почалася здаватися менш самозакоханою. Це підтверджували і результати лабораторних досліджень.

Одним з найперспективніших економістів-експериментаторів нового покоління був Джон Ліст121, уродженець міста Сан Прейрі, штат Вісконсин. Він став економістом випадково і не мав такого солідного наукового ступеня, як його колеги. Він виріс у родині далекобійників. «Мій дідусь переїхав сюди з Німеччини. Він був фермером, — каже Ліст. — Із часом він помітив, що далекобійники заробляють більше за нього, тож продав усе й купив вантажівку».

Лісти були кмітливими та працьовитими людьми, але академічні успіхи не їхній пріоритет. Батько Джона почав водити вантажівку, коли йому було дванадцять. Усі очікували, що Джон теж займатиметься родинним бізнесом. Однак наперекір рідні він вирішив вступити до коледжу. Це стало можливим, бо він отримав часткову стипендію в Університеті Вісконсин‒Стівенс Пойнт за успіхи в гольфі. Під час канікул він допомагав батькові розвантажувати машини і возити замовлення в Чикаго.

Якось під час тренування в Стівенс Пойнт Ліст звернув увагу на групу професорів, які майже щовечора грали в гольф. Вони викладали економіку. Тоді Ліст теж вирішив стати професором економіки (насправді, йому подобався цей предмет).

Аспірантуру він проходив у Вайомінзькому університеті. Це не був заклад топ-рівня, але навіть там йому було складно. Першого ж дня, коли студенти потроху розповідали про себе, Ліст відчув, що всі витріщились на нього, після того як він сказав, що закінчив Стівенс Пойнт. Усі інші навчались у таких закладах, як Колумбійський чи Вірджинський університет. Він зрозумів, що його єдиний шанс — працювати старанніше за решту. У наступні кілька років він написав більше наукових робіт і здав більше атестаційних екзаменів, ніж будь-хто інший. Крім того, він почав здійснювати лабораторні дослідження.

Коли настав час шукати викладацьку роботу, Ліст розіслав 150 заявок. Відповідей прийшло не так багато. Зрештою, він погодився на пропозицію Університету Центральної Флориди в Орландо, де крім своїх безпосередніх професорських обов’язків ще й тренував чоловічу та жіночу команди з водних лиж. Він був таким собі блакитним комірцем серед економістів. Він писав одну наукову працю за іншою, ставив експерименти, а його лижники навіть вийшли на національну першість.

За кілька років Ліста запросили працювати в Університеті Аризони із хрещеним батьком експериментальної економіки Верноном Смітом. Тут йому запропонували 63 000 доларів на рік, набагато більше, ніж у Флориді. Як людина віддана, Ліст розповів про цю пропозицію своєму декану, сподіваючись, що університет погодиться підвищити йому платню.

Йому сказали: «За 63 000 доларів ми знайдемо вам заміну».

В Аризоні він пробув недовго, бо його запросив Мерілендський університет. Викладаючи там, він паралельно працював у президентській Раді економічних консультантів. Ліст був єдиним економістом у складі американської делегації, котра брала участь у перемовинах щодо Кіотського протоколу в Індії.

Зрештою, він став однією з головних фігур в експериментальній економіці — галузі, яка ще ніколи не привертала до себе стільки уваги. У 2002 році Нобелівську премію в галузі економіки отримали Вернон Сміт і Даніель Канеман, психолог, чиє дослідження процесу ухвалення людьми рішень заклало основу для поведінкової економіки. Ці вчені та їхні колеги сформували дослідницькі канони, що кидали виклик традиційній економіці. Ліст пішов стежкою, яку вони вторували, здійснюючи експерименти з грою «Диктатор» і схожими іграми в лабораторних умовах.

Крім того, ще із часів навчання у Стівенс Пойнт він ставив чудернацькі досліди, учасники яких навіть не знали, що щось відбувається. Так він зрозумів, що дані лабораторних досліджень не завжди бувають актуальними в реальному світі. (Економісти вміють подавати свої теорії елегантно: «Так, ми знаємо, що на практиці це працює, але як узгодити практику з нашою теорією?»).

Його найцікавіші експерименти відбувались у Вірджинії під час виставок бейсбольних карток. Ліст відвідував такі заходи роками. Навчаючись на останньому курсі, він продавав спортивні картки, щоб трохи заробити. Заради цього він їздив навіть у Де-Мойн, Чикаго та Міннеаполіс.

Роздивляючись виставку у Вірджинії, Ліст випадково обирав покупців і продавців та запрошував їх узяти участь в економічному дослідженні. Ось як воно відбувалося. Клієнт казав, скільки хотів заплатити за бейсбольну картку, обираючи один з п’яти цінників, які пропонував Ліст. Ставки коливались від 4 до 50 доларів. Потім продавець мав дати клієнтові картку, що відповідала запропонованій ціні. Кожен покупець і продавець робив по п’ять таких транзакцій, щоразу з іншим партнером.

Коли першим назвати ціну мусить клієнт, продавець може запросто надурити його, давши картку, що коштує менше, ніж запропонована сума. Крім того, продавець володів ще однією перевагою: він добре знав, скільки насправді коштує кожна картка. Утім покупці теж мали важіль впливу: якщо вони думали, що продавець збирається їх надурити, то просто робили найменшу ставку.

То як усе це відбувалося? У цілому клієнти робили досить великі пропозиції, а продавці давали їм картки, що відповідали таким грошам. Це означає, що клієнти довіряли продавцям, і недаремно.

Ліст не здивувався. Він просто довів, що результати, отримані в лабораторії, відповідають дійсності, принаймні коли учасники експерименту знають, що хтось уважно стежить за їхніми діями.

Пізніше він здійснив ще один експеримент у торговій залі, знову зібравши випадкових відвідувачів. Однак цього разу продавці не знали, що за ними спостерігають.

Правила були прості. Клієнт мав зробити продавцю одну із двох пропозицій: «Віддайте мені найкращу картку із Френком Томасом за 20 доларів» або «Віддайте мені найкращу картку із Френком Томасом за 65 доларів».

Що ж трапилось?

На відміну від попереднього експерименту, цього разу продавці постійно обдирали покупців, віддаючи їм дешеві картки за завищеною ціною. Так було і коли їм пропонували 20 доларів, і коли — 65 доларів. Зрештою, Ліст помітив цікаву деталь. Немісцеві продавці шахраювали частіше, ніж місцеві. Воно й не дивно. Місцеві продавці більше дбали про свою репутацію. Можливо, вони навіть побоювались помсти обдурених клієнтів.

Експеримент у торговій залі змусив Ліста замислитись над тим, чи були «довіра» і «чесність», які він побачив до того, справжніми. Що, як вони існували лише тоді, коли люди знали, що беруть участь у дослідженні? Що, як це стосувалось і альтруїзму?

Ліст був налаштований скептично, попри всі докази існування альтруїзму, зібрані в лабораторних умовах його колегами. Його власні експерименти свідчили зовсім про інше, як і особистий досвід. Коли йому було дев’ятнадцять, він якось віз вантаж паперових виробів у Чикаго. Його дівчина Дженніфер поїхала з ним (пізніше вони одружились і народили п’ятеро дітей). Коли вони приїхали на склад, четверо чоловіків сиділи на канапі посеред завантажувального майданчика. Це було літо, тож надворі було до смерті спекотно. Один із чоловіків сказав, що в них перерва.

Ліст спитав, чи довго ця перерва триватиме.

«Ми не знаємо, — відповів чоловік, — тож чому б вам самим не почати розвантажувати».

Для працівників складу було звичною справою розвантажувати машини далекобійників чи хоча б допомагати. Утім, мабуть, це був не той випадок.

«Що ж, хлопці, якщо не хочете допомагати, нічого страшного, — сказав Ліст. — Просто дайте мені ключі від автонавантажувача».

Вони засміялись і сказали, що загубили ключі.

Отже, Джон і Дженніфер почали самі розвантажувати машину, коробка за коробкою. Заливаючись потом, вони гарували на очах у чотирьох робітників. Зрештою, лишилось дістати кілька коробок. Тоді один з робітників раптом знайшов ключі від автонавантажувача і підігнав його до машини Ліста.

Подібні випадки змусили Джона засумніватись, чи дійсно в наших жилах тече альтруїзм, як це доводить гра «Диктатор» та інші лабораторні експерименти.

Так, ці дослідження здобули загальне визнання, а їхні автори відзначені Нобелівською премією, але що більше Ліст про це думав, то менше вірив, що їхні результати правильні.

* * *

У 2005 році Лісту запропонували постійну посаду професора в Чиказькому університеті, що мав, мабуть, найкращу економічну програму у світі. Це був безпрецедентний випадок. Зазвичай викладачі не отримують постійної роботи в більш престижних навчальних закладах, ніж закінчили самі, чи в престижніших за ті, де захистили докторську. Утім Джон Ліст був наче лосось, що пливе нереститись проти течії. Його родину це не дуже вразило. «Вони не розуміють, чому я досі не в Орландо, де завжди чудова погода, а в Чикаго, де дуже високий рівень злочинності», — каже він.

Він знався на працях, присвячених альтруїзму, не гірше за інших, а на ситуації в реальному житті — навіть краще. «Цікаво, — каже він, — що ані я, ані хтось із моїх рідних і друзів ніколи не отримували від незнайомця повний конверт грошей. Як таке можливо, якщо під час багатьох експериментів люди з усього світу радо робили анонімні грошові пожертви?»

Отже, Ліст зібрався раз і назавжди визначити, чи притаманний людям альтруїзм. Для експерименту він знову обрав гру «Диктатор». Однак цього разу Ліст її трохи змінив. Він вирішив набрати купу студентів-волонтерів і здійснити кілька версій цього дослідження.

Почав він із класичного «Диктатора». Перша учасниця (яку ми знову назвемо Аннікою) отримала трохи грошей і мусила вирішити, віддати все, трохи чи нічого невідомій Зельді. Ліст установив, що 70 відсотків Аннік давали Зельдам у середньому 25 відсотків усієї суми. Цей результат був абсолютно типовим для «Диктатора» і свідчив про існування людського альтруїзму.

У другій версії гри Ліст запропонував Аннікам ще один вибір: вони досі могли віддати Зельдам будь-яку частину грошей, але, за бажання, забрати в них один долар. Якщо диктатори були альтруїстами, це нововведення нічого не змінювало. Воно впливало лише на людей, які не хотіли віддавати ані цента. Ліст просто додав ще одну змінну, яка була важливою лише для найскупіших гравців.

У цій новій версії експерименту лише 35 відсотків Аннік вирішили віддати Зельдам бодай якісь гроші. Це вдвічі менше, ніж у першому варіанті «Диктатора». Натомість 45 відсотків не дали Зельдам нічого, а ще 20 відсотків забрали в них один долар.

Куди ж подівся альтруїзм?

На цьому Ліст не спинився. У третій версії гри Аннікам сказали, що Зельдам дали стільки само грошей, як і їм. Кожна Анніка мала вибір: забрати в Зельди всі гроші або віддати їй будь-яку частину своїх коштів.

І що трапилось? Тепер лише 10 відсотків Аннік дали Зельдам хоч скількись грошей. Водночас у Зельд узяли гроші 60 відсотків Аннік, причому понад 40 відсотків — усю суму. От так альтруїсти раптом перетворились на злодюжок.

Четверта версія експерименту Ліста була майже такою самою, як і третя, за винятком однієї нехитрої новинки. Замість того щоб просто дати Аннікам і Зельдам гроші, вони мусили їх заробити: розкласти у конверти певні папери.

Коли вони виконали роботу, настав час гри. Кожна Анніка досі мала змогу забрати в Зельди всі гроші. Дві третини Аннік не взяли і не віддали жодного цента.

Що це означає? Джон Ліст перевернув традиційні уявлення про альтруїзм, зробивши лабораторні експерименти більш схожими на реальне життя. Якщо ваш єдиний варіант — віддати іншій людині частину своїх грошей, у лабораторії ви, ймовірно, так і вчините. Однак у реальному світі ви рідко матимете лише один варіант. Мабуть, остання версія експерименту була найоб’єктивнішою і показала, що коли людина знає, що чесно заробила гроші, й інша людина також, вона переважно не віддає свого, але й не забирає чужого.

Але як бути з титулованими поведінковими економістами, які шукали альтруїзм у польових умовах?

«Думаю, більшість людей неправильно трактує зібрані дані, — каже Ліст. — На мій погляд, здійснені експерименти встромили ножа в цю ідею. Те, що ми спостерігаємо, у жодному разі не альтруїзм».

Він наполегливо торував шлях, почавши як син далекобійника і дійшовши до елітної групи дослідників, яка переписує основи поведінкової економіки. Тепер, щоб не відступитися від своїх наукових принципів, він мусив зрадити колег. Коли про його експерименти почали ширитися чутки, він перетворився, за його словами, на «найненависнішого хлопця в окрузі».

* * *

Принаймні Ліст може втішати себе тим, що він, швидше за все, має рацію. Поміркуймо про деякі чинники, що іноді заважають повірити подібним лабораторним історіям.

Перший — похибка вибірки. Згадайте, якими оманливими бувають звіти про роботу лікарів.

До найкращого кардіолога в місті прагнуть потрапити тяжкохворі пацієнти. Отже, якщо враховувати лише рівень смертності, цей лікар може мати найгіршу статистику, хоч він і чудовий фахівець.

А чи можливо, що люди, які погоджуються зіграти в «Диктатора», охочіше йдуть на контакт і готові до співпраці. Мабуть, так. Ще задовго до Джона Ліста дослідники казали, що поведінкові експерименти в коледжі — це «наука про другокурсників, які не проти взяти в них участь»122. Крім того, такі волонтери часто «більше прагнуть схвалення і менш схильні до авторитарних вчинків, ніж інші люди»123.

Якщо ви не така добра душа, ви, швидше за все, не берете участі в подібних експериментах. Ліст помітив це, здійснюючи досліди на виставках бейсбольних карток. Коли він збирав волонтерів для першого етапу, то звернув увагу на те, які продавці йому відмовляли. На другому етапі, коли клієнти мали перевірити, котрі продавці їх надурять, Ліст побачив, що найбільше шахраювали ті, які відмовились від участі в першому раунді.

Ще один чинник, що псує чистоту експериментів, — спостереження. Коли вчений приносить у лабораторію шматок урану, личинку хрущака чи колонію бактерій, об’єкти його дослідження не будуть змінювати свою поведінку лише тому, що на них дивиться деякий суб’єкт у білому халаті.

Однак для людей чинник спостереження дуже вагомий. Ви перебігаєте дорогу на червоне світло, коли бачите поруч поліцейський патруль чи камеру спостереження? Мабуть, ні. Чи митимете ви руки в офісному туалеті, якщо ваш бос це вже там робить124? Мабуть, так.

На нашу поведінку впливає навіть незначний рівень спостереження. Професорка психології Університету Ньюкасла Мелісса Бейтсон нишком провела експеримент у кімнаті відпочинку її факультету.

Зазвичай викладачі платили за каву та інші напої, кидаючи гроші в так звану «коробку чесності»125. Щотижня Бейтсон вивішувала новий цінник. Самі ціни вона не змінювала, проте змінювала невеличке фото вгорі. У непарні тижні це було зображення квітів, а в парні — людських очей. Коли із цінника за колегами Бейтсон спостерігали очі, вони кидали в коробку майже втричі більше грошей. Тож наступного разу, коли сміятиметеся із пташки, наляканої дурнуватим опудалом, пам’ятайте, що на людей опудала теж діють.

Як ефект спостереження впливає на гру в «Диктатора»? Уявіть, що ви студент (імовірно, другокурсник), який зголосився зіграти. Професор, який здійснює експеримент, можливо, не стоїть у вас над душею, але він записує, які рішення ухвалюють учасники. Пам’ятайте, що ставки дуже малі — лише 20 доларів. Також не забувайте, що вам дають 20 доларів уже за те, що ви прийшли, тож вам не треба якимось чином заробляти їх.

Тепер уявіть, що вас питають, чи хочете ви віддати частину своїх грошей незнайомому студенту, якому 20 доларів дістались не просто так. Ви ж не захочете залишити всі гроші собі, правда? Можливо, вам не подобається цей професор, але ніхто не хоче виглядати жмикрутом в очах іншої людини. Гаразд, вирішите ви, я віддам кілька доларів. Та навіть безнадійний оптиміст не назве це альтруїзмом.

Крім спостереження та похибки вибірки, є ще один чинник, який варто врахувати. На людську поведінку впливає незліченна кількість стимулів, соціальних норм, обмежень й уроків минулого, які одним словом можна назвати «контекст». Ми робимо те, що робимо, бо за тих чи тих обставин це здається найрозумнішим рішенням. Це називають раціональною поведінкою. Загалом, на ній і зосереджена економіка.

Ми не кажемо, що поведінка гравців у «Диктаторі» не мала жодного контексту. Мала, але лабораторний контекст цілком штучний. Як сказав один дослідник більше ста років тому, лабораторні експерименти здатні перетворити людину на «дурну машину, яка з радістю допомагає досліднику та каже те, що він найбільше хоче почути»126. Психіатр Мартін Орне застерігав про те, що лабораторні експерименти спонукають людей до так званої «примусової співпраці»127. «Експериментатор може попросити учасника досліду про будь-що, — каже він. — Будь-яке прохання легко виправдати квазімагічним висловом: “Це лише експеримент”».

Слова Орне підтверджують два кепські лабораторні експерименти. У межах дослідження, датованого 1961‒1962 роками, психолог із Єльського університету Стенлі Мілгрем намагався зрозуміти, чому нацистські офіцери виконували жорстокі накази свого керівництва128. Він попросив волонтерів завдати кількох болісних ударів електрошоком їхнім партнерам (принаймні вони думали, що удари будуть болісними). У 1971 році психолог зі Стенфорду Філіп Зімбардо організував імпровізовану в’язницю129, у якій одні волонтери грали роль охоронців, а інші — в’язнів. Охоронці почали поводитися так жорстоко, що Зімбардо довелось припинити експеримент.

Враховуючи, що саме змушували робити своїх волонтерів Мілгрем і Зімбардо, дослідники, які спостерігали за абсолютно безпечною грою «Диктатор», могли запросто спонукати своїх піддослідних віддавати стільки грошей, скільки було потрібно.

* * *

Коли дивишся на світ очима такого економіста, як Джон Ліст, починаєш розуміти, що деякі акти альтруїзму насправді зовсім не альтруїстичні.

Здається, що досить альтруїстично пожертвувати 100 доларів місцевій громадській радіостанції, а за це ви рік її слухатимете без почуття провини (якщо пощастить, ще й отримаєте еко-торбинку в подарунок). Громадяни США лідирують за кількістю благодійних внесків на душу населення, проте у Сполучених Штатах податковий кодекс активно заохочує американців до такої діяльності130.

Як кажуть економісти, більшість пожертв — це альтруїзм із домішками, або несправжній альтруїзм131. Ви віддаєте щось не лише тому, що хочете допомогти, а й тому, що це дозволяє вам краще виглядати в очах інших і ліпше почуватись.

Візьмімо, наприклад, жебраків. Ґері Беккер пише, що люди, котрі дають їм гроші, здебільшого роблять це, бо «неприємна зовнішність і жалісні прохання жебраків змушують їх почуватися винними»132.

Саме тому люди часто переходять на інший бік вулиці, щоб уникнути зустрічі із жебраками, і дуже рідко перетинають дорогу, щоб кинути їм гроші.

А як щодо американської політики трансплантації органів, яка базується на припущенні, що людський альтруїзм здатен задовольнити потребу громадян в органах?

Ситуація не надто райдужна. Зараз у Сполучених Штатах налічується 80 000 людей, які чекають на нову нирку, однак цього року буде здійснено лише 16 000 трансплантацій. Ця прірва невпинно збільшується. За останні двадцять років понад 50 000 людей померло, не дочекавшись операції, а ще 13 000 було викреслено зі списків очікування, бо вони стали надто хворі для трансплантації133.

Якби альтруїзм міг розв’язати проблему, донори легко задовольнили б потребу в нирках. Але цього не відбувається. Тому деякі люди, включно із Ґері Беккером, наполягають на створенні контрольованого ринку людських органів. Вони вважають, що донор повинен отримувати грошову компенсацію, повну стипендію в коледжі, податкові канікули та інші пільги. Поки що до цієї пропозиції суспільство ставиться з глибокою антипатією.

Згадайте, що в Ірані створили такий ринок близько тридцяти років тому. Хоч він і має свої недоліки, в Ірані людям не доводиться чекати в черзі, якщо їм потрібна пересадка нирки134. Попит на органи задовольняється повністю. Може, американці й не вважають Іран найпрогресивнішою країною у світі, але все ж вона заслуговує кілька додаткових балів за те, що чітко зрозуміла, що таке альтруїзм.

Дослідження Джона Ліста доводить, що питання «Чи альтруїсти люди від природи?» неправильне. Люди не діляться на «хороших» і «поганих». Люди — це люди. Вони реагують на стимули. Ними майже завжди можна маніпулювати — з добрими чи поганими намірами, — якщо знайти правильні важелі.

Тож чи здатні люди поводитись щедро, самовіддано та навіть героїчно? Звісно. Чи здатні вони бути бездушними та байдужими? Звісно.

На думку спадає тридцять вісім свідків, які спостерігали за жорстоким убивством Кітті Дженовезе135. Дивує те, що зовсім небагато альтруїзму було потрібно, щоб зі своєї безпечної квартири зателефонувати в поліцію. Тому роками запитання: «Чому ці люди вчинили так жахливо?» — лишалось без відповіді.

Однак, можливо, слід поставити інше запитання: чи дійсно так жахливо вони вчинили?

* * *

Усе, що було будь-коли написане чи сказане про вбивство Дженовезе, почалося з єдиної провокаційної статті в New York Times, надрукованої через два тижні після злочину. Її вигадали за обідом двоє чоловіків: редактор газети Авраам Розенталь і комісар поліції Майкл Джозеф Мерфі.

На той момент убивця Дженовезе, Вінстон Моузлі, уже був за ґратами й зізнався у скоєному. Ця історія не була чимось надзвичайним, особливо для Times. Просто чергове вбивство в Квінзі. Таким подіям газети не приділяють багато уваги.

Дивує, що Моузлі зізнався в ще одному вбивстві, за яке вже заарештували іншого чоловіка.

«Що з тим подвійним зізнанням у Квінзі? — спитав Розенталь у Мерфі за обідом. — Що це за історія?»

Мерфі ухилився від відповіді та змінив тему.

«Справа там в іншому», — сказав він і розповів про тридцять вісім людей, які спостерігали за вбивством Кітті Дженовезе і не викликали поліцію.

«Тридцять вісім?» — спитав Розенталь.

«Так, тридцять вісім, — відповів Мерфі. — Я вже давно працюю, але таке бачу вперше».

Розенталь, як він пізніше написав, «був упевнений, що комісар перебільшує». Якщо так, Мерфі, напевно, мав на те вагому причину. Історія про двох чоловіків, заарештованих за одне вбивство, могла неабияк заплямувати репутацію поліції. Крім того, оскільки Дженовезе вбивали довго і жорстоко, поліцейські побоювались, що їм докорятимуть, чому вони не змогли зупинити злочин.

Попри свою скептичну налаштованість, Розенталь відправив новоспеченого репортера Мартіна Гансберга в Кью-Ґарденз. Через чотири дні на першій сторінці Times з’явилось одне з найяскравіших речень в історії газети:

Більш ніж півгодини 38 законослухняних мешканців Квінза спостерігали, як убивця здійснив три напади на жінку в Кью-Ґарденз...

Для репортера-новачка на зразок Гансберга і такого амбітного редактора, як Розенталь (пізніше він написав книжку «Тридцять вісім свідків» і став головним редактором Times), це був «блокбастер». Не часто пара скромних газетярів розповідає історію, що на десятиліття стає темою для розмов у суспільстві. Отже, вони мали серйозну мотивацію, щоб її розповісти.

Але чи була ця історія правдивою?

На це запитання спробував дати відповідь Джозеф Де Мей-молодший, шістдесятирічний фахівець із морського права, який мешкає в Кью-Ґарденз. У нього світле обличчя, рідке темне волосся, карі очі. Джозеф має щиру вдачу. Нещодавно він провів нам екскурсію по району.

«Перший напад стався десь тут, — сказав він, зупинившись на тротуарі біля невеличкої крамниці на Остін-стрит. — Кітті поставила машину там, на парковці залізничної станції», — указав він на майданчик метрів за тридцять від нас.

Із часів того злочину район не дуже змінився. Будинки, вулиці, тротуари і парковки лишились там, де були. Охайна багатоповерхівка Маубрей досі стоїть із протилежного боку вулиці від місця першого нападу.

Де Мей переїхав у цей район у 1974 році, через десять років після смерті Дженовезе. Її вбивство не надто його хвилювало. Однак кілька років тому Де Мей, як член місцевого історичного товариства, створив сайт, присвячений історії Кью-Ґарденз. Із часом він відчув, що таки треба додати розділ про загибель Дженовезе, адже лише завдяки йому світ дізнався про Кью-Ґарденз.

Збираючи старі фотографії та вирізки з газет, він почав помічати деякі розбіжності з офіційною історією Дженовезе. Що більш детально він відтворював обставини злочину за старими документами та інтерв’ю, то більше переконувався, що історія про тридцять вісім байдужих свідків була перебільшенням. Де Мей проаналізував статтю в Times і виявив шість фактичних помилок лише в першому абзаці.

За легендою, тридцять вісім людей «заворожено стояли біля вікон» і «дивились, як убивця тричі повертався до жертви», але «ніхто не зателефонував у поліцію під час нападу».

За словами Де Мея, насправді все було десь так.

Перший напад стався близько 3:20 ранку, коли більшість людей ще спала. Дженовезе покликала на допомогу, коли Моузлі вдарив її ножем у спину. Тоді деякі мешканці Маубрею прокинулись і метнулись до вікон.

Тротуар освітлювався погано, тож, мабуть, було складно розгледіти, що там відбувається. Як сказав на допиті Моузлі: «Була глупа ніч, і я думав, що ніхто нічого не побачить з вікон». Що люди могли побачити в ту мить, так це чоловіка, що схилився над жінкою, яка лежить на землі.

Щонайменше, один мешканець Маубрею крикнув у вікно: «Не чіпай дівчину!». Тому Моузлі кинувся до свого авто, припаркованого менш ніж за квартал звідти. «Я побачив, що вона не померла і встала», — розповів Моузлі. Він від’їхав трохи назад, щоб зняти номерний знак машини.

Дженовезе звелась на ноги і повільно почала обходити будинок. Однак вона не дійшла додому і впала у вестибюлі сусідньої квартири.

Хвилин через десять після першого нападу Моузлі повернувся. Невідомо, як він знайшов її в темряві. Можливо, ішов за кривавим слідом. Він знову напав на неї у вестибюлі, а тоді остаточно зник.

Стаття Times, як і більшість статей на тему злочинності в ті часи, взяла за основу інформацію, надану поліцією. Спершу копи сказали, що Моузлі здійснив три окремі напади на Дженовезе, тож газета і надрукувала це. Однак виявилось, що нападів було два (поліція потім визнала це, але брехня вже розлетілась по світу).

Отже, перший швидкий напад стався посеред ночі на темному тротуарі. Другий стався пізніше в закритому вестибюлі, далеко від очей тих людей, які бачили перший наліт.

То звідки взялось «тридцять вісім свідків»?

Ця цифра, яку теж озвучила поліція, імовірно, перебільшена. «Ми знайшли лише шістьох свідків, які бачили, що сталось», — сказав пізніше один з прокурорів. Серед цих свідків був один сусід, котрий, за словами Де Мея, міг частково бачити другий напад, але, швидше за все, був п’яний у дим і не зміг зателефонувати в поліцію.

Та все-таки, навіть якщо цей кривавий спектакль, за яким спостерігали десятки людей, тривав недовго, чому ніхто не викликав правоохоронців?

Можливо, навіть ця частина легенди фальшива. Коли Де Мей запустив свій сайт, його побачив чоловік на ім’я Майк Гоффман. Йому було трохи менше п’ятнадцяти років, коли вбили Дженовезе. Мешкав він тоді на другому поверсі в Маубреї.

Гоффман згадує, що його розбудив галас на вулиці. Він відчинив вікно, але все одно не міг розібрати, що там відбувається. Він подумав, що, мабуть, це свариться закохана парочка, і розлючено гукнув: «Заткніть свої пельки!».

Потім Гоффман почув крики інших людей і, визирнувши з вікна, побачив, що якийсь чоловік тікає. Щоб не втратити його з поля зору, Гоффман підійшов до іншого вікна у своїй спальні, але фігура втікача розчинилася в темряві. Гоффман повернувся до першого вікна і побачив на тротуарі жінку, яка ледве зводилась на ноги. «У цю мить у мою кімнату зайшов батько і нагримав на мене за те, що я розбудив його своїми криками».

Гоффман розповів батькові, що трапилось: «Якийсь чоловік побив жінку і втік!». Гоффман і його тато бачили, як жінка насилу повернула за ріг будинку. Потім усе затихло. «Батько викликав поліцію, на випадок якщо їй була потрібна медична допомога», — каже Гоффман. — У ті часи не було номера 911. Доводилося телефонувати оператору і чекати, доки вас з’єднають із черговим диспетчером. Знадобилось кілька хвилин, щоб додзвонитись у поліцію. Мій батько розповів, що ми бачили й чули. Він сказав, що жінка пішла на своїх двох, але була сама не своя. Оскільки більше нічого не відбувалось, ми пішли спати».

Лише вранці Гоффмани дізнались, що сталося. «Нас допитували детективи, які сказали, що вона зайшла зі ріг будинку, а той хлопець повернувся, щоб добити її, — каже Гоффман. — Мій тато сказав їм, що якби вони приїхали одразу, коли він зателефонував, вона, можливо, була б жива».

На думку Гоффмана, поліцейські так повільно відреагували, бо ситуація, котру описав його батько, більше нагадувала не вбивство, а акт домашнього насилля, який, судячи з усього, добіг кінця. Нападник утік, а жертва, хоч і поранена, пішла з місця пригоди самостійно. Як каже Гоффман, коли справа не термінова, «копи не так швидко кидають їсти пончики, як коли надходить виклик про вбивство».

Поліція зізналась, що після другого нападу хтось їм телефонував і незабаром вони приїхали. Та Гоффман вважає, що вони повинні були реагувати ще після дзвінка його батька. Крім того, імовірно, дзвінок був не один. Джозеф Де Мей чув від інших мешканців Маубрею, що вони теж викликали поліцію після першого нападу.

Важко сказати, чи варто покладатись на спогади Гоффмана. Складно перевірити, чи точно Де Мей відновив події тієї ночі (він стверджує, що «було багато свідків, які щось чули, але нічого не зробили»; крім того, він не вважає себе безпомилковим джерелом інформації щодо справи Дженовезе).

Де Мей та Гоффман хочуть позбавити свій район тавра, яке на ньому лишило вбивство Дженовезе. Водночас Де Мей нікого не захищає, а Гоффман здається досить надійним свідком, адже він двадцять років працював у поліції Нью-Йорка і вийшов на пенсію в званні лейтенанта.

Отже, враховуючи все вищесказане, яка теорія здається більш правдоподібною: версія Де Мея та Гоффмана чи легенда про те, що цілий район мовчки спостерігав, як чоловік убиває жінку?

Перш ніж відповісти, врахуйте також обставини, за яких Вінстона Моузлі заарештували. Це сталось через кілька днів після вбивства Дженовезе. Близько третьої години дня Моузлі застукали в Короні, іншому районі Квінза, коли він виносив телевізор з будинку, що належав родині Бенністер.

Сусід цієї родини підійшов до нього і спитав, що він робить. Моузлі сказав, що допомагає Бенністерам із переїздом. Цей чоловік пішов додому, зателефонував іншому своєму сусідові й запитав, чи Бенністери дійсно переїжджають.

«Звісно, ні», — відповів другий сусід. Він викликав поліцію, а тим часом перший сусід знову вийшов на вулицю і відкрутив кришку розподілювача системи запалювання машини Моузлі.

Коли Моузлі повернувся до свого авто і виявив, що воно не заводиться, він намагався втекти пішки, але його наздогнав полісмен. Під час допиту він зізнався, що за кілька днів до того вбив Кітті Дженовезе.

Отже, чоловіка, який убив жінку через байдужість сусідів, зрештою впіймали завдяки... небайдужим сусідам.

104 Кітті Дженовезе та «38 свідків»: до написання цієї частини книжки долучився Джозеф Де Мей-молодший, який створив архів документальних свідчень убивства Кітті Дженовезе на kewgardenshistory.com. Ми також щиро вдячні багатьом іншим людям, які поділилися своїми знаннями в численних інтерв’ю. Це такі люди, як Ендрю Блаунер, Майк Гоффман, Джим Разенбергер, Чарлз Сколлер, Джим Соломон і Гаролд Такушян. Також ми знайшли багато інформації в книжках і статтях на цю тему: Martin Gansberg, “37 Who Saw Murder Didn’t Call the Police: Apathy at Stabbing of Queens Woman Shocks Inspector,” The New York Times, March 27, 1964; A. M. Rosenthal, Thirty-Eight Witnesses: The Kitty Genovese Case (Melville House, 2008; originally published 1964 by McGraw-Hill); Elliot Aronson, The Social Animal, 5th ed. (W. H. Freeman and Co., 1988); Joe Sexton, “Reviving Kitty Genovese Case, and Its Passions,” The New York Times, July 25, 1995; Malcolm Gladwell, The Tipping Point (Little, Brown, 2000); Jim Rasenberger, “Nightmare on Austin Street,” American Heritage, October 2006; Charles Skoller, Twisted Confessions (Bridgeway Books, 2008); Rachel Manning, Mark Levine, and Alan Collins, “The Kitty Genovese Murder and the Social Psychology of Helping: The Parable of the 38 Witnesses,” American Psychologist 62, no. 6 (2007).

105 Дженовезе та Голокост: див. Maureen Dowd, “20 Years After the Murder of Kitty Genovese, the Question Remains: Why?” The New York Times, March 12, 1984. Дауд цитує Ланса Шотленда, професора психології Державного університету Пенсильванії, який сказав, що «мабуть, жоден інцидент так не привертав увагу соціальних психологів, як убивство Кітті Дженовезе».

106 Білл Клінтон згадав справу Дженовезе, виступаючи з промовою в Нью-Йорку 10 березня 1994 року.

107 Злочинність і телебачення в Америці: ця частина спирається на роботу Steven D. Levitt and Matthew Gentzkow, “Measuring the Impact of TV’s Introduction on Crime”. Див. також: Matthew Gentzkow, “Television and Voter Turnout,” Quarterly Journal of Economics 121, no. 3 (August 2006); and Matthew Gentzkow and Jesse M. Shapiro, “Preschool Television Viewing and Adolescent Test Scores: Historical Evidence from the Coleman Study,” Quarterly Journal of Economics 123, no. 1 (February 2008).

108 Експерименти з переповненими в’язницями: див. Steven D. Levitt, “The Effect of Prison Population Size on Crime Rates: Evidence from Prison Overcrowding Litigation,” The Quarterly Journal of Economics 11, no. 2 (May 1996).

109 Родинний альтруїзм: див. Gary Becker, “Altruism in the Family and Selfishness in the Marketplace,” Economica 48, no. 189, New Series (February 1981); and B. Douglas Bernheim, Andrei Shleifer, and Lawrence H. Summers, “The Strategic Bequest Motive,” Journal of Political Economy 93, no. 6 (December 1985).

110 Американці — знані альтруїсти: Ці цифри ми запозичили з дослідження Центру вивчення філантропії Університету Індіани. За період із 1996 по 2006 рік сумарні благодійні пожертвування американців зросли з 139 до 295 мільярдів доларів (зробіть знижку на інфляцію), тобто з 1,7 до 2,6 відсотка ВВП. Див. також David Leonhardt, “What Makes People Give,” The New York Times, March 9, 2008.

111 Більше про допомогу потерпілим від катастроф і телевізійне покриття можна дізнатись у Philip H. Brown and Jessica H. Minty, “Media Coverage and Charitable Giving After the 2004 Tsunami,” Southern Economic Journal 75, no. 1 (2008).

112 Значення лабораторних експериментів: Експеримент Галілея із силою прискорення описаний у роботі Dialogue Concerning Two New Sciences, trans. Henry Crew and Alfonso de Salvio, 1914.

113 Більше про цього фізика-дивака ви можете дізнатися із книжки Річарда Фейнмана «Та ви жартуєте, містере Фейнман», що вийшла друком у видавництві «Наш формат» 2018 року. — Прим. ред.

114 Заява Річарда Фейнмана про першочергову роль експериментів була взята з Lectures on Physics, ed. Matthew Linzee Sands (Addison-Wesley, 1963).

115 «Ультиматум» і «Диктатор»: перша робота щодо експерименту під назвою «Ультиматум» — це Werner Guth, Rolf Schmittberger, and Bernd Schwarze, “An Experimental Analysis of Ultimatum Bargaining,” Journal of Economic Behavior and Organization 3, no. 4 (1982). Щоб більше дізнатись про еволюцію таких ігор, див. Steven D. Levitt and John A. List, “What Do Laboratory Experiments Measuring Social Preferences Tell Us About the Real World,” Journal of Economic Perspectives 21, no. 2 (2007). Див. також: Daniel Kahneman, Jack L. Knetsch, and Richard Thaler, “Fairness as a Constraint on Profit Seeking: Entitlements in the Market,” American Economic Review 76, no. 4 (September 1986); Robert Forsythe, Joel L. Horowitz, N. E. Savin, and Martin Sefton, “Fairness in Simple Bargaining Experiments,” Games and Economic Behavior 6, no. 3 (May 1994); Colin F. Camerer, Behavioral Game Theory (Princeton University Press, 2003); and John A. List, “Dictator Game Giving Is an Experimental Artifact,” working paper, 2005.

116 Трансплантація органів: першу успішну операцію з пересадки нирки провів Джозеф Мюррей у бостонській лікарні Peter Bent Brigham Hospital у грудні 1954 року. Про це сказано в роботі Nicholas Tilney, Transplant: From Myth to Reality (Yale University Press, 2003).

117 «Донорциклісти»: див. Stacy Dickert-Conlin, Todd Elder, and Brian Moore, “Donorcycles: Do Motorcycle Helmet Laws Reduce Organ Donations?” Michigan State University working paper, 2009.

118 «Презумпція згоди» в Європі: див. Alberto Abadie and Sebastien Gay, “The Impact of Presumed Consent Legislation on Cadaveric Organ Donation: A Cross Country Study,” Journal of Health Economics 25, no. 4 (July 2006).

119 Іранська програма пересадки нирок описана в роботах Ahad J. Ghods and Shekoufeh Savaj, “Iranian Model of Paid and Regulated Living-Unrelated Kidney Donation,” Clinical Journal of the American Society of Nephrology 1 (October 2006); and Benjamin E. Hippen, “Organ Sales and Moral Travails: Lessons from the Living Kidney Vendor Program in Iran,” Cato Institute, Policy Analysis, no. 614, March 20, 2008.

120 Суперечка між доктором Баррі Джейкобсом і Елом Ґором сталась на засіданні Підкомітету з питань охорони здоров’я та захисту довкілля 17 жовтня 1983 року.

121 Джон Ліст змінив правила гри: ця частина переважно базується на інтерв’ю з Джоном Лістом і на його численних роботах, деякі з них він написав разом зі Стівеном Левіттом. Це такі роботи, як List, “Does Market Experience Eliminate Market Anomalies?” Quarterly Journal of Economics 118, no. 1 (2003); Glenn Harrison and List, “Field Experiments,” Journal of Economic Literature 42 (December 2004); List, “Dictator Game Giving Is an Experimental Artifact,” working paper, 2005; List, “The Behavioralist Meets the Market: Measuring Social Preferences and Reputation Effects in Actual Transactions,” Journal of Political Economy 14, no. 1 (2006); Levitt and List, “Viewpoint: On the Generalizability of Lab Behaviour to the Field,” Canadian Journal of Economics 40, no. 2 (May 2007); Levitt and List, “What Do Laboratory Experiments Measuring Social Preferences Tell Us About the Real World,” Journal of Economic Perspectives 21, no. 2 (2007); List, “On the Interpretation of Giving in Dictator Games,” Journal of Political Economy 115, no. 3 (2007); List and Todd L. Cherry, “Examining the Role of Fairness in High Stakes Allocation Decisions,” Journal of Economic Behavior & Organization 65, no. 1 (2008); Levitt and List, “Homo Economicus Evolves,” Science, February 15, 2008; Levitt, List, and David Reiley, “What Happens in the Field Stays in the Field: Professionals Do Not Play Minimax in Laboratory Experiments,” Econometrica (forthcoming, 2009); Levitt and List, “Field Experiments in Economics: The Past, the Present, and the Future,” European Economic Review (forthcoming, 2009). Зверніть увагу, що деякі дослідники почали ставити під сумнів результати лабораторних експериментів із визначення альтруїзму; див. Nicholas Bardsley, “Experimental Economics and the Artificiality of Alteration,” Journal of Economic Methodology 12, no. 2 (2005).

122 «Ох уже ці другокурсники»: див. R. L. Rosenthal, Artifact in Behavioral Research (Academic Press, 1969).

123 «Прагнення отримати схвалення»: див. Richard L. Doty and Colin Silverthorne, “Influence of Menstrual Cycle on Volunteering Behavior,” Nature, 1975.

124 Бос миє руки: див. Kristen Munger and Shelby J. Harris, “Effects of an Observer on Hand Washing in a Public Restroom,” Perceptual and Motor Skills 69 (1989).

125 Експеримент із «коробкою чесності»: див. Melissa Bateson, Daniel Nettle, and Gilbert Roberts, “Cues of Being Watched Enhance Cooperation in a Real-World Setting,” Biology Letters, 2006. Також зверніть увагу на ще один цікавий експеримент, який провів у тридцяти нідерландських церквах молодий економіст Адріан Сотевент. У цих церквах пожертви збирали в непрозору торбинку, яку люди передавали одне одному. Сотевент умовив керівників церков дозволити йому іноді міняти ці торбинки на відкриті скриньки. Він хотів перевірити, скільки жертвуватимуть люди, залежно від того, чи бачать суму їхньої пожертви оточуючі. Різниця виявилась очевидною: у відкриті скриньки парафіяни клали більше грошей, ніж у непрозорі торбинки. Цікаво, що цей ефект зникав, коли скринька ходила по колу деякий час. Див. Soetevent, “Anonymity in Giving in a Natural Context — a Field Experiment in 30 Churches,” Journal of Public Economics 89 (2005).

126 «Дурна машина»: див. A. H. Pierce, “The Subconscious Again,” Journal of Philosophy, Psychology, & Scientific Methods 5 (1908).

127 «Примусова співпраця»: див. Martin T. Orne, “On the Social Psychological Experiment: With Particular Reference to Demand Characteristics and Their Implications,” American Psychologist 17, no. 10 (1962).

128 «Чому нацистські офіцери були такі покірні»: див. Stanley Milgram, “Behavioral Study of Obedience,” Journal of Abnormal and Social Psychology 67, no. 4 (1963).

129 Стенфордський експеримент: див. Craig Haney, Curtis Banks, and Philip Zimbardo, “Interpersonal Dynamics in a Simulated Prison,” International Journal of Criminology and Penology 1 (1973).

130 «Несправжній альтруїзм»: Американці жертвують найбільше: див. “International Comparisons of Charitable Giving,” Charities Aid Foundation briefing paper, November 2006. Щоб дізнатись більше про податкове стимулювання, див. David Roodman and Scott Standley, “Tax Policies to Promote Private Charitable Giving in DAC Countries,” Center for Global Development, working paper, January 2006.

131 «Несправжній альтруїзм»: див. James Andreoni, “Giving with Impure Altruism: Applications to Charity and Ricardian Equivalence,” Journal of Political Economy 97 (December 1989); and Andreoni, “Impure Altruism and Donations to Public Goods: A Theory of Warm-Glow Giving,” Economic Journal 100 (June 1990).

132 Економіка жебрацтва: див. Gary S. Becker, “Spouses and Beggars: Love and Sympathy,” in Accounting for Tastes (Harvard University Press, 1998).

133 Черга на трансплантацію органів: цю інформацію ми отримали від Міністерства охорони здоров’я США та на сайті optn.org. Також нам допоміг економіст Хуліо Хорхе Еліам з Університету штату Нью-Йорк у Баффало. Див. також Becker and Elias, “Introducing Incentives in the Market for Live and Cadaveric Organ Donations,” Journal of Economic Perspectives 21, no. 3 (Summer 2007); and Stephen J. Dubner and Steven D. Levitt, “Flesh Trade,” The New York Times Magazine, July 9, 2006.

134 В Ірані немає черги за органами: див. Benjamin E. Hippen, “Organ Sales and Moral Travails: Lessons from the Living Kidney Vendor Program in Iran,” Cato Institute, Policy Analysis, no. 614, March 20, 2008; and Stephen J. Dubner, “Human Organs for Sale, Legally, in... Which Country?” Freakonomics blog, The New York Times, April 29, 2008.

135 І знову Кітті Дженовезе: левову частку цього розділу ми написали зі слів Джозефа Де Мея-молодшого та Майка Гоффмана, а також на основі книжки Авраама Розенталя «Тридцять вісім свідків»... Один з нас (Дабнер) свого часу мав змогу попрацювати з Розенталем. Навіть наприкінці свого життя (він помер у 2006 році) Розенталь був впливовим журналістом, який не терпів дурнів і поглядів, котрі не збігалися з його власними. У 2004 році Розенталь брав участь у симпозіумі у Фордгемському університеті на честь сорокової річниці з дня вбивства Дженовезе. Свою одержимість цією справою він пояснив дуже просто: «Чому мене так зачепив випадок із Дженовезе? Я скажу так. У мене було п’ять старших сестер. Якими ж люблячими і турботливими вони були. Одну з них убили. Юна Бесс поверталась додому ввечері за два дні до Нового року, коли з кущів на неї вистрибнув збоченець і виставив їй на огляд своє добро. Злякавшись, вона стрімголов кинулась додому. Бесс пробігла більш ніж півтора кілометри, спітнівши на морозі. Через два дні вона захворіла й померла. Я досі сумую за нашою любою Бесс і відчуваю, що той покидьок убив її, як і монстр, який убив Кітті Дженовезе»... Убивство Дженовезе нагадало всім відому фразу, яку за два століття до того сказав Едмунд Берк: «Щоб зло перемогло, добру треба лише нічого не робити». Ці слова чудово описують те, що сталось тієї ночі. Утім редактор The Yale Book of Quotations Фред Шапіро не зміг відшукати їх у жодній з робіт Берка. Отже, ця цитата недостовірна, як і історія про тридцять вісім свідків.

Розділ 4. Дешево і просто

Ризики дітонародження... Ігнац Земмельвайс іде на допомогу... Як Акт про захист зникаючих видів тварин загрожує тваринам, що зникають... Як не платити за ваше сміття... Таємниця хірургічних щипців... Голод, якого не було... Триста тисяч мертвих китів... Загадки поліомієліту... Що запобігає серцевим нападам?.. Машина-вбивця... Дивна історія Роберта Макнамари... Скиньмо кілька черепів зі сходів!.. Хвала паску безпеки... Чому не варто їздити на передньому сидінні... Чи допомагають дитячі автокрісла?.. Манекени для краш-тестування не брешуть... Чому урагани вбивають і як цьому запобігти.

Відомо, що люди люблять скаржитись, особливо на те, наскільки зараз гірше живеться, ніж колись.

Майже завжди вони помиляються. Порівняно з попередніми епохами, ХХІ століття — значно сприятливіший час для існування людства за такими показниками, як: бойові дії, рівень злочинності, освіта, транспорт, безпека праці, охорона здоров’я тощо.

Візьмімо народження дітей. Сьогодні в розвинених країнах під час пологів помирає 9 жінок зі 100 000. Ще сто років тому ця кількість була в п’ятдесят разів більшою.

Однією з основних небезпек у процесі народження був післяпологовий сепсис, від якого часто гинули породіллі та немовлята. У 1840-ві роки такі випадки часто траплялись навіть у найкращих лікарнях Європи. Жінки приходили народжувати абсолютно здоровими, а в результаті помирали від лихоманки.

Мабуть, найкращою в ті часи була багатопрофільна лікарня у Відні. У період із 1841 по 1846 рік тамтешні лікарі допомогли з’явитися на світ 20 000 немовлят. Близько 2000 матерів, або одна з 10, померли. У 1847 році стало ще гірше: кожна шоста породілля померла від післяпологового сепсису136.

Саме того року молодий лікар угорського походження Ігнац Земмельвайс став заступником голови пологового відділення віденської лікарні. Земмельвайс був дуже чутливою людиною. Він брав близько до серця страждання інших і так переймався через високий рівень смертності, що вирішив будь-що розв’язати цю проблему137.

На відміну від інших чутливих людей, Земмельвайс умів абстрагуватись від емоцій і зосередитись на фактах.

Перш за все, він визнав, що лікарі уявлення не мали, що саме викликало післяпологовий сепсис. Можливо, вони це заперечували, але надмірна кількість смертей свідчила про інше. Деякі тодішні здогадки щодо причин сепсису були досить дивні:

Носіння на ранніх стадіях вагітності тісного одягу, наприклад, корсетів, що затримували фекалії в кишківнику, внаслідок чого відбувалось їх гниття, а отруйні речовини просочувались у кров.

Післяпологові виділення, магнітні бурі, особиста схильність.

Заражене повітря в пологових палатах.

Присутність лікарів чоловічої статі, через яку «жінки дуже соромились і це провокувало виникнення патологічних змін».

Застуда, неправильне харчування.

Цікаво, що найчастіше в усьому звинувачували жінок. Можливо, тому, що в ті часи всі лікарі були чоловіками. Хоч сьогодні медицина ХІХ століття видається примітивною, тоді медиків вважали мало не богами. Однак післяпологовий сепсис негативно позначався на їхній репутації. Коли жінки народжували вдома, у присутності повитух (тоді це досі було звичною справою), вони мали в шістдесят разів менший шанс померти від післяпологового сепсису, ніж у лікарні.

Чому ж народжувати в сучасній лікарні під наглядом кваліфікованих лікарів було небезпечніше, ніж удома на старому матраці у присутності повитухи?

Щоб розв’язати цю загадку, Земмельвайс почав збирати дані. Проаналізувавши статистику смертей у його лікарні, він помітив дивну тенденцію. У пологовому відділенні було дві палати. В одній працювали лікарі-чоловіки та інтерни, а в іншій — інтерни та повитухи. Між показниками смертності в цих палатах була величезна прірва:

Палата лікарів

Палата повитух

Рік

Пологів

Смертей

Відсоток

Пологів

Смертей

Відсоток

1841

3,036

237

7,8

2,442

86

3,5

1842

3,287

518

15,8

2,659

202

7,6

1843

3,060

274

9,0

2,739

164

6,0

1844

3,157

260

8,2

2,956

68

2,3

1845

3,492

241

6,9

3,241

66

2,0

1846

4,010

459

11,4

3,754

105

2,8

Разом

20,042

1,989

17,791

691

Середнє значення

9,9

3,9

Чому в палаті лікарів рівень смертності був більш ніж удвічі вищий? Земмельвайс поцікавився, чи не кладуть у палату лікарів більш хворих і слабких жінок.

Ні, річ була не в тому. Пацієнток приписували до тієї чи тієї палати залежно від дня тижня. Враховуючи природу вагітності, майбутні матері приходять у лікарню, коли час народжувати, а не коли їм зручніше. Так Земмельвайс зрозумів, що різниця в рівні смертності не має нічого спільного зі станом пацієнток при надходженні до лікарні.

То, може, одне з диких вищезгаданих припущень таки було правильне. Невже сама присутність чоловіків при такому делікатному жіночому процесі вбивала породіль?

Земмельвайс вирішив, що це теж малоймовірно. Вивчивши рівень смертності новонароджених, він помітив, що в палаті лікарів він теж значно вищий, ніж у палаті повитух: 7,6 відсотка проти 3,7. Різниці в показниках смертності хлопчиків і дівчаток не було. Як зазначив Земмельвайс, навряд немовлята «якимось чином страждали, народжуючись у присутності чоловіків». Тож було нерозумно припускати, що породіль убиває присутність чоловіків.

Дехто також казав, що пацієнтки, які потрапляли в палату лікарів і дізнавались про тамтешню кількість летальних випадків, «були такі налякані, що починали хворіти». Земмельвайс і це пояснення відкинув: «Мабуть, солдати, які беруть участь у бойових діях, теж бояться померти. Однак у них немає післяпологового сепсису».

Ні, регулярні випадки лихоманки в палаті лікарів зумовлював якийсь інший чинник.

На ту мить Земмельвайс достеменно встановив кілька фактів:

Навіть у найбідніших жінок, які народжували на вулиці, а вже потім приходили до лікарні, сепсису не було.

Жінки, у яких розкриття шийки матки до потрібного показника тривало більше доби, «майже завжди потім хворіли».

Хвороба не поширювалась на лікарів, тож, очевидно, вона була не заразна.

І все-таки він не розумів, у чому річ. «Усе було під питанням; здавалось, що неможливо це пояснити; усе було дуже сумнівно, — писав він. — Не підлягала сумнівам лише величезна кількість смертей».

Зрештою, він знайшов відповідь, переживши особисту трагедію. У результаті нещасного випадку загинув професор, яким Земмельвайс дуже захоплювався. Він допомагав студенту проводити розтин, коли в того з рук вислизнув скальпель і порізав професору палець. Земмельвайс помітив, що перед смертю в нього були симптоми, «ідентичні з тими, від яких померло так багато породіль і немовлят у пологовому відділенні».

Усе стало зрозуміло. Професор помер тому, що «в його кровоносну систему потрапили часточки трупної отрути», — зазначив Земмельвайс. Невже ці речовини потрапляли і в організм померлих жінок?

Звісно!

У ті часи віденська лікарня та інші провідні клініки почали поглиблено вивчати анатомію людини, проводячи розтини трупів. Чи існують методи, здатні краще показати студенту-медику природу хвороби, ніж можливість потримати в руках хворий орган, покопирсатись у крові, сечі та жовчі? У віденській клініці кожного померлого пацієнта, включно із загиблими від післяпологового сепсису породіллями, везли на розтин.

З моргу лікарі та інтерни часто йшли одразу до пологового відділення, у кращому разі, швидко помивши руки. І хоч медична спільнота визнала правомірність мікробної теорії років через десять чи двадцять після того, Земмельвайс зрозумів, у чому справа.

Саме лікарі викликали в пацієнток післяпологовий сепсис, заносячи в їхній організм шкідливі речовини з мертвих тіл.

Це пояснює, чому в палаті лікарів помирало значно більше породіль, ніж у палаті повитух. Це також пояснювало, чому під наглядом лікарів жінки помирали частіше, ніж народжуючи вдома чи навіть на вулиці. Крім того, зрозуміло, чому жінки, у яких довше розкривалась шийка матки, були вразливіші перед лихоманкою: що довше породілля лежала на столі, то довше контактувала з лікарями та інтернами, на чиїх руках лишилась трупна отрута після останнього розтину.

«Ніхто з нас не знав, — жалівся потім Земмельвайс, — що ми самі були винні в безлічі смертей».

Дякуючи йому, цю чуму нарешті вдалося спинити. Він наказав усім лікарям та практикантам ретельно дезінфікувати руки після розтинів. Після цього рівень смертності в пологовій палаті лікарів знизився до одного відсотка. За наступний рік відкриття Земмельвайса врятувало життя 300 матерів та 250 немовлят. І це лише в одній палаті однієї лікарні.

* * *

Як ми вже казали, закон непередбачуваних обставин — один із фундаментальних законів буття138. Наприклад, уряд часто запроваджує норми, які повинні захищати найвразливіші верстви населення, але натомість лише шкодять їм.

Візьмімо Акт про права американців з інвалідністю (АПАІ), який мав захищати працівників з обмеженими можливостями від дискримінації139. Шляхетний намір, хіба ні? Однозначно. Утім дані переконливо доводять, що в результаті американці з інвалідністю почали отримувати менше робочих місць. Чому? Коли АПАІ набув чинності, роботодавці почали боятись, що не зможуть звільняти людей із фізичними вадами за неналежне виконання обов’язків, тож намагалися не наймати їх.

Акт про захист зникаючих видів тварин теж мав зворотний ефект140. Люди, які знали, що їхня земля може привабити тварин зникаючого виду чи тих, які претендують на цей статус, кидались вирубувати дерева, щоб зробити середовище існування менш комфортним. Серед жертв цих процесів опинились руді сичики-горобці та кокардові дятли. Деякі економісти-екологи заявляють, що «Акт про захист зникаючих видів тварин насправді загрожує їм».

Часом політики намагаються міркувати як економісти, заохочуючи бажану поведінку фінансово. Останніми роками в багатьох країнах урядовці ввели податок на відходи залежно від кількості викидуваного сміття141. Вони переконані, що коли людям доведеться платити за кожен зайвий пакет відходів, вони намагатимуться менше їх продукувати.

Та цей підхід просто спонукає людей щільніше набивати пакети для сміття чи просто викидати його в лісі (так сталось у Шарлотсвіллі, штат Вірджинія). У Німеччині, намагаючись уникнути податку на сміття, люди почали змивати в унітаз так багато харчових відходів, що в каналізаційній системі завелись орди щурів. Через новий податок на сміття в Ірландії люди почали спалювати його в себе на подвір’ях. Це шкідливо не лише для довкілля, а й для здоров’я громадян. Лікарня Святого Якова в Дубліні зафіксувала потрійне збільшення кількості пацієнтів, які отримали опіки, спалюючи сміття.

Правильні, на перший погляд, закони тисячоліттями завдають удару у відповідь. За єврейськими звичаями, описаними в Біблії, кредитори повинні пробачати всі борги кожного сьомого року142. Для позичальників це було чудово, адже покарання за невчасно сплачену позику — дуже суворі. Кредитор навіть міг забрати в рабство дітей боржника.

Однак кредитори дивились на цю програму списання боргів інакше. Навіщо позичати гроші чоботарю, якщо він може просто порвати боргову розписку на сьомий рік?

Отже, кредитори почали дурити цю систему, видаючи позики одразу після священного року та серйозно напосідаючись на боржників за рік чи два до наступного. У підсумку постраждали люди, яких закон повинен був захищати.

Однак коли йдеться про непередбачувані обставини, мало що може зрівнятись із відкриттям Ігнаца Земмельвайса: у пошуку знань лікарі здійснювали тисячі розтинів, що призвело до тисяч смертей.

Звісно, чудово, що надзвичайні дедуктивні здібності Земмельвайса допомогли зупинити пошесть. Однак, перш за все, ми хочемо підкреслити, що розв’язок, який він запропонував, виявився напрочуд простим і дешевим: мити руки з використанням хлориду кальцію. У нашому складному світі прості та дешеві рішення часто мають погану репутацію. Ми ж намагаємося їх обстоювати.

Є ще один яскравий приклад із царини дітонародження: хірургічні щипці143. Раніше, коли немовля виходило ніжками чи п’ятою точкою вперед, його було складно витягти, що загрожувало йому та матері. Такий простий інструмент, як щипці, дозволив лікарям і повитухам вправно перевертати дітей усередині матки та витягати їх голівкою вперед.

Утім, попри свою ефективність, щипці врятували менше життів, ніж могли. Вважається, що їх винайшов лондонський акушер Пітер Чемберлен на початку XVII століття. Щипці виявились такими дієвими, що Чемберлен тримав їх у таємниці, яку передавав лише синам та онукам, котрі продовжували його справу. Широкий загал дізнався про щипці лише в середині XVIIІ століття.

Скільки коштувала людству ця таємниця? За словами хірурга Атула Ґаванде, «мільйони загублених життів».

* * *

Найкраще в доступних і простих рішеннях те, що часто вони годяться в ситуаціях, з якими, здавалось би, неможливо впоратись. Однак майже завжди з’являється такий собі Земмельвайс чи команда Земмельвайсів і всіх рятує. Історія рясніє такими прикладами.

На початку нашої ери, близько двох тисяч років тому, Землю населяли не більше ніж 200 мільйонів людей. Станом на 1000 рік ця цифра зросла лише до 300 мільйонів. Навіть у 1750 році населення планети не перевищувало 800 мільйонів осіб. Постійною проблемою був голод. Чисельність населення Англії взагалі зменшувалась, бо, як писав один історик, «сільське господарство було не здатне прогодувати зайвих людей».

Переходимо до аграрної революції. Завдяки кільком простим інноваціям вдалося переформатувати сільське господарство та змінити ситуацію на планеті144. В Америці кінця XVIIІ століття «19 із 20 робітників годували населення країни та відправляли надлишок продуктів на експорт», — писав економіст Мілтон Фрідман. Через двісті років уже один із 20 робітників був потрібен, щоб годувати значно більшу кількість громадян і гарантувати Сполученим Штатам статус «найбільшого експортера харчів у світі».

Аграрна революція звільнила мільйони робочих рук, які потім влаштували промислову революцію. У 1850 році населення планети складало 1,3 мільярда, у 1900-му — 1,7 мільярда, у 1950 році — 2,6 мільярда. А потім почалось. За наступні п’ятдесят років населення зросло більш ніж удвічі, сягнувши позначки в 6 мільярдів. Якщо треба обрати якийсь один чинник, який зробив такий ривок реальністю, то це нітрат амонію — дуже дешеве й ефективне добриво. Не буде перебільшенням сказати, що нітрат амонію годує весь світ. «Якби він раптом зник, — каже економіст Вілл Мастерс, — раціон більшості людей складався б лише із зернових та коренеплодів, а продукти тваринного походження та фрукти були б доступні лише багатіям, та й то на свята».

* * *

Або ж поміркуймо про китів145. На них полювали ще з давніх-давен, але в ХІХ столітті вони стали економічним двигуном, який перетворив США на супердержаву. Кожен квадратний сантиметр тіла кита для чогось годиться: для виробництва фарб і лаків, тканини та шкіри, свічок і мила, одягу та, звісно, їжі (язик — справжній делікатес).

Китів особливо цінували представниці прекрасної статі, бо із частин тіла цих морських ссавців виготовляли корсети, намиста, парасолі, парфуми, гребінці та червону фарбу для тканини (останній продукт виготовляли з екскрементів кита). Найціннішим був китовий жир, який використовували як змазку для різних машин і як пальне для ламп. Як пише Ерік Джей Долін у своїй роботі «Левіафан», «американський китовий жир освітлює планету».

Американцям належало 735 кораблів зі світового китобійного флоту, який налічував 900 суден. У період з 1835 по 1872 рік ці кораблі вполювали майже 300 000 китів, тобто в середньому більше 7700 на рік. У добрі часи прибутки від продажу китового жиру та вусу (рогові пластини в китових, що звисають з піднебіння та слугують для відсіювання планктону) перевищували 10 мільйонів доларів, що на сучасні гроші становить майже 200 мільйонів доларів. Полювання на китів — складна та небезпечна професія, але це була п’ята за розміром галузь у США, що давала роботу 70 000 людей.

А потім цей, здавалося б, невичерпний ресурс почав зникати. Кораблю, який колись заповнював трюми китовим жиром за рік, тепер для цього було потрібно чотири роки. Звісно, ціни на жир різко підскочили, струсонувши економіку. Занепад китобійного промислу мав тяжкі наслідки для всієї Америки.

Саме тоді колишній залізничник Едвін Дрейк за допомогою парового двигуна пробурив двадцятиметрову свердловину в місті Тітусвілл, штат Пенсильванія, та знайшов родовище нафти. Майбутнє вирвалось на поверхню з надр землі. Навіщо ризикувати життям і здоров’ям, полюючи на морських гігантів по всьому світу, якщо стільки енергії сховано просто в нас під ногами?

Нафта виявилась не лише дешевим і простим розв’язком багатьох проблем. Сфера її застосування, як і китів, дуже різноманітна. Нею можна було заправляти лампи й автомобілі, змащувати деталі машин, опалювати будинки. Її можна було навіть перетворити на пластик або капронові колготки. Нафтова промисловість дала роботу багатьом колишнім китобоям і, крім того, в якості бонусу — врятувала китів від тотального знищення.

* * *

Станом на початок ХХ століття більшість інфекційних хвороб (віспа, туберкульоз, дифтерія) навчились лікувати. Натомість поліомієліт не здавався146.

Складно уявити страшнішу хворобу. «Це був дитячий недуг, не існувало методів його профілактики та ліків, кожна дитина перебувала під загрозою», — каже Девід Ошинскі, який отримав Пулітцерівську премію за працю «Поліомієліт: американська історія». Батьки були у відчаї.

Однією із загадок поліомієліту було те, що з невідомих причин пік хвороби завжди припадав на літо (деякі вчені вважали, що поліомієліт виникає через морозиво, яке влітку їдять набагато частіше)147. Спершу існувала підозра, що поліомієліт найчастіше атакує дітей емігрантів із богом забутих нетрів, особливо хлопчиків. Однак пізніше виявилось, що дівчатка теж на нього страждають. Навіть Франклін Делано Рузвельт, який не жив у нетрях, захворів у тридцять дев’ять років.

Кожен спалах хвороби ознаменовував новий раунд карантинів та паніки. Батьки тримали дітей якнайдалі від друзів, басейнів, парків і бібліотек. У 1916 році Нью-Йорк сколихнула страшна епідемія поліомієліту. Було зафіксовано 8900 випадків захворювання. Померло 2400 осіб, більшість із яких — діти до п’яти років. Хвороба не спинялась. У 1952 році в Сполучених Штатах вона вразила 57 000 людей. З них 3000 померли, а ще 21 000 громадян розбив параліч.

Пережити важку форму поліомієліту — не набагато краще, ніж померти. Деякі жертви після цього не могли ходити і мусили зносити нескінченний біль. Люди з дихальним паралічем майже весь час жили всередині спеціальної камери, яка виконувала функції м’язів грудей. Разом з кількістю людей, які перехворіли на поліомієліт, зростали і витрати на їхнє медичне обслуговування. «У часи, коли менше десяти відсотків родин країни мало хоч якусь медичну страховку, — пише Ошинскі, — витрати на догляд за пацієнтом з поліомієлітом (майже 900 доларів на рік) перевищували розмір середньої річної заробітної плати (875 доларів)».

На той момент Америка вже була наймогутнішою країною світу, переможницею у двох світових війнах. Її чекало блискуче майбутнє. Однак багато хто боявся, що ця єдина хвороба поглине стільки ресурсів системи охорони здоров’я, що держава опиниться в скрутному становищі.

Зрештою, було розроблено комплекс вакцин, які ефективно долали поліомієліт.

Назвати вакцину «простим» рішенням — це знецінити зусилля всіх людей, які допомагали зупинити хворобу: дослідників (таких, як Джонас Салк і Альберт Сабін), волонтерів, які організовували збори коштів (за словами Ошинскі, «“марш десятицентовиків” був найбільшою благодійною акцією в історії країни»), та навіть замучених піддослідних (тисячам мавп кололи експериментальні ліки).

З другого боку, не існує простішого медичного рішення, ніж вакцина. Згадаймо два основні методи боротьби із хворобами. Перший — винайти процедуру чи технологію, яка б вирішувала проблему (наприклад, операція на відкритому серці). Зазвичай, це дуже дорого. Другий метод — винайти ліки, які запобігатимуть проблемі ще до її виникнення. У довгостроковій перспективі, це коштує дуже дешево. Дослідники підрахували, що якби вакцини від поліомієліту не винайшли, зараз Сполучені Штати мусили б дбати про 250 000 пацієнтів, що коштувало б країні не менше ніж 30 мільярдів доларів на рік. Це вже не кажучи про «страждання, смерть і постійний страх»148.

Існує безліч доступних і простих медичних рішень149. Нові ліки від виразки зменшили кількість вимушених операцій на 60 відсотків. Ще більш сучасні препарати заощаджують хворим на виразку майже 800 мільйонів доларів на рік. Двадцять п’ять років тому біполярний розлад почали лікувати літієм. На сьогодні це вже зекономило майже 150 мільярдів доларів. Навіть додавання простих фтористих сполук у систему водопостачання заощаджує людям близько 10 мільярдів доларів на рік, адже завдяки цьому вони рідше мусять звертатись до стоматологів.

Як ми вже казали, за останні кілька десятків років суттєво знизився рівень смертності від хвороб серця. Звісно, це може бути пов’язано з дорогими методами лікування на зразок трансплантації чи операцій на судинах, правда ж?

Власне, ні. Ці процедури рятують дуже малу частку життів. Успіх у половині випадків забезпечило зниження чинників ризику, таких як високий рівень холестерину та підвищений тиск. Обидві ці проблеми можна вирішити відносно недорогими ліками. Також позитивно на ситуацію впливають надзвичайно дешеві медикаменти: аспірин, гепарин, інгібітори АПФ і бета-блокатори.

* * *

Із початком 1950-х років автомобільні подорожі набули в США шаленої популярності. На дорогах опинилось близько 40 мільйонів машин150. Однак на тридцять п’ятій конференції Національної асоціації автомобільних дилерів, яка відбулась у січні 1952 року, віце-президент компанії BFGoodrich, яка виробляла шини, заявив, що незабаром усе може змінитись у гірший бік: «Якщо рівень смертності на дорогах і далі зростатиме, це серйозно нашкодить автомобільному бізнесу, адже люди боятимуться сідати за кермо»151.

У 1950 році в США внаслідок ДТП загинуло майже 40 000 людей. Це приблизно стільки, скільки й зараз, але порівняння не зовсім коректне, адже в ті часи громадяни долали значно менші відстані. Якщо рахувати кількість загиблих на кілометр, у 1950 році він був значно вищим.

У чому полягала причина такої сумної статистики? Чинників безліч: браковані машини, погані дороги, недбалі водії. Однак не надто багато було відомо про механіку автомобільних аварій.

Згадайте Роберта Стренджа Макнамару152. Сьогодні його переважно пам’ятають як скандального міністра оборони часів В’єтнамської війни. Його часто засуджували, бо він ухвалював рішення, посилаючись на статистичний аналіз, а не на емоції та політичні погляди. Іншими словами, він поводився як економіст.

І це не випадково. Він вивчав економіку спершу в Берклі, а потім у Гарварді, де пізніше ще й викладав бухгалтерську справу. Коли почалась Друга світова війна, Макнамара, завдяки своїм аналітичним здібностям, опинився у відділі контролю статистичних даних Повітряних сил.

Його команда використовувала інформацію як інструмент ведення бойових дій. Наприклад, кількість відмов запуску ракет в американських бомбардувальників, що вирушали на денні бойові вильоти з Англії до Німеччини, була дуже висока. Вона становила майже 20 відсотків. Пілоти наводили багато різних відмовок: проблеми з електронікою, поганий радіосигнал чи кепське самопочуття. Однак ретельно проаналізувавши дані, Макнамара дійшов висновку, що все це маячня. За його словами, річ була в страху. «Вони знали, що багато хто з них загине, тож вигадували причини не атакувати ціль».

Макнамара доповів про це командиру частини, упертому Кертісу Лемею. Той знайшов своєрідний спосіб вирішення проблеми. Він почав особисто очолювати бойові вильоти, присягаючись віддати під трибунал кожного пілота, який відступить від поставленого завдання. За словами Макнамари, «результат був миттєвим».

Після війни компанія Ford Motor Company попросила Макнамару та його колег поділитися їхнім досвідом з автомобільною індустрією. Макнамара хотів повернутись у Гарвард, але в них із дружиною накопичилось багато несплачених медичних рахунків, у тому числі за лікування поліомієліту. Отже, він погодився працювати на Ford. Він швидко піднявся кар’єрними сходами, хоч і не був «знавцем машин». «Натомість, — писав потім один історик, — він переймався такими прогресивними концепціями, як безпека, економія пального та функціональність».

Макнамару дуже хвилювала велика кількість смертей унаслідок ДТП. Він спитав «знавців машин», у чому була проблема. Йому сказали, що з цього питання існує дуже мало статистичних даних.

Кілька дослідників у галузі аеронавтики з Корнелльського університету намагалися віднайти метод запобігання авіакатастрофам, і Макнамара попросив їх розібратися з автомобільними аваріями. Вони експериментували, загортаючи людські черепи в різні матеріали та скидаючи їх зі сходів університетського гуртожитку. Виявилось, що людські істоти не такі міцні, як матеріали, використовувані в салонах автомобілів. «Під час аварії водії часто вбивались об кермо, — каже Макнамара. — Пасажири часто травмувались унаслідок удару об лобове скло чи панель приладів». Макнамара наказав обладнати нові моделі Ford безпечнішим кермом і панеллю приладів.

А потім він зрозумів, що найкраще рішення проблеми одночасно і найпростіше. Замість того щоб хвилюватись, об що вдариться голова пасажира під час зіткнення, чи не краще зробити так, щоб вона не билась ні об що взагалі? Макнамара знав, що в літаках були паски безпеки. Чому ж їх не могло бути в автомобілях?

«Я підрахував, що таким чином ми щороку можемо рятувати колосальну кількість життів, — каже він. — Крім того, це просто і дешево».

Завдяки Макнамарі, усі машини компанії Ford почали обладнувати пасками безпеки. «Я поїхав на монтажний завод у Техасі, — згадує він. — Його директор зустрів мене біля літака. Сівши в авто, я одразу пристебнув пасок, а він спитав: “У чому справа? Думаєте, я поганий водій?”».

Виявилось, що цей директор виказував досить поширене ставлення до пасків безпеки. Боси Макнамари вважали їх «незручними, дорогими і просто безглуздими». І все ж вони дослухались до його порад і погодились випускати нові машини з пасками.

Звісно, Макнамара мав рацію: паски безпеки зрештою врятували безліч життів. Утім ключове слово тут — «зрештою».

Він зрозумів, що зміна моделі поведінки завжди дається людям непросто. Видатний інженер, економіст чи політик може запропонувати дуже дешевий і простий розв’язок проблеми, але якщо для його реалізації людям треба змінити свою поведінку, зусилля можуть виявитись марними. Щодня мільярди людей по всьому світу роблять звичні речі, які вбивають їх: курять цигарки, захоплюються азартними іграми, їздять на мотоциклах без шоломів.

Чому? Бо вони так хочуть! Це дарує їм насолоду і дозволяє відірватись від щоденної одноманітності. Змусити їх змінити звички дуже складно, навіть якщо ви маєте залізні аргументи.

Так було і з пасками безпеки. Конгрес почав запроваджувати стандарти безпеки в середині 1960-х років, але навіть через п’ятнадцять років після того пасками користувалось лише 11 відсотків людей. Із часом ця кількість почала зростати завдяки деяким стимулам: штрафам, соціальній рекламі, лампочкам, що блимали на панелі приладів, якщо пасок не був пристебнутий. Зрештою, суспільство визнало той факт, що паски безпеки ніяк не обмежують можливостей водія. У середині 1980-х років ними вже користувався 21 відсоток людей, у 1990-му — 49 відсотків, у середині 1990-х — 61 відсоток, а станом на сьогодні — понад 80 відсотків153.

Завдяки цьому кількість смертей на кілометр у Сполучених Штатах значно зменшилась. Паски безпеки знижують ризик загибелі на 70 відсотків. Починаючи з 1975 року вони врятували майже 250 000 життів154. ДТП досі забирають понад 40 000 життів на рік, але, загалом, водити авто тепер значно безпечніше. Рівень смертності досі такий загрозливий, бо американці проводять неймовірну кількість часу в машинах. За рік вони долають близько 4,8 трильйона кілометрів155. Отже, маємо одну смерть на кожні 120 мільйонів кілометрів. Іншими словами, якби ви вели авто 24 години на добу зі швидкістю 48 кілометрів на годину, ви могли б загинути лише через 285 років. Порівняно із ситуацією в багатьох країнах Африки, Азії та Близького Сходу, де використання пасків безпеки менш поширене, керувати машиною в Сполучених Штатах не набагато небезпечніше, ніж сидіти на дивані156.

Крім того, паски безпеки, які коштують по 25 доларів за штуку, є одним із найдешевших інструментів порятунку у світі. Щоб установити їх у кожне авто в США, потрібно майже 500 мільйонів доларів, тобто 30 000 доларів за кожне врятоване життя. А як щодо подушок безпеки? Щороку вони коштують Сполученим Штатам 4 мільярди доларів, тобто майже 1,8 мільйона за життя157.

Роберт Макнамара, який нещодавно помер у віці дев’яноста трьох років, незадовго до смерті сказав нам, що хотів би довести рівень використання пасків безпеки до 100 відсотків. «Жінки часто не пристібають паски, бо ті тиснуть їм на груди, — казав він. — Думаю, доклавши трохи зусиль, можна було б зробити паски більш зручними, таким чином підвищивши рівень їхнього використання».

Хтозна, можливо, щодо жінок він і помилявся. Однак усе ж існує категорія людей, на яку паски безпеки часто не розраховані: діти.

* * *

Коли родина із чотирьох осіб кудись їде, дітей переважно пхають на заднє сидіння, а мама із татом умощуються попереду. Діти навіть не уявляють, як їм пощастило: у випадку аварії заднє сидіння набагато безпечніше за передні. Дорослих це стосується в першу чергу, бо вони більші, тож, сидячи попереду, швидше за все, вдаряться об щось тверде. На жаль, коли в машині є лише хтось один з батьків, когось із дітей часто саджають попереду.

Сьогодні паски безпеки — це обов’язковий атрибут, що є на передніх сидіннях кожного авто. Однак розробляли їх для дорослих, а не для дітей. Якщо ви посадите попереду своє трирічне чадо, поясний пасок прилягатиме до нього не зовсім щільно, а плечовий упиратиметься в шию чи ніс.

На щастя, ми живемо у світі, де дбають про дітей, тож зрештою рішення знайшли: спеціальне дитяче автомобільне крісло158. З’явились вони в 1960-ті роки. Спершу ними користувались лише найбільш обачні батьки. Однак, завдяки лобіюванню лікарів, експертів з безпеки дорожнього руху і (чи це не диво!) виробників автокрісел, із часом вони набули більшої популярності. Зрештою, до вирішення питання долучився уряд. У період з 1978 по 1985 рік у кожному штаті США стало незаконно перевозити дітей в авто без спеціальних крісел, що відповідали федеральним стандартам.

Дорожньо-транспортні пригоди були основною причиною смерті американських дітей тоді й лишаються нею досі, але показники смертності стрімко падають — завдяки автокріслам.

Звісно, безпека не безкоштовна. Американці щороку купують 4 мільйони автокрісел, витрачаючи на це понад 300 мільйонів доларів. Одна дитина здебільшого користується трьома різними кріслами, доки не виросте: сидіння для немовлят, повернуте проти напрямку руху; більше сидіння, повернуте в напрямку руху; та автокрісло для старших дітей. Крім того, якщо в цієї дитини є брати чи сестри, батькам доведеться придбати більше авто, щоб вони всі вмістились.

Автокрісло — не таке вже й просте рішення проблеми, як багато хто вважає. Кожне крісло — це набір ремінців, мотузок і зав’язок, виготовлений одним з десятків підприємств. Його треба закріпити за допомогою паска безпеки машини, конфігурація якої теж залежить від виробника. Крім того, паски безпеки виготовляють для статних людей, а не для маленької купки пластику. За даними Національного комітету безпеки дорожнього руху США (НКБДР), більше 80 відсотків дитячих сидінь установлюють неправильно. Батьки часто звертаються до полісменів чи пожежників, щоб ті допомогли їм розібратися із кріслами. Тому НКБДР щороку влаштовує спеціальні тренінги для працівників органів громадської безпеки. У них є інструкція на 345 сторінок, у якій дуже детально описано, як установлювати сидіння.

Утім кого хвилює, що автокрісла не дуже прості та дешеві? Зрештою, не все може бути таким елементарним, як ми хотіли б. Хіба полісмен не може пожертвувати чотирма робочими днями, щоб опанувати такий цінний інструмент порятунку людських життів? Важливо те, що автокрісла дійсно ефективні. За даними НКБДР, вони знижують ризик загибелі дитини віком від одного до чотирьох років на 54 відсотки.

Батькам, мабуть, цікаво: на 54 відсотки порівняно із чим?

Відповідь на це запитання можна знайти на сайті НКБДР. Там є архів поліцейських звітів щодо всіх смертельних ДТП у Сполучених Штатах починаючи з 1975 року. У них зафіксовано кожну деталь кожної автокатастрофи: тип і кількість транспортних засобів, швидкість, час, розташування пасажирів у машині, засоби безпеки тощо.

Виявляється, дитина в автокріслі має на 54 відсотки менше шансів загинути, ніж та, яку не захищає ані крісло, ані пасок безпеки. Це логічно. Під час аварії багато страшних речей може статися з істотою з плоті і крові, адже вона швидко їде всередині важкого металічного об’єкта, який раптом перестає рухатися.

То наскільки краще складне й вартісне нове рішення (автокрісло) за дешеве та просте старе (паски безпеки), беручи до уваги, що просте рішення не розраховане на дітей?

Паски безпеки зовсім не підходять дітям віком до двох років. Вони надто маленькі, тож найкращий спосіб захистити їх — автокрісло. Але як щодо старших дітей? Закони варіюються, залежно від штату, але, зазвичай, використання автокрісел обов’язкове, доки дитині не виповниться шість чи сім років. Чи дуже цим дітям допомагають спеціальні сидіння?

Швидко проглянувши дані за майже тридцять років аварій, ми дійшли несподіваного висновку. Якщо говорити про дітей, старших за два роки, кількість загиблих в автокріслах і пристебнутих пасками майже однакова:

Засіб безпеки

Аварій

Смертей

Смертність дітей, %

Автокрісло

6,835

1,241

18,2

Пасок безпеки

9,664

1,750

18,1

Можливо, ці дані не зовсім об’єктивні. Можливо, діти, які їздили в автокріслах, потрапляли в страшніші аварії. Можливо, їхні батьки частіше їздили вночі небезпечнішими дорогами в гірших машинах.

Та навіть найретельніший економетричний аналіз цієї інформації підтверджує наші висновки. У сучасних аваріях і давно забутих, у великих та маленьких машинах, у незначних і масштабних ДТП немає нічого, що б доводило, що автокрісла захищають дітей віком від двох років краще, ніж паски безпеки. У деяких типах автокатастроф (наприклад, коли одна машина носом врізається в багажник іншої) крісла навіть менш ефективні.

То, може, проблема таки в тому, що надто багато автокрісел установлюють неправильно? (Можливо, засіб безпеки, який лише 20 відсотків користувачів можуть установити як слід, — це не те, із чого варто починати. Порівняно з автокріслами, навіть презервативи індійських чоловіків діють майже бездоганно). Може, автокрісло — це справжнє диво серед заходів безпеки, але ми ще не навчились ним правильно користуватись?

Щоб відповісти на це запитання, ми відкопали дані краш-тестування і порівняли паски безпеки та дитячі крісла. Це було не складно зробити, адже кожне крісло, яке має вийти на ринок, повинне пройти краш-тестування, щоб отримати схвалення відповідних органів. Утім, здається, дослідники майже не здійснюють тестування із використанням манекенів із дитячими параметрами. Отже, ми вирішили зробити це самостійно.

Ідея була проста: провести два подвійні краш-тестування. Перше мало виглядати так: манекен із параметрами трирічної дитини в автокріслі проти такого самого манекена, пристебнутого паском безпеки. У другому тестуванні манекен з параметрами шестирічного малюка в спеціальному сидінні мав протистояти своєму «однолітку», захищеному паском. У кожному випадку ми імітували лобове зіткнення з перешкодою на швидкості 48 кілометрів на годину.

Було складно знайти полігон для нашого краш-тестування, хоч ми й пропонували за це 3000 доларів. Коли вже здавалось, що нам відмовили всі, ми знайшли-таки одну установу, яка взяла наші гроші. Її керівник заборонив нам згадувати назву цієї організації, побоюючись, що інші клієнти відмовляться від її послуг. Однак він сказав, що обожнює науку і теж хоче дізнатись, що вийде з нашого експерименту.

Прибувши на нашу загадкову локацію, ми придбали кілька нових автокрісел у Toys “R” Us і поїхали на полігон. Однак коли черговий інженер дізнався деталі нашого дослідження, він відмовився брати в ньому участь. Він сказав, що це безглуздий експеримент, адже очевидно, що автокрісла покажуть кращий результат. Крім того, він боявся, що коли ми закріпимо одного з його дорогоцінних манекенів паском безпеки, від удару того розірве на частини.

Трохи дивно хвилюватись через манекен для краш-тестування (хіба їх роблять не для того, щоб розбивати?), але коли ми сказали, що відшкодуємо всі можливі збитки, інженер незадоволено взявся за роботу.

Створені на полігоні умови гарантували максимально ефективну дію пасків безпеки. Їх кріпив до старомодних сидінь у вигляді дивана досвідчений фахівець, котрий краще знався на безпечному перевезенні пасажирів, ніж середньостатистичні батьки.

Експеримент був страхітливий. Кожен дитячий манекен одягнули в шорти, футболку та кросівки, а до тіла під’єднали купу дротів, які вимірювали рівень пошкодження голови та грудної клітини.

Першими на арену вийшли «трирічні» — один в автокріслі, а другий пристебнутий паском. Пневматичний пусковий механізм спрацював з гучним вибухом. Наживо мало що можна було розгледіти (не враховуючи того, що, на наше щастя, пристебнутий паском манекен не розлетівся на шматки). Однак у повільному повторі ми побачили, як голова, ноги та руки манекенів смикаються вперед, а потім назад. На черзі були «шестирічні» піддослідні.

За кілька хвилин ми мали готові результати: дорослі паски безпеки блискуче пройшли краш-тестування. Проаналізувавши пошкодження голови та грудної клітини, ми зрозуміли, що ані діти в автокріслах, ані діти, пристебнуті пасками, швидше за все, не постраждали б у такій аварії.

Старі добрі паски безпеки непогано себе показали, чи не так?

Вони не програли автокріслам за жодним пунктом. Якби ми передали дані наших досліджень урядовим службам і сказали, що це дані тестування найновішого типу автокрісел, наш «новий» продукт точно б рекомендували на продаж. Хоч звичайні старі паски відповідають усім необхідним стандартам безпеки, не дивно, що виробники крісел згортають їхній випуск. Сумно, мабуть, але не дивно.

Ви, напевно, розумієте, що зі своєю недооцінкою дитячих крісел ми в меншості (якби в нас на двох не було шестеро дітей, нас могли б охрестити дітоненависниками). Один з контраргументів до наших тез називають «синдромом паска безпеки». Деякі дослідники кажуть, що манекени для краш-тестів не мають сенсорів для оцінки травм шиї та живота159. Вони розповідають страшні історії про те, якої шкоди паски безпеки завдають дітям. Дані вони збирали, опитуючи батьків, чиї діти потрапляли в ДТП. Зрештою, вони дійшли висновку, що дитячі автомобільні сидіння знижують імовірність отримання тяжкої травми на 60 відсотків порівняно з пасками.

Жодних сумнівів у тому, що ці дослідники мають найщиріші наміри та діють, турбуючись про дітей. Але чи мають вони рацію?

Розмова з батьками — не найкращий метод збору надійних даних. Можливо, батьків сильно травмувала аварія і вони не пам’ятають подробиць. Крім того, батьки, чиї імена дослідники знаходять у базах даних страховиків, не завжди кажуть правду. Якщо ви перевозили дитину без жодних засобів безпеки і потрапили в ДТП, ви, імовірно, боятиметесь засудження з боку оточуючих (або, якщо говорити про фінансовий бік медалі, боятиметесь, що не отримаєте страхову виплату). У своєму звіті поліція обов’язково зафіксує, чи було в машині дитяче крісло, тож про це не вийде збрехати. Натомість у кожному авто є паски безпеки, тож, навіть якщо на дитині його не було, ви можете сказати, що був. У такому випадку спростувати ваші слова буде дуже складно.

Чи є інші джерела інформації, окрім слів батьків, що можуть допомогти нам відповісти на важливі питання щодо дитячих травм?

Дані НКБДР тут не допоможуть, бо в них зафіксовані лише смертельні випадки. Однак ми відшукали три інші бази, де міститься інформація щодо всіх аварій. Одна база даних загальнонаціональна, а дві інші стосувались окремих штатів — Нью-Джерсі та Вісконсин. Разом вони описують понад 9 мільйонів автокатастроф. Вісконсинська база даних виявилась особливо корисною, бо в ній кожна ДТП була прив’язана до лікарняної виписки. Це дало нам змогу краще оцінити наслідки травм.

Що показав аналіз цієї інформації?

Паски безпеки знову виявились не менш ефективними, ніж автокрісла, у запобіганні серйозним травмам у дітей віком від двох до шести років. Щодо легших травм, тут крісла показали себе краще, маючи показник запобігання пошкодженням на 25 відсотків вищий, ніж у пасків.

Тож поки не поспішайте викидати дитяче автокрісло (це незаконно в усіх п’ятдесяти штатах). Діти — такий цінний вантаж, що навіть мінімальні переваги спеціальних сидінь щодо уникнення травмування варті своїх грошей. Є ще один вагомий чинник, на який складно наліпити цінник: спокій батьків.

Утім, з другого боку, він є, мабуть, найсуттєвішим недоліком автокрісел, які дають батькам оманливе почуття спокою і змушують їх повірити, що вони зробили все можливе, щоб захистити своїх дітей. Через це ми не надто завзято шукаємо ефективніші розв’язки проблеми, які могли б виявитися простішими, доступнішими й ефективнішими.

Уявіть, що вам доручили із чистого аркуша розробити засіб безпеки для перевезення дітей в авто. Невже ви дійсно думаєте, що варто починати з інструмента, оптимізованого для дорослих, який кріпить хитромудрий пристрій дитячого розміру? Чи правильно, що цей пристрій виготовляють десятки різних підприємств, але при цьому він нібито має підходити кожному транспортному засобу, попри різницю в конфігурації сидінь?

А як вам така ідея: оскільки половина пасажирів, які їздять на задньому сидінні машини, — це діти, може, варто створити паски безпеки, які розраховані на них? Чи не логічніше взяти інструмент, який уже довів свою ефективність, і трохи видозмінити його, ніж покладатись на дороге та складне рішення, котре не надто й допомагає?

Однак люди, здається, вирішили піти в зворотному напрямку. Замість того щоб удосконалювати методи гарантування безпеки дітей в авто, урядовці в Сполучених Штатах підвищують вік, до якого малюків треба перевозити в автокріслі. Європейський Союз узагалі постановив, що діти повинні їздити в спеціальних сидіннях до дванадцяти років.

На жаль, політики доволі рідко пропонують доступні та прості рішення. Вони не шукають легких шляхів. Зверніть увагу, що жоден із прикладів, згаданих у цій книжці, не є дітищем чиновника. Навіть вакцину від поліомієліту першою розробила приватна організація.

Президент Рузвельт особисто виділив кошти на розвиток проекту. Цікаво, що навіть чинний президент вирішив доручити таке завдання приватним особам.

Паски безпеки для автомобілів вигадали теж не політики. Роберт Макнамара думав, що дасть компанії Ford конкурентну перевагу, але як же він помилявся. Ford було дуже складно розкрутити ідею з пасками, адже вони нагадували клієнтам, що водити машину небезпечно. Якось Генрі Форд II поскаржився репортеру: «Макнамара продає безпеку, а Chevrolet продають автомобілі».

* * *

І все ж деякі проблеми, здається, неможливо вирішити взагалі. Наприклад, катастрофи, які регулярно влаштовує матінка-природа. Порівняно з ними рівень смертності внаслідок ДТП — не така й страшна штука.

Із початку ХХ століття урагани (або ж, як їх дехто називає, тайфуни чи тропічні циклони) забрали більше 1,3 мільйона життів по всьому світу160. У США кількість загиблих не дуже моторошна, приблизно 20 000, а от фінансові втрати становлять понад 10 мільярдів доларів на рік. За 2004 та 2005 рік шість ураганів, включно з Катріною, наробили шкоди на 153 мільярди доларів на південному сході Сполучених Штатів161.

Чому в останні роки ці цифри такі гігантські? Багато людей переїжджають у регіони, де найчастіше вирують урагани (класно мати будиночок біля океану), і будують дороге житло. Іронія в тому, що більшість таких домовласників переселилась ближче до океану, бо за останні кілька десятиліть там траплялось мало ураганів (крім того, там значно вигідніші страхові ставки).

Із середини 1960-х до середини 1990-х років ураганів було обмаль унаслідок північноатлантичної осциляції — кліматичного циклу, що триває шістдесят‒вісімдесят років, упродовж якого Атлантичний океан поступово охолоджується, а потім знову нагрівається162. Зміна температури не критична і складає лише декілька градусів. Утім цього достатньо, щоб у холодніші роки урагани заспокоїлись, а в тепліші вибухнули з новою силою (як ми нещодавно переконалися).

Певною мірою, урагани не здаються проблемою, яку неможливо подолати. На відміну від інших загроз (наприклад, раку), причини їхнього виникнення достеменно відомі, а зону їхньої дії та час початку можна передбачити. Атлантичні урагани здебільшого трапляються в період із 15 серпня по 15 листопада. Вони рухаються на захід Алеєю ураганів, горизонтальним відрізком океану від західного узбережжя Африки до південного сходу США, транзитом через Кариби. Ці надпотужні шторми народжуються, коли температура верхнього шару води в океані перевищує певну позначку (26,7 градуса за Цельсієм). Тому вони формуються наприкінці літа, коли сонце за кілька місяців встигає прогріти океан.

Та все ж, попри свою передбачуваність, урагани виграють битву з людьми. Коли ураган набуває своєї форми, боротися вже немає сенсу. Лишається одне — просто тікати.

Утім неподалік від Сіетла мешкає безстрашний інтелектуал на ім’я Нейтан163, який вірить, що спосіб боротьби з ураганами існує. Свого часу Нейтан вивчав фізику, що дуже важливо, адже він знається на термічних процесах, які створюють урагани. Ураган — це не просто двигун. Це двигун без кнопки вимкнення. Коли він починає накопичувати енергію, його вже неможливо спинити. Його не можна загнати назад у море величезним вентилятором.

Тому Нейтан і його друзі (більшість із яких теж захоплюється наукою) пропонують розсіювати термальну енергію до того, як вона почне накопичуватись. Іншими словами, план полягає в тому, щоб не дати воді в Алеї ураганів достатньо прогрітись. Військові часто вдаються до тактики «випаленої землі» та знищують усе, що може мати цінність для ворога. Натомість Нейтан і його друзі хочуть застосувати тактику «охолодження океану», щоб ворог не знищив усе цінне для нас.

Однак чи не буде це спробою гратися з матінкою-природою?

«Звісно, буде! — регоче Нейтан. — Ви так кажете, ніби це погано!»

Насправді, якби ми не гралися з матінкою-природою, коли почали застосовувати нітрат амонію для підвищення врожайності ґрунту, багатьох із наших читачів сьогодні б не існувало (принаймні їм було б не до читання, бо вони днями шукали б їстівні корінці та ягоди). Вакцина від поліомієліту теж була грою з матінкою-природою. Як і дамби, які мають захищати нас від повеней.

Пропозиція Нейтана така проста, що до неї міг би дійти навіть школяр (принаймні дуже розумний). Пристрій, який він вигадав, можна зібрати з матеріалів, доступних у будь-якому будівельному супермаркеті.

«Штука в тому, щоб змінити температуру поверхні води, — каже Нейтан. — Верхній шар води дуже тонкий, не більше 30 метрів. Під ним починається холодна вода. Якщо ви пірнали з аквалангом десь у цих місцях, ви обов’язково мали відчути різницю».

Тепла вода легша за крижану, тому тримається біля поверхні. «Отже, нам треба це змінити», — каже він.

Трильйони трильйонів літрів холодної води перебувають просто під теплою поверхнею, але зараз не можуть запобігти потенційним катастрофам.

Однак Нейтан має рішення. «Власне, це камера автомобільного колеса зі спідницею», — сміється він. Тобто велике плавуче коло діаметром від дев’яти до дев’яноста метрів з довгим гнучким циліндром усередині. Це коло можна зробити зі старих шин вантажівок, наповнених пінобетоном і скріплених сталевим кабелем. Циліндр, який опускатиметься на глибину приблизно 200 метрів, не складно зробити з поліетиленових пакетів.

«От і все!» — каже Нейтан.

Як цей пристрій працюватиме? Уявіть, що така химерна «медуза» плаває в океані. Коли її накриває тепла хвиля, рівень води в колі піднімається, доки не стає вищим, ніж в океані. «Це називають гідростатичним натиском», — пояснює Нейтан.

Гідростатичний натиск — це сила, яку створює вітер, потрапляючи у хвилі. Ця сила опускатиме теплий верхній шар води в циліндр, зрештою випускаючи її назовні на достатній глибині. Гідравлічний натиск змішуватиме теплу воду із холодною, таким чином знижуючи температуру поверхні океану. Цей процес не потребує шалених інвестицій, не шкідливий для довкілля та повільний: молекулі теплої води треба близько трьох годин, щоб дістатися глибини.

Тепер уявіть, що в частинах океану, де зароджуються урагани, плаває багато таких охолоджувачів. Нейтан уявляє «частокіл» із них між Кубою та мексиканським штатом Юкатан і вздовж південно-східного узбережжя США. Не були б вони зайвими і в Південнокитайському морі та Кораловому морі біля берегів Австралії. Скільки б знадобилось цих пристроїв? Залежно від їхніх розмірів, для запобігання зародженню ураганів у Карибському морі та в Мексиканській затоці може знадобитися кілька тисяч таких плавків.

Просту версію цього винаходу можна зібрати за 100 доларів, хоч на транспортування та закріплення такого флоту знадобиться значно більше грошей. Можна створити і витривалішу та складнішу модель на дистанційному керуванні, яка в разі потреби здатна переміщатися будь-куди. «Розумна» версія могла б навіть контролювати ступінь охолодження поверхні океану, регулюючи об’єм води, який потрапляє всередину.

Найдорожчий пристрій, за підрахунками Нейтана, коштував би 100 000 доларів. Та навіть за такої ціни встановлення 10 000 таких плавків по всьому світу коштуватиме лише мільярд доларів. Це в десять разів менше, ніж збитки, яких урагани щороку завдають Сполученим Штатам. Згадайте, як Ігнац Земмельвайс відкрив важливість дезінфекції рук, як мільйони пацієнтів із хворим серцем дізнались про дешеві ліки на зразок аспірину. Запобігати проблемам краще, ніж боротися з ними.

Нейтан ще не певен, чи спрацює його план. Після місяців комп’ютерного моделювання він невдовзі збирається випробувати свій винахід на практиці. Утім, схоже, що він і його друзі створили вбивцю ураганів.

Навіть якби тропічні шторми можна було знищити повністю, цього не слід було б робити, адже вони є частиною природного кліматичного циклу та забезпечують Землю життєво необхідними опадами. А от перетворити ураган найвищої категорії на менш руйнівний — дуже добра ідея. «Можна було б контролювати сезон дощів у тропіках, — захоплено розповідає Нейтан, — і збільшити кількість опадів в африканському Сахелі, таким чином запобігаючи голоду».

Такий флот також міг би покращити екологічну ситуацію у Світовому океані. Оскільки щоліта вода біля поверхні нагрівається, в ній зменшується вміст кисню та біогенних елементів. Таким чином, виникає мертва зона. Якщо теплу воду опустити ближче до дна, а багату на кисень підняти вище, це матиме позитивний вплив на морське життя. Також винахід Нейтана здатен потопити зайвий вуглекислий газ, який увібрала поверхня океану за останні десятиліття.

Звісно, ще невідомо, як і хто втілить цю ідею в життя. Міністерство національної безпеки США нещодавно почало цікавитись ідеями таких учених, як Нейтан, щодо боротьби з ураганами. Хоч державні органи рідко обирають доступні та прості рішення, можливо цей випадок стане винятком, адже потенційних плюсів тут безліч, а шкоди у випадку невдачі буде мінімум.

Утім хоч би якими небезпечними були урагани, у природі існує значно серйозніша проблема, здатна знищити нашу цивілізацію: глобальне потепління. Якби такі розумні та винахідливі сміливці, як Нейтан та його друзі, могли щось вдіяти з ним...

136 Загиблі матері: свіжі дані на цю тему можна знайти в “Maternal Mortality in 2005: Estimates Developed by WHO, UNICEF, UNFPA, and the World Bank,” World Health Organization, 2007. Історичну довідку див. у Irvine Loudon, “Maternal Mortality in the Past and Its Relevance to Developing Countries Today,” American Journal of Clinical Nutrition 72, no. 1 (July 2000).

137 Ігнац Земмельвайс приходить на порятунок: історію Ігнаца Земмельвайса переповідали багато разів, але, мабуть, найбільш приголомшливою є інтерпретація Sherwin B. Nuland, The Doctor’s Plague: Germs, Childbed Fever, and the Strange Story of Ignatz Semmelweis (Atlas Books, 2003). Можливо, річ у тому, що Нуланд сам лікар. Ми багато запозичили з його книжки, за що безмежно вдячні. Див. також Ignatz Semmelweis, “The Etiology, Concept, and Prophylaxis of Childbed Fever,” trans. K. Codell Carter (University of Wisconsin Press, 1983; originally published 1861).

138 Непередбачувані обставини: див. Stephen J. Dubner and Steven D. Levitt, “Unintended Consequence,” The New York Times Magazine, January 20, 2008.

139 Про Акт про права американців з інвалідністю почитайте в Daron Acemoglu and Joshua D. Angrist, “Consequences of Employment Protection? The Case of the Americans with Disabilities Act,” Journal of Political Economy 109, no. 5 (2001).

140 Про Акт про захист зникаючих видів тварин читайте в Dean Lueck and Jeffrey A. Michael, “Preemptive Habitat Destruction Under the Endangered Species Act,” Journal of Law and Economics 46 (April 2003); and John A. List, Michael Margolis, and Daniel E. Osgood, “Is the Endangered Species Act Endangering Species?” National Bureau of Economic Research working paper, December 2006.

141 Податок на сміття: див. Don Fullerton and Thomas C. Kinnaman, “House hold Responses to Pricing Garbage by the Bag,” American Economic Review 86, no. 4 (September 1996); Roger Boyes, “Children Beware: The Rats Are Back and Hamelin Needs a New Piper,” The Times (London), December 17, 2008; S. M. Murphy, C. Davidson, A. M. Kennedy, P. A. Eadie, and C. Lawlor, “Backyard Burning,” Journal of Plastic, Reconstructive & Aesthetic Surgery 61, no. 1 (February 2008).

142 Кредитори: див. Solomon Zeitlin, “Prosbol: A Study in Tannaitic Jurisprudence,” The Jewish Quarterly Review 37, no. 4 (April 1947) (Дякуємо Леону Моррісу за підказку).

143 Таємні щипці: див. James Hobson Aveling, The Chamberlens and the Midwifery Forceps (J. & A. Churchill, 1882); Atul Gawande, “The Score: How Childbirth Went Industrial,” The New Yorker, October 2, 2006; and Stephen J. Dubner, “Medical Failures, and Successes Too: A Q&A with Atul Gawande,” Freakonomics blog, The New York Times, June 25, 2007.

144 Більше їжі, більше людей: див. “The World at Six Billion,” United Nations, 1999; Mark Overton, Agricultural Revolution in England: The Transformation of the Agrarian Economy, 1500–1850 (Cambridge University Press, 1996); and Milton Friedman and Rose Friedman, Free to Choose (Harvest, 1990; originally published 1979). Частину інформації в інтерв’ю автору надав професор аграрної економіки Вілл Мастерс. Більше про його теорії можна дізнатись у Stephen J. Dubner, “Why Are Kiwis So Cheap?” Freakonomics blog, The New York Times, June 4, 2009.

145 Згадаймо китів: розквіт і занепад китобійної промисловості чудово описаний у Eric Jay Dolin, Leviathan: The History of Whaling in America (W. W. Norton & Company, 2007). Див. також Charles Melville Scammon, The Marine Mammals of the Northwestern Coast of North America: Together with an Account of the American Whale-Fishery, 1874; Alexander Starbuck, History of the American Whale Fishery From Its Earliest Inception to the Year 1876, published by the author, 1878; and Paul Gilmour, “Saving the Whales, Circa 1852,” Letter to the Editor, The Wall Street Journal, December 6, 2008.

146 Загадка поліомієліту: див. David M. Oshinsky, Polio: An American Story (Oxford University Press, 2005); “The Battle Against Polio,” NewsHour with Jim Lehrer, PBS, April 24, 2006.

147 Оманливий поліомієліт/зв’язок із морозивом: див. Steve Lohr, “For Today’s Graduate, Just One Word: Statistics,” The New York Times, August 5, 2009.

148 Про те, скільки коштів дозволила зекономити вакцина від поліомієліту, див. у Kimberly M. Thompson and Radboud J. Duintjer Tebbens, “Retrospective Cost-Effectiveness Analysis for Polio Vaccination in the United States,” Risk Analysis 26, no. 6 (2006); and Tebbens et al., “A Dynamic Model of Poliomyelitis Outbreaks: Learning from the Past to Help Inform the Future,” American Journal of Epidemiology 162, no. 4 (July 2005).

149 Про інші доступні та прості медичні рішення читайте в Marc W. Kirschner, Elizabeth Marincola, and Elizabeth Olmsted Teisberg, “The Role of Biomedical Research in Health Care Reform,” Science 266 (October 7, 1994); and Earl S. Ford et al., “Explaining the Decrease in U.S. Deaths from Coronary Disease, 1980–2000,” New England Journal of Medicine 356, no. 23 (June 7, 2007).

150 Вбивчі машини: Кількість автомобілів у 1950-ті роки див. у “Topics and Sidelights of the Day in Wall Street: Fuel Consumption,” The New York Times, May 25, 1951.

151 Про побоювання автобудівної промисловості див. у “Fear Seen Cutting Car Traffic, Sales,” The New York Times, January 29, 1952.

152 Дивна історія паска безпеки Роберта Макнамари: ця частина спирається на кілька джерел, включно з інтерв’ю, яке Макнамара дав автору незадовго до смерті. Див. також “A Life in Public Service: Conversation with Robert McNamara,” April 16, 1996, by Harry Kreisler, part of the Conversations with History series, Institute of International Studies, University of California, Berkeley; The Fog of War: Eleven Lessons from the Life of Robert S. McNamara, directed by Errol Morris, 2003, Sony Pictures Classics; Richard Alan Johnson, Six Men Who Built the Modern Auto Industry (MotorBooks/MBI Publishing Company, 2005); and Johnson, “The Outsider: How Robert McNamara Changed the Automobile Industry,” American Heritage, Summer 2007.

153 Використання паска безпеки в різні часи: див. Steven D. Levitt and Jack Porter, “Sample Selection in the Estimation of Air Bag and Seat Belt Effectiveness,” The Review of Economics and Statistics 83, no. 4 (November 2001).

154 Про життя, які врятував пасок безпеки, читайте в Donna Glassbrenner, “Estimating the Lives Saved by Safety Belts and Air Bags,” National Highway Traffic Safety Administration, paper no. 500; and “Lives Saved in 2008 by Restraint Use and Minimum Drinking Age Laws,” NHTSA, June 2009.

155 Близько 4,8 трильйона кілометрів на рік: інформація надана Бюро транспортної статистики США.

156 Небезпечні дороги на інших континентах: див. “Road Safety: A Public Health Issue,” World Health Organization, March 29, 2004.

157 Пасок безпеки проти подушки безпеки: див. Levitt and Porter, “Sample Selection in the Estimation of Air Bag and Seat Belt Effectiveness,” The Review of Economics and Statistics 83, no. 4 (November 2001).

158 Чи потрібні нам дитячі автокрісла? Ця частина переважно спирається на роботу Steven D. Levitt, “Evidence That Seat Belts Are as Effective as Child Safety Seats in Preventing Death for Children,” The Review of Economics and Statistics 90, no. 1 (February 2008); Levitt and Joseph J. Doyle, “Evaluating the Effectiveness of Child Safety Seats and Seat Belts in Protecting Children from Injury,” Economic Inquiry, forthcoming; and Levitt and Stephen J. Dubner, “The Seat-Belt Solution,” The New York Times Magazine, July 10, 2005. Коротку історію дитячих автокрісел можете знайти в Charles J. Kahane, “An Evaluation of Child Passenger Safety: The Effectiveness and Benefits of Safety Seats,” National Highway Traffic Safety Administration, February 1986.

159 «Група блискучих дослідників питань дитячої безпеки»: див. Flaura K. Winston, Dennis R. Durbin, Michael J. Kallan, and Elisa K. Moll, “The Danger of Premature Graduation to Seat Belts for Young Children,” Pediatrics 105 (2000); and Dennis R. Durbin, Michael R. Elliott, and Flaura K. Winston, “Belt-Positioning Booster Seats and Reduction in Risk of Injury Among Children in Vehicle Crashes,” Journal of the American Medical Association 289, no. 21 (June 4, 2003).

160 Урагани: дані про людські жертви внаслідок ураганів ми взяли в Базі даних надзвичайних ситуацій бельгійського католицького Університету де Лувейн; кількість загиблих у США надала Національна група дослідження ураганів при національному управлінні океанічних і атмосферних досліджень.

161 Про фінансові збитки від ураганів у США див. у Roger Pielke Jr. et al., “Normalized Hurricane Damage in the United States: 1900–2005,” Natural Hazards Review, February 2008.

162 Дізнатись більше про північноатлантичну осциляцію можна у Stephen Gray, Lisa Graumlich, Julio Betancourt, and Gregory Pederson, “A Tree-Ring Based Reconstruction of the Atlantic Multidecadal Oscillation Since 1567 A.D.,” Geophysical Research Letters 21 (June 17, 2004); Mihai Dima, “A Hemispheric Mechanism for the Atlantic Multidecadal Oscillation,” Journal of Climate 20 (October 2006); David Enfield, Alberto Mestas-Nuñez, and Paul Trimble, “The Atlantic Multidecadal Oscillation and Its Relation to Rainfall and River Flows in the Continental U.S.,” Geophysical Research Letters 28 (May 15, 2001); and Clive Thompson, “The Five-Year Forecast,” New York, November 27, 2006.

163 Хоробрий інтелектуал на ім’я Нейтан: цю частину ми писали, спираючись на інтерв’ю з Нейтаном і його колегами. Ніл Стівенсон нам особливо допоміг. Він увів нас у курс справи, показавши кілька комп’ютерних симуляцій. Описаний на сторінках книжки вбивця ураганів також відомий як патентна заявка Jeffrey A. Bowers et al., “Water Alteration Structure Applications and Methods,” U.S. Patent Application 20090173366, July 9, 2009. Серед співавторів ідеї є Вілльям Ґейтс Третій. У заявці на патент сказано: «Нижче описаний метод, який передбачає зміни структури навколишнього середовища. Планується проектування суден, які опускатимуть верхній шар води на більшу глибину».

Розділ 5. Що спільного в Ела Ґора та вулкана Пінатубо?

Розтопімо льодовиковий щит!.. Що гірше: гази авто чи корів?.. Якщо любите Землю, їжте більше м’яса кенгуру... Усе зводиться до негативних екстерналій... Як уберегти авто від крадіїв... Урок від вулкана Пінатубо... До непристойного розумні джентльмени з Intellectual Ventures... Убивство комарів... «Пане, я вчений будь-якого роду!»... Незручна правда... Чого не помічають кліматологічні моделі... Чи дійсно двоокис вуглецю такий поганець?.. «Дебелі вулкани» і зміна клімату... Як охолодити Землю... «Шланг у небо»... За що ненавидіти геоінженерію... «Вологі дзеркала» і пухнасте рішення... Чому так складно змінити поведінку... Брудні руки та лікарі-вбивці... Падіння крайньої плоті.

Заголовки газет наводили жах, якщо не сказати більше.

«Деякі експерти стверджують, що людство стоїть на порозі страшної кліматичної ери, до якої воно не готове», — писали в New York Times. Журналісти цитували вчених, які казали, що «цей процес зміни клімату становить загрозу для населення планети».

Журнал Newsweek, посилаючись на звіт Національної академії наук, застеріг, що зміна клімату «спровокує економічні та соціальні зміни світового масштабу». Гірше того, «кліматологи сумніваються, що політики готові вжити відповідних заходів для послаблення руйнівного ефекту зміни клімату».

Яка розсудлива людина не боїться глобального потепління?

Утім ці вчені говорили не про нього. Усі ці статті, написані в середині 1970-х років, прогнозували глобальне похолодання.

Люди почали бити на сполох, бо за період з 1945 по 1968 рік температура в Північній півкулі впала на 0,28 градуса за Цельсієм. Крім того, значно збільшилась товщина снігового покриву, а кількість сонячного світла, що досягала Сполучених Штатів, зменшилась на 1,3 відсотка. У Newsweek писали, що навіть таке незначне зниження температури «наблизило планету до льодовикового періоду в шість разів».

Найбільше побоювалися краху сільського господарства. У Великобританії похолодання вже зменшило вегетаційний період на два тижні. «Потенційний голод може стати катастрофічним», — застерігали в Newsweek. Деякі вчені мали радикальні рішення на зразок «розтопити арктичний льодовиковий шар, вкривши його чорною сажею»164.

У наші часи загроза зовсім протилежна. Тепер планету вважають надто гарячою, а не надто холодною. І сажа нині — головний злодій. Ми викидаємо в повітря нескінченні об’єми вуглекислого газу та часточки викопних джерел енергії, які спалюємо, щоб зігрівати, годувати, транспортувати і розважати себе.

Таким чином, ми перетворили нашу ніжну планету на теплицю. Ми створили в небі бар’єр, який накопичує надто багато тепла, не даючи йому потрапити назад у космос. Незважаючи на «глобальне похолодання», середня світова температура за останні сто років зросла на 0,7 градуса за Цельсієм. Причому останнім часом цей процес пришвидшився.

«Зараз ми настільки паплюжимо Землю, — пише відомий еколог Джеймс Лавлок165, — що вона може перетворитись на гарячу кулю, якою була п’ятдесят п’ять мільйонів років тому. У такому разі ми загинемо, як і наші нащадки».

Учені всього світу погоджуються, що температура на планеті зростає, а людство відіграло в цьому головну роль. Утім те, як саме ми впливаємо на клімат, не завжди очевидно.

Вважається, що легкові автомобілі, вантажівки та літаки відповідальні за викид колосальної частки шкідливих газів. Через це в наш час багато свідомих людей їздять на Prius чи інших машинах із гібридними двигунами. Однак щоразу, коли водій Prius приходить до продуктової крамниці, він, імовірно, нівелює всі заслуги свого авто, принаймні якщо збирається купити м’яса.

Чому? Справа в тому, що корови, як і вівці та інші жуйні тварини, — затяті забруднювачі довкілля. Їхні випорожнення містять метан, який, за багатьма підрахунками, у двадцять п’ять разів небезпечніший, ніж вуглекислий газ, котрий продукують машини (та й люди)166. Жуйні тварини нашої планети виділяють на 50 відсотків більше шкідливих газів, ніж увесь транспорт167.

Навіть люди, які їдять лише продукти, вирощені в їхній місцевості, не дуже допомагають у цій ситуації168. Нещодавнє дослідження Крістофера Вебера і Скотта Меттьюса показало, що споживання лише місцевих харчів насправді посилює викиди парникових газів. Чому?

Більше 80 відсотків шкідливих викидів, пов’язаних з їжею, відбувається на стадії виробництва, а великі ферми працюють значно ефективніше, ніж маленькі. Транспортування є джерелом лише 11 відсотків викидів, а доставка від виробника до продавця — 4 відсотки. На думку Вебера і Меттьюса, щоб змінити ситуацію на краще, треба трошки врізноманітнити свій раціон. «Погодившись раз на тиждень отримувати денну норму калорій не із червоного м’яса та молочної продукції, а з курки, риби, яєць чи овочів, ми значно зменшимо кількість шкідливих викидів, ніж коли купуватимемо харчі місцевих виробників», — пишуть вони.

Можна було б також перейти з яловичини на м’ясо кенгуру, адже так сталось, що гази кенгуру не містять метану. Однак лише уявіть, яку рекламну кампанію треба провести, щоб американці погодились їсти бургери з м’яса кенгуру169. Крім того, виробники яловичини вимагатимуть від Вашингтона заборонити споживання кенгуру в їжу. На щастя, є група австралійських учених, яка підійшла до цієї проблеми з іншого боку. Вони хочуть пересадити шлункові бактерії кенгуру в організм корів.

* * *

Глобальне потепління — суперечлива проблема з багатьох причин.

По-перше, кліматологи не можуть здійснювати експерименти. Отже, вони більше нагадують економістів, ніж фізиків чи біологів. Вони вишукують у наявних даних потрібну інформацію, але не можуть, скажімо, вимагати ввести десятирічну заборону на автомобілі (чи корів).

По-друге, наука — це дуже складна річ. Вплив будь-якої людської діяльності на довкілля залежить від багатьох чинників. Скажімо, ми почали втричі більше користуватись літаками. Так, не можна забувати про шкідливі гази, але літаки впливають ще й на кругообіг потоків повітря та формування хмар.

Щоб прогнозувати зміну температури на планеті, треба враховувати всі ці показники та багато інших, таких як випаровування, опади і, звісно ж, продуковані тваринами гази. Та навіть найкращі приклади моделювання кліматичної ситуації не враховують усіх цих змінних. Отже, передбачити, яким у майбутньому буде клімат, дуже складно. Для порівняння: моделі дії чинників ризику, які розробляють сучасні фінансові установи, здаються цілком надійними. Утім, як показав нещодавній крах банківської системи, це не завжди так.

Зараз складається враження, що вчені не знають, приведе наша нинішня схема розвитку до підвищення температури планети на два чи на десять градусів. Крім того, ми не знаємо, чи призведе потепління до якихось незручностей або, тим паче, загибелі нашої цивілізації.

Саме ця тінь глобальної катастрофи, байдуже, наскільки далекої, зробила глобальне потепління однією з основних суспільно-політичних тем. Якби ми точно знали, що потепління завдасть конкретно визначених збитків, розв’язання проблеми звелося б до простого аналізу економічної ефективності. Чи майбутні переваги зменшення кількості шкідливих викидів варті витрат на це? Може, варто почати зменшувати об’єми викидів пізніше? А може, нічого не змінювати і просто навчитись жити на більш спекотній планеті?

Економіст Мартін Вайцман проаналізував різні кліматичні моделі та дійшов висновку, що ймовірність найстрашнішого варіанта — підвищення температури на більш ніж 10 градусів за Цельсієм — становить 5 відсотків170.

Звісно, у цьому припущенні теж складно бути впевненим. То як бути з таким відносно невеликим шансом всесвітньої катастрофи?

Економіст Ніколас Штерн, який підготував енциклопедичну доповідь щодо глобального потепління для британського уряду, запропонував щороку витрачати на боротьбу із цією бідою 1,5 відсотка світового ВВП, що складає 1,2 трильйона доларів171.

Однак, як відомо більшості економістів, люди не люблять витрачати купу грошей на розв’язання майбутніх проблем, особливо якщо їхнє виникнення сумнівне. Можливо, слід почекати, адже в прийдешньому в нас можуть з’явитися способи запобігання проблемам, які коштуватимуть значно менше, ніж нинішні.

Утім, може, економісти й достатньо холоднокровні, щоб сидіти і спокійно обговорювати плюси та мінуси глобальної катастрофи, але інші люди чутливіші. Зазвичай невідоме викликає в нас більше емоцій, ніж слід було172. Невпевненість змушує нас одразу уявляти найгірші варіанти розвитку подій. У випадку глобального потепління ці варіанти мають біблійні масштаби: підвищення рівня води в океанах, пекельна спека і суцільний хаос.

Не дивно, що громадські рухи боротьби з глобальним потеплінням нагадують релігійні організації. Люди вірять, що ми успадкували істинний рай, потім безбожно засмітили його і тепер мусимо страждати, щоб не загинути в полум’ї апокаліпсиса. Джеймс Лавлок, якого можна назвати верховним жерцем цієї релігії, у сповідальній манері пише речі, які були б цілком доречними на будь-якому богослужінні: «Ми неправильно використовували енергію Землі та спаплюжили її... Уже надто пізно для екологічно правильного розвитку. Зараз нам потрібна екологічно чиста спокута».

«Екологічно чиста спокута» звучить якось химерно. Для жителів розвинених країн це означає, що вони повинні менше споживати, менше їздити автомобілями і, хоч про це не варто говорити вголос, навчитись жити в умовах поступового вимирання людства.

Якщо у природоохоронного руху є покровитель, це точно Ел Ґор, колишній віце-президент США та лауреат Нобелівської премії. Його документальна стрічка «Незручна правда» розкрила мільйонам громадян очі на небезпеку надмірного споживання ресурсів. Він заснував Альянс захисників клімату, який називає себе «безпрецедентним інструментом масового просвітлення». Його основний проект — громадська кампанія «Ми», яка закликає американців відмовитись від марнотратного способу життя173.

Утім у будь-якій релігії є свої єретики. Глобальне потепління — не виняток. Борис Джонсон, журналіст, який зумів стати мером Лондона, прочитав працю Лавлока і дійшов такого висновку: «Як і всі провідні релігії, страх перед зміною клімату задовольняє нашу потребу в почутті провини та зміцнює віру в те, що боги повинні покарати нас за технологічний прогрес. У цьому сенсі страх кліматичних змін дуже схожий на релігію. У даному випадку теж неможливо сказати, до якої позначки треба спокутувати свої гріхи»174.

Отже, поки істинні віруючі оплакують осквернення нашого земного Едему, єретики нагадують, що ще задовго до появи людей цей Едем так просяк метановим смогом, що став майже непридатним для життя175. Поки Ел Ґор закликає населення планети відмовитись від пластикових пакетів, кондиціонерів і подорожей за кордон, скептики кажуть, що людська діяльність спричиняє лише 2 відсотки шкідливих викидів, а решта — провина природних процесів, таких як перегнивання рослин176.

* * *

Якщо відкинути релігійну пристрасть і наукову заплутаність, виявляється, що в основі глобального потепління лежить проста дилема. Економісти гордо називають її екстерналіями.

Що таке екстерналії? Це коли хтось скоює якусь дію, а хтось інший, не даючи на це згоди, сплачує вартість цієї дії. Екстерналії — це економічна версія податків.

Якщо ви мешкаєте в містечку, де розташована фабрика з виготовлення добрив, сморід аміаку — ваша екстерналія. Коли ваші сусіди влаштовують велику вечірку (і не запрошують вас), галас — це екстерналія. Пасивне куріння — це екстерналія, як і куля, якою один наркодилер хотів убити іншого, а натомість влучив у дитину.

Парникові гази, які називають основною причиною глобального потепління, — це теж екстерналії. Коли ви палите багаття в себе на подвір’ї, ви не просто смажите зефір. Ви також продукуєте гази, які допомагають нагрівати планету. Щоразу, коли ви сідаєте за кермо, їсте гамбургер чи подорожуєте літаком, ви генеруєте побічні продукти, за які не платите.

Уявіть парубка на ім’я Джек, котрий живе в гарненькому будиночку, який він сам збудував. Теплого літнього дня Джек повертається додому з роботи. Він хоче лише відпочити й охолонути, тож вмикає кондиціонер на всю потужність. Можливо, в цей момент він і думає, що наступного місяця доведеться заплатити на пару доларів більше за електроенергію, але ця сума не викликає в нього занепокоєння.

Про що він не думає, так це про чорний дим, що струменить з електростанції, котра спалює вугілля, яке нагріває воду, що перетворюється на пару, котра наповнює турбіну, що запускає генератор, який виробляє енергію, котра охолоджує будинок Джека.

Не цікавить його і те, як шкодить довкіллю видобуток вугілля, його транспортування і всі небезпеки, пов’язані із цими процесами. Лише в Сполучених Штатах за останнє століття на робочому місці загинуло більше 100 000 шахтарів. Ще майже 200 000 померло через хвороби легенів. Це і є екстерналії. На щастя, зараз кількість смертей шахтарів у США зменшилась приблизно до 36 на рік177. Та якби Джек жив у Китаї, він стикнувся б зі значно страшнішими цифрами: щонайменше 3000 китайських шахтарів гине на роботі щороку178.

Складно звинувачувати Джека в тому, що він не думає про екстерналії. Сучасні технології такі досконалі, що часто приховують те, чого коштує користування ними. Візуально в електроенергії, яка живить кондиціонер Джека, немає нічого брудного. Вона з’являється магічним чином, як у казці.

Якби у світі було лише кілька Джеків, чи хоч декілька мільйонів, усім було б байдуже. Та оскільки населення планети наближається до позначки в 7 мільярдів, усі ці екстерналії починають утворювати загрозливу купу. То хто ж має за них платити?

У принципі, це не така й складна проблема. Якби ми знали, чого коштує людству використання, приміром, одного баку бензину, ми могли б просто стягнути з водія чітко вирахуваний податок. Цей податок не обов’язково змусив би його відмовитися від поїздок. Суть у тому, щоб водій повністю оплачував свої дії.

Прибутки від цих податків потім можна було б розділити між людьми, які найбільше страждають від зміни клімату. Наприклад, віддати частину мешканцям низинних районів Бангладеш, яких затопить, якщо рівень води в океані різко підніметься. Якби ми точно підрахували податки, прибутки могли б компенсувати всі незручності жертвам зміни клімату.

Та коли справа дійсно доходить до оплати кліматичних екстерналій через податки, у нас нічого не виходить. Окрім того, що треба якось визначити розмір цих податків і знайти людей, які їх збиратимуть, слід пам’ятати, що парникові гази не прив’язані до кордонів держав. Атмосфера Землі — це суцільна складна структура, тож ваші викиди — це й мої викиди, а мої — ваші. Тому це й називають глобальним потеплінням.

Якщо, скажімо, Австралія одного чудового дня вирішить повністю відмовитися від викидів вуглекислого газу, її мешканці не відчують переваг свого болючого рішення, доки всі інші не вчинять ідентично. При цьому одна країна не має права вказувати іншій, що їй робити. Сполучені Штати зараз намагаються час від часу зменшувати кількість викидів шкідливих речовин. Та коли США закликають до цього Китай чи Індію, ті можуть спокійнісінько сказати: «Ви без жодних перешкод ішли до промислової могутності, то чому нам не можна?».

Коли людей ніхто не змушує платити за свої дії, вони не мають стимулів змінювати власну поведінку. Коли найбільші міста світу задихались від кінського гною, люди пересіли на автомобілі не тому, що це добре для суспільства, а тому, що це було в їхніх економічних інтересах.

Сьогодні ж людей просять змінити їхні звички в ім’я безкорисливості. Здається, що немає жодних шансів вирішити проблему глобального потепління. Але вони з’являться, якщо люди погодяться забути про власні інтереси та чинитимуть правильно, хоч би як дорого це коштувало. Ел Ґор звертається саме до альтруїстичної частини нашого єства.

* * *

Не забувайте, що екстерналії не завжди абсолютно очевидні.

Щоб машини не крали з вулиць, люди часто використовують спеціальний пристрій, який блокує кермо. Цей пристрій великий і дуже помітний (буває навіть рожевого кольору). Використовуючи таку штуку, ви недвозначно кажете потенційному злодію, що ваше авто буде непросто викрасти. Водночас ви натякаєте, що не обладнана таким засобом безпеки машина вашого сусіда — значно зручніша ціль. Отже, ваш захист створює негативну екстерналію для вашого сусіда, тобто ви збільшуєте ризик викрадення його авто. Це чудовий приклад зосередженості на власних інтересах.

Натомість інший пристрій, що зветься LoJack, є протилежністю вищезгаданого блокатора179. Це маленький радіопередавач, не набагато більший за колоду карт, схований десь усередині машини чи під нею, де злодій його не побачить. Якщо авто вкрали, поліція може дистанційно активувати передавач і знайти машину за його сигналом.

На відміну від першого пристрою, LoJack не заважає вкрасти ваше авто. Навіщо ж його встановлювати?

Перш за все, він допоможе вам швидко повернути свій автомобіль. У випадку крадіжок машин швидкість пошуку має величезне значення. Якщо вашого сталевого коня не знайдуть за кілька днів, його, імовірно, розберуть на запчастини. Навіть якщо ви не зацікавлені в пошуку авто, у ньому точно зацікавлена страхова компанія. Це ще одна причина встановити LoJack. Утім, мабуть, головне те, що з ним пошук викраденої машини перетворюється на своєрідну розвагу.

Є своя романтика в полюванні на автомобіль за сигналом системи LoJack. Поліція кидається навздогін, знаходить злодія та хапає його. Якщо пощастить, він навіть заллє у вашу автівку повний бак пального.

Зазвичай викрадені машини опиняються в майстернях, де з них виймають найцінніші запчастини, а решту ріжуть на металобрухт. Без LoJack поліція мало чим могла зарадити. Тепер же копи просто їдуть за радіосигналом і знаходять підпільну автомайстерню.

Звісно, люди, яким належать такі заклади, не дурні. Коли вони розуміють, що відбувається, то змінюють тактику і просять крадіїв не везти машини одразу в майстерню, а лишати десь на парковці на кілька днів. Якщо потім злодій повертається, а автомобіля вже немає, отже, в ньому було встановлено LoJack. Якщо здобич на місці, можна безпечно везти її розбирати.

Уявіть, як LoJack ускладнив злочинцям життя.

З кожним додатковим відсотком машин, обладнаних LoJack, кількість крадіжок у місті знижується на 20 відсотків. Оскільки крадій не знає, в якому авто є LoJack, а в якому немає, він не дуже хоче ризикувати. LoJack коштує доволі дорого, майже 700 доларів, тож його встановлює менше 2 відсотків власників нових авто. Та навіть ця кількість машин створює таку рідкісну річ, як позитивна екстерналія, для водіїв, які шкодують грошей на LoJack, адже вони теж опиняються під захистом.

Саме так, не всі екстерналії негативні. Хороші школи створюють позитивні екстерналії, бо дають усім нам змогу жити в суспільстві високоосвічених людей. Власники фруктових ферм і бджолярі створюють позитивні екстерналії одне для одного: дерева дають бджолам безкоштовний пилок, а бджоли безкоштовно запилюють ці дерева180.

Одна з найнеймовірніших позитивних екстерналій в історії замаскувалась під природну катастрофу.

У 1991 році поросла деревами гора на філіппінському острові Лусон почала гриміти і плюватись сірчаним попелом. Виявилось, що стара добра гора Пінатубо була вулканом. Фермери та містяни, які мешкали поруч, не хотіли евакуюватись, але геологи, сейсмологи й вулканологи переконали більшість із них тікати.

15 червня вулкан Пінатубо вивергався дев’ять годин поспіль. Процес був такий потужний, що у верхівці гори сформувався величезний кратер, зробивши її нижчою на 260 метрів. Крім того, цей регіон атакували тайфуни. За деякими свідченнями, з неба падав «сильний дощ, попіл і шматки вулканічної породи розміром з м’ячик для гольфу»181. Загинуло майже 250 людей. Більшість померла під завалами будинків. За наступні дні ще більшу кількість життів забрали зсуви. Утім завдяки попередженню вчених, кількість жертв виявилась відносно невеликою.

Це було найсильніше виверження вулкана за останні сто років. За дві години сірчаний попіл злетів у повітря на 35 кілометрів. Загалом, вулкан Пінатубо викинув в атмосферу більше ніж 20 тонн двоокису сірки. Як це вплинуло на довкілля?

Виявилось, що, потрапивши в стратосферу, двоокис сірки почав діяти як захисний екран, зменшуючи кількість сонячної радіації, що дістається Землі. За наступні два роки, поки цей «екран» розсіювався, Земля охолонула в середньому на 0,5 градуса за Цельсієм. Виверження одного вулкана, хоч і тимчасово, але відкинуло глобальне потепління на сто років.

Пінатубо створив і інші позитивні екстерналії. Ліси по всьому світу почали рости активніше, бо дерева люблять, коли сонячне світло трохи розсіяне. Крім того, завдяки двоокису сірки в стратосфері люди побачили неперевершений захід сонця.

Звісно, увагу вчених, перш за все, привернуло зниження температури на планеті. У журналі Science написали, що якщо виверження масштабу Пінатубо траплятимуться кожні кілька років, це «значною мірою, нівелює потепління, яке люди спричинять за наступне століття».

Навіть Джеймс Лавлок сказав: «Нас може врятувати серія вулканічних вивержень, достатньо потужних, щоб обмежити кількість сонячного тепла, що потрапляє на Землю. Щоправда, лише дурень сподіватиметься, що його життя врятує така малоймовірна випадковість».

Це правда, треба бути не дуже розумним, щоб вірити, що вулкан можна переконати викидати його захисні флюїди в небо з потрібними інтервалами. Але що, як якісь дурні вирішили, що Пінатубо може стати чорновим варіантом плану боротьби із глобальним потеплінням? Мабуть, такі ж дурні, які колись вірили, що жінки не повинні помирати при народженні дітей, чи що голод — це не виклик долі? А чи можуть вони зробити свою ідею ще й доступною та простою?

Якщо так, де знайти таких дурнів?

* * *

У неоковирному кварталі міста Белв’ю, що в передмісті Сіетла, розташувалась ще більш неоковирна купка будівель. Там є компанія, що продає обігрівачі та кондиціонери, магазин човнів, крамниця, де торгують мармуровими кахлями, і ще один будинок, де колись була майстерня Harley-Davidson. Остання халупа без вікон має площу майже 1900 квадратних метрів. Про те, хто її зараз займає, повідомляє лише аркуш паперу, приліплений до скляних дверей. На ньому написано: Intellectual Ventures182.

Усередині — одна з найнезвичайніших лабораторій світу. Там є токарні станки, 3D-принтери і, звісно, багато потужних комп’ютерів. А ще там є інсектарій, де вирощують комарів. Потім їх переміщують у порожній акваріум і намагаються вбити лазером з відстані в понад 30 метрів. Цей експеримент спрямований на боротьбу з малярією. Цю хворобу передають лише самки деяких видів комарів. Система наведення лазера вираховує самок за частотою помахів крилець (вони махають ними повільніше, ніж самці) і знищує їх183.

Intellectual Ventures — це винахідницька компанія. Окрім різноманітного приладдя, у лабораторії повно інтелектуалів, учених і поціновувачів головоломок на будь-який смак. Вони щось вигадують, а потім подають заявки на патенти, яких за рік збирається більше п’яти сотень. Компанія також купує патенти в інших винахідників — як у найпотужніших корпорацій світу зі списку Fortune 500, так і в самотніх геніїв, котрі працюють у підвалах. Intellectual Ventures працює, як приватна інвестиційна фірма, котра накопичує капітал і платить інвесторам дивіденди, коли патент отримує ліцензію. Зараз компанії належить понад 20 000 патентів. Більше є лише в кількох десятків корпорацій у світі. Через це дехто почав казати, що Intellectual Ventures — «патентний троль», який збирає патенти, щоб потім, у разі потреби, вибивати гроші з інших компаній через суд. Утім такі заяви зовсім необґрунтовані. Правильніше буде сказати, що Intellectual Ventures створила перший масовий ринок інтелектуальної власності.

Голова компанії — життєрадісний чоловік на ім’я Нейтан. Саме той Нейтан, з яким ми вже познайомились, той, який сподівається ослабити урагани, заповнивши океан старими автомобільними шинами. Так, цей пристрій — винахід Intellectual Ventures. Зараз у компанії його називають «раковиною Солтера», бо він ніби змиває теплу воду з поверхні океану вглиб. Спроектував її Стівен Солтер, відомий британський інженер, який роками намагався знайти спосіб опанувати океанічні хвилі.

Мабуть, уже зрозуміло, що Нейтан — не якийсь винахідник-аматор. Він — Нейтан Мірволд, колишній технічний директор Microsoft. Він став співзасновником Intellectual Ventures у 2000 році разом з Едвардом Юнгом, біофізиком, який був головним розробником структурного тестування програмного забезпечення Microsoft.

У Microsoft Мірволд виконував багато ролей: футуриста, стратега, засновника дослідницької лабораторії та радника Білла Ґейтса. «Я не знаю нікого розумнішого, ніж Нейтан», — якось сказав Ґейтс.

Мірволд уже давно такий розумник. Він виріс у Сіетлі, закінчив середню школу в чотирнадцять, а в двадцять три вже мав ступінь бакалавра (з математики), два ступені магістра (з геофізики та космофізики й математичної економіки) та докторський ступінь (з математичної фізики). Потім він вступив до Кембриджського університету, де здійснював досліди в галузі квантової космології зі Стівеном Гокінгом.

Мірволд згадує, що в юності любив дивитися британський науково-фантастичний серіал «Доктор Хто». «В одному епізоді Доктор відрекомендувався комусь, хто спитав його: “Доктор? Ви якогось роду вчений?”. Доктор відповів: “Пане, я вчений будь-якого роду!”. І я подумав: “Так! Я хочу бути вченим у всьому!”».

Він має такі енциклопедичні знання в усьому, що поруч із ним будь-якому інтелектуалу стане соромно. Окрім захоплення наукою, він ще робить чудові знімки дикої природи, смачно готує, займається альпінізмом, колекціонує рідкісні книжки, ракетні двигуни, антикварні наукові прилади та кістки динозаврів. Він очолює проект, у межах якого було знайдено більше скелетів тиранозаврів, ніж відкопали найкращі археологи світу184. А ще він дуже заможний. У 1999 році, залишивши Microsoft, він увійшов до списку чотирьохсот найбагатших американців за версією Forbes.

Хоч Мірволд і багатий, водночас він дуже економний. Коли він показував нам лабораторію Intellectual Ventures і розповідав про різне наукове приладдя, найбільшу гордість у нього викликали ґаджети, які він придбав на eBay чи на розпродажах. Мірволд твердо переконаний, що рішення повинні бути недорогими та простими, коли це можливо.

Зараз він і його колеги працюють над багатьма проектами: удосконаленням двигуна внутрішнього згоряння; способом покращення тяги літаків, який допоможе їм використовувати менше пального; розробкою нових типів атомних електростанцій, що дозволять кардинально змінити систему виробництва електроенергії у світі. Хоч багато з їхніх ідей лишається ідеями, деякі вже рятують життя. Компанія розробила процес, за якого нейрохірург, котрий оперує аневризму, може надіслати Intellectual Ventures знімки мозку пацієнта й отримати реальну пластикову модель аневризми, яку виготовить 3D-принтер. Цю модель швидко передають хірургу, який за її допомогою може заздалегідь розробити детальний план операції.

Потрібна чимала доза колективної зарозумілості, щоб невеличка група вчених та інженерів вирішила, що подолати найскладніші проблеми світу до снаги. На щастя, у цих людей вона є. Вони вже запустили на Місяць супутник, допомогли США захиститися від ракетних ударів і, розвиваючи комп’ютерні технології, змінили методи роботи людей на планеті (Білл Ґейтс не лише інвестує в Intellectual Ventures, а й допомагає з новими розробками. Лазер для полювання на комарів — це частина його програми боротьби з малярією). А ще вони здійснюють повноцінні наукові дослідження в різних галузях, включно з кліматологією185.

Отже, це було лише питанням часу, коли вони візьмуться за глобальне потепління. Того дня, коли ми завітали до Intellectual Ventures, Мірволд покликав із десяток колег, щоб поговорити про цю проблему та можливі шляхи її розв’язання. Вони розмістились за довгим овальним столом для переговорів.

Усі вони були чарівниками, але, без жодних сумнівів, Мірволд був їхнім Гаррі Поттером. Протягом наступних десяти годин, регулярно заправляючись дієтичною газованкою, він керував цими зборами186.

Усі були згодні, що Земля поступово нагрівається і люди мають до цього стосунок. Та вони також усвідомлювали, що стандартна риторика щодо глобального потепління, притаманна ЗМІ та політикам, дуже спрощена й перебільшена. Мірволд каже, що надто багато людей «зарозуміло переконує всіх, що наш вид буде знищено».

Чи вірить він у це.

«Мабуть, ні».

Коли хтось згадав про «Незручну правду», всі за столом почали нервово сіпатися. Мірволд вважає, що мета цього фільму була в тому, щоб «налякати людей до смерті». І хоч Ел Ґор «формально не бреше», деякі страшні сценарії, які він описав (наприклад, знищення штату Флорида через збільшення рівня води в океані), «не мають жодних реальних підстав. Жодна модель потенційних кліматичних змін не підтвердила, що таке може статись».

Утім наукова спільнота теж винна. Сучасні моделі кліматичних змін, як сказав Лоуелл Вуд, «дуже сирі». Вуд — кремезний і балакучий астрофізик, який нагадує Ігнаціуса Райллі. Колись давно Вуд був наставником Мірволда (сам він був протеже фізика Едварда Теллера187).

Мірволд уважає Вуда одним з найрозумніших людей у Всесвіті. На перший погляд здається, що Вуд знає майже все: про темпи танення гренландських льодовиків (80 кубічних кілометрів на рік); про кількість несанкціонованих китайських електростанцій, які запустили минулого року (майже 20 відсотків від загального числа); про те, скільки кіл намотують ракові клітини системою кровообігу, перш ніж приживаються («не менше мільйона»).

Він багато зробив у науці за дорученням університетів, приватних компаній та уряду США. Саме Вуду спала на думку ідея лазера для знищення комарів. Якщо цей задум видається вам знайомим, то це тому, що Вуд також розробляв систему протиракетної оборони «Зоряні війни» в Національній лабораторії Лоуренса Лівермора, з якої нещодавно звільнився. (Непоганий перехід від боротьби з радянськими ядерними ракетами до мирного знищення малярійних комарів!)

Сьогодні, на мозковому штурмі Intellectual Ventures, Вуд одягнений у різнокольорову сорочку з короткими рукавами і таку саму краватку.

«Моделі кліматичних змін ще сирі, як у плані простору, так і в плані часу, — продовжує він. — Є незліченна кількість природних явищ, які ніхто не може змоделювати. Навіть величезні урагани».

Мірволд пояснює, що тому є кілька причин. Сучасні моделі ділять Землю на сектори, надто великі, щоб можна було спрогнозувати реальні погодні умови. Щоб сектори були менші, потрібне краще програмне забезпечення та потужніші комп’ютери. «Ми намагаємось передбачити зміну клімату вже років двадцять чи тридцять, — каже він, — але нам знадобиться ще стільки само часу, щоб комп’ютерна індустрія створила машини, здатні виконати це завдання».

Таким чином, більшість сучасних кліматичних моделей дають однакові прогнози. Утім можна припустити, що в майбутньому кліматологів очікують чудові перспективи.

Вуд так не вважає.

За його словами, кліматичні моделі майже повністю ідентичні не через нескоординовані дії вчених, а через брак фінансування їхніх досліджень. Вуд стверджує, що наявними моделями не треба нехтувати, але слід враховувати їхню обмеженість.

Обговорюючи різні узвичаєні думки стосовно глобального потепління, Вуд, Мірволд та інші вчені знищують їх дощенту.

Як щодо зацикленості на вуглекислому газі? «Недоречна», — каже Вуд.

Чому?

«Бо двоокис вуглецю — не основний парниковий газ. Основний парниковий газ — водяна пара». Однак сучасні кліматичні моделі «не знають, що робити з водяною парою та різними типами хмар. Це як слон у кутку кімнати. Я сподіваюсь, що до 2020 року рівень водяної пари буде належним».

Мірволд цитує свіжу статтю, у якій сказано, що, можливо, вуглекислий газ не надто посприяв нещодавньому потеплінню188. Навпаки, часточки речовин, які ми викинули в повітря кілька десятиліть тому, здається, охолодили атмосферу, адже пропускали менше сонячного світла.

Саме глобальне похолодання тривожило вчених у 1970-ті роки. Однак ситуація змінилась, коли ми почали очищувати повітря.

«Отже, підвищення температури, яке відбулось останніми десятиліттями, — каже Мірволд, — могло статись саме завдяки розважливій екологічній політиці!»

Не так давно школярам розповідали, що вуглекислий газ живить рослини, як кисень живить нас. Зараз школярі знають, що вуглекислий газ — це отрута, адже за останні сто років його вміст в атмосфері зріс із 280 частин на мільйон до 380.

Що люди не знають, так це того, що 80 мільйонів років тому, коли наші пращури еволюціонували, рівень вуглекислого газу в повітрі становив не менше 1000 частин на мільйон. Власне, саме така концентрація двоокису вуглецю потрапляє у ваші легені, якщо ви працюєте в новій енергоефективній офісній будівлі189. Саме такий рівень встановила за норму технічна група, яка розробляє стандарти концентрації вуглекислих газів для систем опалення та вентиляції.

Отже, вуглекислий газ не отруйний190. Зміна його концентрації не обов’язково пов’язана з людською діяльністю. Крім того, вуглекислий газ в атмосфері не обов’язково нагріває Землю. Дослідження показали, що за останні кілька сотень тисяч років рівень двоокису вуглецю часто зростав після підвищення температури, а не навпаки191.

Поряд із Мірволдом сидить Кен Калдейра, чоловік із приємним голосом, дитячим обличчям і копицею кучерявого волосся. Він очолює екологічну дослідницьку лабораторію в Стенфорді. Калдейра — один з найшанованіших кліматологів у світі. На його праці постійно посилаються найбільш пристрасні екологи. Він і його співавтор вигадали фразу «окислення океану»192, котра означає процес, у перебігу якого океан вбирає стільки вуглекислого газу, що корали та інші мілководні організми опиняються під загрозою.

Він також здійснює дослідження для Міжурядової групи експертів з питань зміни клімату, яка в 2007 році отримала разом з Елом Ґором Нобелівську премію миру (Калдейра отримав Нобелівський сертифікат).

Якби ви зустріли Калдейру на вечірці, то вирішили б, що він і сам затятий захисник довкілля. Він закінчив факультет філософії (вражає, правда?), а його прізвище лінгвістично співзвучне зі словом caldera, що означає кратер вулкана, і пов’язує його зі світом природи. У молоді роки він був невгамовним активістом та учасником антивоєнних демонстрацій.

Калдейра переконаний, що людство таки відповідальне за зміну клімату. Також він має більш песимістичні погляди на вплив зміни клімату на нашу цивілізацію, ніж у Мірволда. Він каже, що «ми чинимо надзвичайно нерозсудливо, продукуючи стільки вуглекислого газу, як сьогодні».

Утім дані його досліджень показують, що двоокис вуглецю — не головний злодій. По-перше, боротьба з його викидами не надто ефективна. «Навіть якщо ми збільшимо удвічі кількість уловлювачів для викидів вуглекислого газу, це допоможе нам контролювати радіацію Землі менш ніж на 2 відсотки», — каже він. Крім того, в атмосфері вуглекислий газ регулюється законом зменшення віддачі: кожна наступна гігатонна, яка потрапляє в повітря, має слабший радіаційний ефект, ніж попередня.

Калдейра згадує одне зі своїх досліджень, у межах якого він оцінював вплив підвищення концентрації вуглекислого газу на рослинний світ. Воду рослини отримують із ґрунту, а «їжу» (двоокис вуглецю) — з повітря193.

«Рослини щедро віддячують за споживання вуглекислого газу, — встряє Лоуелл Вуд. — Для виживання їм потрібно отримати приблизно в сто разів більше поживних речовин із ґрунту, ніж вуглекислого газу з повітря».

Отже, підвищення рівня вуглекислого газу означає, що для росту рослинам потрібно менше води. А як це впливає на врожайність?

За даними дослідження Калдейри, збільшення концентрації двоокису вуглецю вдвічі, за умови, що об’єм води та інших поживних речовин залишиться незмінним, робить розвиток рослин на 70 відсотків активнішим. Це має значно підвищити ефективність сільськогосподарської галузі.

«Тому в приватних гідропонних теплицях використовують підвищену кількість вуглекислого газу, — каже Мірволд. — Його рівень там становить приблизно 1400 частин на мільйон».

«Двадцять тисяч років тому, — каже Калдейра, — рівень двоокису вуглецю в повітрі був нижчим, як і рівень моря, а дерева мало не гинули через брак вуглекислого газу. У сучасному рівні двоокису вуглецю, рівні моря та температурі немає нічого надзвичайного. Що нам дійсно шкодить, так це різкі зміни. Загалом, більша кількість вуглекислого газу — це не погано для біосфери. Проблема в тому, що його рівень зростає надто швидко».

Працівники Intellectual Ventures знають ще багато міфів про глобальне потепління.

Наприклад, підвищення рівня води в океані «не відбувається лише через танення льодовиків», каже Вуд. Хай би як цю гіпотезу любили захисники довкілля. Правда набагато прозаїчніша: «Рівень води зростає тому, що вона нагрівається».

За словами Вуда, рівень води в океанах дійсно підвищується. Цей процес відбувається вже дванадцять тисяч років, з кінця останнього льодовикового періоду. Станом на сьогодні рівень Світового океану піднявся на 130 метрів, однак левова частка цього підйому відбувалася в першу тисячу років. За останнє століття води в морях стало більше лише на 20 сантиметрів.

Щодо майбутнього Вуд каже, що в найавторитетніших працях на цю тему стверджується, що до 2100 року Світовий океан підніметься на півметра, а не на катастрофічні 9 метрів, як переконує дехто. Це набагато менше, ніж приливні коливання, що відбуваються в багатьох місцях двічі на день. «Отже, трохи складно зрозуміти, у чому полягає обіцяний апокаліпсис», — каже він.

Із нотками болю в голосі Калдейра розповідає про одне з природних лих, яке, мабуть, ніхто б ніколи не додумався так назвати: дерева194. Хоч сам Калдейра веде екологічно чистий спосіб життя, його дослідження довели, що висадка дерев у певних місцях посилює ефект нагрівання, адже відносно темне листя вбирає більше сонячного світла, ніж, наприклад, трав’янисті рівнини, піщані пустелі чи вкриті снігом простори.

Є ще один факт щодо глобального потепління, який не часто згадують: хоч в останні кілька років галас навколо імовірного кінця світу регулярно зростав, середня температура на планеті за цей період знизилась.

* * *

У темній залі для переговорів Мірволд умикає проектор і показує слайд, який характеризує ставлення Intellectual Ventures до сучасних пропозицій щодо вирішення проблеми глобального потепління. На слайді сказано:

Надто дріб’язково.

Надто пізно.

Надто оптимістично.

Надто дріб’язково означає, що типові природоохоронні заходи не багато змінять. «Якщо ви вірите, що існує серйозна загроза, — каже Мірволд, — тоді усвідомте, що цих зусиль недостатньо, щоб її усунути. Вітрові електростанції — це добре, але цього надто мало. Вони перетворились на частину програми державних дотацій». Як щодо Prius та інших транспортних засобів з низьким рівнем шкідливих викидів? «Вони чудові, — каже він, — але транспортні перевезення — не така й велика галузь».

Крім того, вугілля настільки дешеве, що спроби виробляти електроенергію без нього нагадуватимуть самогубство, особливо для країн, що розвиваються. Мірволд також стверджує, що система торгівлі квотами на викиди в атмосферу продуктів спалення вугілля не дуже допоможе, бо вже...

Надто пізно. Період напіврозпаду двоокису вуглецю в атмосфері складає приблизно сто років195, а частина взагалі лишається там на тисячоліття. Отже, навіть якщо людство в одну мить відмовиться від викопного палива, того вуглекислого газу, який уже є в атмосфері, вистачить ще на кілька поколінь. Уявімо, що Сполучені Штати (і, можливо, Європа) за один день зуміли перейти на використання відновлюваних джерел енергії. Уявімо, що вони переконали Китай (і, можливо, Індію) відмовитися від кожної вугільної електростанції та вантажівок із дизельними двигунами.

Враховуючи особливості природи двоокису вуглецю в атмосфері, це не матиме значного ефекту. Та й взагалі, ці мрії про суспільство, де люди не продукують вуглецю, виглядають...

Надто оптимістично. «Багато з того, що, на думку людей, допоможе нам, насправді не дасть жодної користі», — каже Мірволд. Як приклад він наводить сонячну енергію. «Проблема сонячних батарей у тому, що вони чорні. Їх такими створюють, щоб вони вбирали більше сонячного світла. Та лише 12 відсотків цього об’єму перетворюють на електроенергію, а решта повертається в довкілля у вигляді радіації, яка робить свій внесок у глобальне потепління».

Отже, хоч масовий перехід на використання сонячної енергії здається чудовою ідеєю, насправді все не так просто. Енергія, потрібна для побудови тисяч сонячних електростанцій на заміну вугільним та іншим, створить значний «тепловий борг», як каже Мірволд. «Зрештою, ми матимемо екологічно чисті джерела видобутку енергії, але поки ми років тридцять чи п’ятдесят створюватимемо цю інфраструктуру, ми лише збільшуватимемо кількість шкідливих викидів і пришвидшуватимемо глобальне потепління».

Це не означає, що на проблеми енергетики можна махнути рукою. Тому Intellectual Ventures та інші винахідники по всьому світу шукають Святий Грааль: дешеві та безпечні види енергії.

Це чудово, але що робити, якщо парникові гази, якими ми вже наповнили атмосферу, створюють підґрунтя для екологічної катастрофи?

Мірволд не заперечує такої імовірності. Звісно, він продумав цей сценарій набагато детальніше, ніж будь-який свідок секти Судного дня. Він знає про можливий колапс льодовикових щитів Гренландії та Антарктики, про колосальну кількість метану, що потрапить у повітря, якщо розтане вічна мерзлота. Він описує це як «збій системи термохалінної циркуляції в північній частині Атлантичного океану, що знищить Гольфстрім»196.

То що, як люди, які кричать про кінець світу, мають рацію? Що, коли Земля вже нагрівається до небезпечної температури? Ми ж не хочемо просто сидіти і смажитись у власному соку, правда ж?

* * *

У 1980 році, коли Мірволд навчався в аспірантурі у Принстоні, у його рідному штаті Вашингтон сталось виверження вулкана Сент-Геленс. Хоч Мірволд перебував майже за п’ять тисяч кілометрів звідти, він помітив, що на підвіконні його кімнати осідає шар попелу. «Складно не думати про вулканічний попіл, якщо він засипає твою кімнату в гуртожитку, — каже він. — Щоправда, в моїй кімнаті і без цього був безлад».

Навіть у дитинстві Мірволд захоплювався різними геофізичними явищами на зразок вулканів і плям на сонці. Його цікавило те, як вони впливають на клімат. Його настільки заінтригував малий льодовиковий період, що він переконав свою родину з’їздити на острів Ньюфаундленд, де, як кажуть, тисячу років тому стояв табором Лейф Еріксон зі своїми вікінгами197.

Теорія зв’язку між вулканами та кліматом зовсім не нова. Можливо, першу наукову роботу на цю тему написав інший геній, Бенджамін Франклін. У «Метеорологічних уявленнях і здогадках» (Meteorological Imaginations and Conjectures), виданих у 1784 році, Франклін стверджує, що внаслідок нещодавніх вулканічних вивержень в Ісландії зима була дуже люта, а літо — прохолодне198. Крім того, «туман накрив усю Європу та більшу частину Північної Америки». У 1815 році через надпотужне виверження вулкана Тамбора в Індонезії настав «рік без літа»199. Це була катастрофа всесвітнього масштабу, яка знищила врожаї, спричинила масовий голод і бунти. Того року в Новій Англії в червні випав сніг200.

Як каже Мірволд, «усі дебелі вулкани впливають на клімат».

Вулкани регулярно вивергаються по всьому світу, але дійсно «дебелі» виверження — це рідкість. Якби вони траплялись частіше, нам би вже не довелось хвилюватись через глобальне потепління, бо нашому існуванню настав би кінець. Антрополог Стенлі Емброуз заявив, що виверження гігантського вулкана на Суматрі близько сімдесяти тисяч років тому настільки затьмарило сонце, що почався льодовиковий період, котрий мало не знищив Homo sapiens.

Дебелі вулкани вирізняються не лише кількістю всякої всячини, яку вони вивергають, а ще й тим, куди ця всячина потрапляє. Середньостатистичний вулкан викидає двоокис сірки в тропосферу, найближчий до поверхні Землі шар атмосфери. Туди ж потрапляють і сірчані викиди вугільних електростанцій. В обох випадках газ затримується в небі десь на тиждень, а тоді повертається на поверхню Землі у вигляді дощу, котрий здебільшого випадає за кілька сотень кілометрів від джерела забруднення.

Натомість великі вулкани запускають двоокис сірки значно вище, аж у стратосферу. Цей шар атмосфери починається приблизно за одинадцять кілометрів від поверхні Землі. На полюсах ця відстань становить майже десять кілометрів. На цьому рівні відбуваються зовсім інші атмосферні явища. Двоокис сірки не повертається на поверхню Землі за короткий проміжок часу, а вбирає водяну пару зі стратосфери та формує аерозольну завісу, яка накриває більшу частину планети. У стратосфері сірка здатна затримуватись щонайменше на рік, таким чином впливаючи на клімат.

Так сталося в 1991 році, коли на Філіппінах відбулось виверження вулкана Пінатубо. На тлі Пінатубо вулкан Сент-Геленс тихенько кашляв. Пінатубо викинув у стратосферу більше двоокису сірки, ніж будь-який інший вулкан із часів Кракатау, котрий вивергся понад сто років тому. За період між цими двома виверженнями наука зробила значний крок уперед. Майже всі вчені світу, озброєні передовими технологіями, спостерігали за Пінатубо, щоб зафіксувати будь-які важливі дані. Вплив Пінатубо на атмосферу годі заперечувати: зменшення концентрації озону, посилене розсіювання світла і тривале зниження температури на планеті.

Тоді Нейтан Мірволд працював на Microsoft, але все одно стежив за науковими роботами на тему геофізики. Він помітив вплив Пінатубо на клімат, а через рік прочитав доповідь Національної академії наук на 900 сторінок, що мала назву «Практичні висновки з глобального потепління». Там був розділ про геоінженерію, яку в НАН назвали «масштабним проектуванням навколишнього середовища для боротьби з ефектами хімічних змін в атмосфері».

Іншими словами, якщо людська діяльність розігріває планету, чи здатна людська винахідливість її охолодити?

Люди завжди намагались маніпулювати погодою. Майже в кожній релігії є молитва, що викликає дощ. Однак у якусь мить на авансцену вийшли атеїсти. Наприкінці 1940-х років троє вчених компанії General Electric успішно синтезували хмари за допомогою йодиду срібла в місті Скенектаді, штат Нью-Йорк201. Серед них був хімік Бернард Воннеґут. Зв’язками із громадськістю в межах проекту займався його молодший брат Курт, який потім став усесвітньо відомим романістом. У своїх творах він описав значну частину наукового досвіду, здобутого у Скенектаді.

Доповідь НАН від 1992 року змінила ставлення до геоінженерії, яку до того вважали захопленням психів і шахраїв. Утім деякі пропозиції НАН були надто дивні навіть для роману Воннеґута. Наприклад, «захисний щит із повітряних кульок». Ідея була в тому, щоб запустити в атмосферу мільярди алюмінізованих повітряних кульок, котрі мали відбивати сонячне світло. Схема «космічного дзеркала» передбачала запуск на орбіту 55 000 захисних «вітрил».

Також у доповіді НАН розглядалась можливість умисного розпилення двоокису сірки в атмосфері. Ідея належала білоруському кліматологу Михайлу Будику202. Після виверження Пінатубо вже ніхто не сумнівався, що, потрапляючи в стратосферу, двоокис сірки знижує температуру на планеті. То, може, непогано було б не покладатись у цій справі лише на вулкани?

На жаль, запропоновані способи насичення атмосфери сіркою були складні, дорогі та непрактичні. Наприклад, дехто хотів стріляти снарядами із сіркою в небо з артилерійських установок. Або заправити повітряний флот винищувачів пальним з великим вмістом сірки і дозволити вихлопам наситити стратосферу. «Це була наукова фантастика, а не наука, — каже Мірволд. — Усі ці плани були безглузді з економічної та практичної точки зору».

Ще одна проблема полягала в тому, що багато вчених, особливо таких захисників довкілля, як Кен Калдейра, вважало цю ідею огидною. Забруднювати атмосферу хімікатами, щоб компенсувати шкоду, завдану... хімікатами? Це був божевільний план, що суперечив усім переконанням екологів. Люди, для яких питання глобального потепління було мало не релігійного характеру, вважали це безбожним вандалізмом.

Та основна причина відкинути цю ідею, на думку Калдейри, полягала в тому, що вона не мала шансів на успіх.

Такого висновку він дійшов, послухавши лекцію Лоуелла Вуда про двоокис сірки в стратосфері на конференції в Аспені в 1998 році. Та оскільки Калдейра — учений, який більше цінує факти, ніж догми, він розробив кліматичну модель, щоб протестувати гіпотези Вуда. «Я мав намір покласти край усій цій геоінженерній балаканині», — каже він.

Утім йому це не вдалось. Модель Калдейри підтвердила заяви Вуда про те, що геоінженерія може стабілізувати клімат, хоч для цього доведеться ще більше забруднити атмосферу. Він написав про це доповідь. Так Калдейра, найбільш затятий ворог геоінженерії, змінив свої погляди і вирішив, що цю ідею варто хоча б розглянути.

І ось, десять років потому, Калдейра, Вуд і Мірволд — колишній антивоєнний демонстрант, колишній розробник зброї та колишній обожнювач вікінгів — зібрались у колишній майстерні Harley-Davidson, щоб зупинити глобальне потепління.

* * *

Калдейру здивувала не лише сама можливість зниження температури на планеті за допомогою двоокису сірки в стратосфері. Його здивувало те, як мало для цього потрібно: лише 130 літрів на хвилину, що не набагато більше, ніж кількість води, яка витікає із садового шланга.

Потепління — це явище, що найактивніше відбувається на полюсах. Області високих широт у чотири рази чутливіші до зміни клімату, ніж екватор. За підрахунками Intellectual Ventures, використовуючи 100 000 тонн двоокису сірки на рік, можна зупинити потепління в Арктиці та значно сповільнити його в усій Північній півкулі.

Здається, що це великий об’єм, але по суті він мізерний. Щонайменше 200 мільйонів тонн двоокису сірки вже щороку потрапляє в атмосферу. 25 відсотків цієї кількості продукують вулкани, ще 25 — люди, а решту — інші природні процеси.

Отже, щоб кардинально змінити ситуацію на планеті, знадобиться лише десята частина одного відсотка сучасних показників викидів двоокису сірки. Як це зробити? Мірволд відповідає: «За допомогою важеля!».

Важіль — це секретний елемент, який відрізняє фізику, приміром, від хімії. Згадайте «раковину Солтера», покликану боротися з ураганами. Урагани такі руйнівні, бо накопичують термальну енергію на поверхні океану, а потім перетворюють її на фізичну силу. Це нагадує створення важеля. «Раковина Солтера» перериває цей процес за допомогою енергії хвиль, котрі опускають теплу воду на більшу глибину.

«Кілограм двоокису сірки, який викидає в тропосферу вантажівка, автобус чи електростанція, шкідливіший для нас, ніж двоокис сірки в стратосфері, — каже Мірволд. — Тому нам потрібен великий важіль. Як сказав Архімед: “Дайте мені точку опори, і я зрушу Землю”»203.

Отже, якщо відкинути моралізм і сумніви, зупинка глобального потепління зводиться до звичайної інженерної задачі: як випускати 130 літрів двоокису сірки на хвилину в стратосферу?

Відповідь проста: за допомогою довгого шланга.

В Intellectual Ventures цей проект так і назвали — «садовий шланг у небо». Або якщо хочете, щоб це виглядало більш науково, — «стратосферний щит стабілізації клімату». Враховуючи, хто його науковий батько, і те, що цей шланг має «загорнути» планету в захисний шар, можливо, його варто назвати «ковдрою Будика».

Однак тим, хто любить дешеві та прості рішення, усе це може не сподобатись. От як виглядає процес. На базовій станції сірку спалюватимуть для отримання її двоокису, а потім перетворюватимуть на рідину. «Потрібна для цього технологія вже давно відома, — каже Вуд, — адже на початку ХХ століття двоокис сірки був основним охолоджувальним газом.

Шланг, прокладений із базової станції у стратосферу, буде хоч і довгий (майже 30 кілометрів), але напрочуд легкий. «Діаметр складатиме сантиметрів п’ять. Це не труби магістральних газопроводів, — каже Мірволд. — Це модифікований пожежний шланг».

До шланга прикріплять міцні повітряні кулі з гелієм, які розташують з інтервалами від 90 до 270 метрів (у компанії цю систему називають «разки перлів»). Кулі матимуть різний діаметр — від 7 метрів біля поверхні Землі до 30 метрів у верхніх шарах атмосфери.

Рідкий двоокис сірки підійматимуть угору за допомогою системи насосів, прикріплених до шланга через кожні 90 метрів. Вони теж будуть відносно легкі, приблизно 20 кілограмів кожен. «Менші, ніж насоси в моєму басейні», — каже Мірволд. Є кілька причин використовувати безліч маленьких насосів замість одного гігантського, встановленого на базовій станції. Величезний наземний насос створюватиме більший тиск, тож знадобиться значно важчий шланг.

Навіть якщо кілька маленьких насосів вийде з ладу, процес не зупиниться. Крім того, маленькі насоси дають можливість зекономити кошти.

На верхньому кінці шланга будуть спеціальні насадки, які розпилюватимуть рідкий двоокис сірки по стратосфері.

Завдяки вітрам у стратосфері, які досягають швидкості в 160 кілометрів на годину, речовина огортатиме Землю днів за десять. Оскільки повітря стратосфери біля полюсів рухається спірально й оскільки арктичні регіони більш чутливі до глобального потепління, є сенс розпиляти сірку в північних широтах. Можливо, варто встановити один такий шланг у Південній півкулі та ще один — у Північній.

Нещодавно Мірволд натрапив на потенційно ідеальне місце для встановлення цієї конструкції. Разом з Біллом Ґейтсом і Вореном Бафетом він брав участь в освітньому турі, організованому різними постачальниками енергії. Одним із пунктів, передбачених програмою поїздки, були нафтоносні піски Атабаски на півночі провінції Альберта, що в Канаді.

Звідси викачують мільйони барелів нафти, але саме родовище нагадує сире в’язке болото. Пальне тут не хлюпається в басейні під землею. Воно змішане з багном і за консистенцією нагадує патоку. В Атабасці не займаються бурінням. Тут спершу набирають велетенські ковші глинозему, а потім відділяють з нього нафту.

Один з основних побічних продуктів цього процесу — це сірка, котра коштує так дешево, що нафтові компанії просто скидають її в купи. «Там були величезні жовті гори сірки, по сто метрів заввишки та по кілометру завширшки! — каже Мірволд. — Це нагадує мексиканські піраміди. Отже, там можна встановити невеличку насосну станцію і вирішити проблему глобального потепління в Північній півкулі за допомогою частини однієї з тих гір».

Цікаво, що могло б статись, якби Мірволд жив сто років тому, коли Нью-Йорк та інші міста задихались від кінського гною. Дивлячись на купу навозу, інші люди бачили лише стихійне лихо, проте Мірволд міг угледіти якусь можливість.

Загалом, «ковдра Будика» — з біса простий план. Враховуючи, наскільки складна штука клімат, і те, що ми ще багато чого не знаємо, мабуть, слід почати з малого: через шланг запустити в атмосферу невелику кількість сірки й подивитись, що станеться. Потік можна легко збільшити, зменшити чи взагалі перекрити. У цьому процесі немає нічого незворотного.

Крім того, це буде напрочуд дешево. За підрахунками Intellectual Ventures, план «Порятунок Арктики» можна було б реалізувати за два роки, інвестувавши в це приблизно 20 мільйонів доларів, а річні витрати на експлуатацію складали б 10 мільйонів доларів. Якщо охолодження полюсів виявиться недостатньо, Intellectual Ventures має інший план — «Порятунок планети», відповідно до якого потрібно збудувати п’ять базових станцій замість двох і встановити по три шланги на кожній. Таким чином, кількість двоокису вуглецю у стратосфері можна буде збільшити в три-п’ять разів. Та навіть такий об’єм буде менший за один відсоток наших сучасних викидів сірки. В Intellectual Ventures вважають, що цей проект можна буде реалізувати за три роки. Для цього знадобиться 150 мільйонів доларів стартового капіталу і ще по 100 мільйонів за кожен рік роботи.

Отже, «ковдра Будика» може зупинити глобальне потепління за 250 мільйонів доларів. Порівняно із планом Ніколаса Штерна, який пропонує виділяти на розв’язання проблеми по 1,2 трильйона доларів на рік, ідея Intellectual Ventures майже безкоштовна. Це навіть на 50 мільйонів дешевше, ніж платить організація Ела Ґора, щоб лише привернути увагу суспільства до глобального потепління.

Ми підійшли до розв’язання головоломки, яку запропонували вам на початку розділу. Що спільного в Ела Ґора та вулкана Пінатубо? Відповідь така: і Ґор, і Пінатубо пропонують непогані способи охолодження планети, але вартість й ефективність їхніх методів геть неспільномірні.

* * *

Насправді, потенційних недоліків у «ковдри Будика» безліч. По-перше, питання в тому, чи вона дієва.

Наукові дані підтверджують, що дієва. Власне, це контрольована імітація виверження вулкана Пінатубо, чия здатність охолоджувати планету не викликає сумнівів.

Мабуть, найпереконливіший аргумент на користь цього плану має Пол Кратцен, нідерландський учений, чиї природоохоронні мотиви ще щиріші, ніж у Калдейри204. У 1995 році Кратцен отримав Нобелівську премію з хімії за дослідження руйнування озонового шару. Проте у 2006 році він написав статтю в журналі Climatic Change, у якій заявив, що наші спроби зменшити кількість викидів парникових газів «зовсім провальні», та визнав, що розпилення сірки в стратосфері — це «єдиний шанс різко знизити температуру й нівелювати інші наслідки зміни клімату».

Кліматологічна спільнота сприйняла слова Кратцена як неприховану єресь. Деякі колеги навіть намагалися завадити йому опублікувати цю статтю. Як міг чоловік, якого шанобливо називали Доктор Озон, погодитись на такий план? Чи не буде від цього підходу більше лиха, ніж користі?

Власне, ні. Кратцен дійшов висновку, що шкода для озонового шару мінімальна. Двоокис сірки зрештою осяде в полярних регіонах, але його кількість буде відносно невеликою, отже, не станеться нічого страшного. За словами Кратцена, якщо виникнуть якісь проблеми, викиди сірки «можна миттєво зупинити, що дозволить атмосфері за кілька років повернутися до попереднього стану».

Ще один аргумент проти геоінженерії полягає в тому, що вона впливає на зміну природного стану Землі. На це Мірволд має просту відповідь: «Ми вже змінюємо природний стан Землі».

Через кілька століть ми використаємо більшу частину викопного палива, яке природа накопичувала 300 мільйонів років. Отже, немає нічого катастрофічного в тому, щоб розпилити в небі трохи сірки. Лоуелл Вуд каже, що сірка взагалі не найкращий хімікат для стратосферного щита. Інші елементи, чиї назви звучать менш загрозливо, могли б виявитись ще ефективнішими. Однак сірка — це оптимальний варіант, «бо її профпридатність і безпечність підтверджують вулкани», — каже Вуд.

Вуд і Мірволд переймаються, що «ковдра Будика» може стати «виправданням засмічення». Тобто замість того щоб виграти нам трохи часу для пошуку нових енергетичних рішень, вона може дати людям хибне відчуття вседозволеності. Утім, як зазначає Мірволд, звинувачувати в цьому геоінженерію — це все одно, що звинувачувати кардіохірурга в тому, що він намагається врятувати життя людини, яка не займається спортом і споживає надто багато картоплі фрі.

Мабуть, найраціональніші сумніви щодо ідеї зі шлангом у небо базуються на тому, що вона надто проста і надто дешева. Станом на сьогодні не існує нормативно-правової бази205, яка б забороняла будь-кому викидати двоокис сірки в атмосферу. Однак Мірволд визнає, що коли хтось винайде для цього спеціальний пристрій, «люди знавісніють». Утім усе залежить від того, хто це робитиме. Якщо це буде Ел Ґор, він може навіть отримати другу Нобелівську премію миру. А якщо це був би Уґо Чавес, мабуть, до нього навідалися б військові винищувачі США.

Крім того, уявіть війну, яка може початись через те, хто контролюватиме показники «ковдри Будика». Країнам, які залежать від цін на нафту, буде вигідно, щоб температура на планеті знижувалася, тож вони збільшуватимуть викиди сірки. Однак інші країни, наприклад, значно зацікавленіші в більш теплому кліматі.

Лоуелл Вуд згадує, що під час однієї лекції розповідав про те, як стратосферний щит може послабити інтенсивність ультрафіолетового випромінювання. Хтось в аудиторії припустив, що внаслідок цього люди почнуть хворіти на рахіт.

«Я відповів, що з дефіцитом вітаміну D допоможе впоратись фармацевт, а от для здоров’я загалом це буде краще», — каже Вуд.

Кліматологи, фізики та інженери, які сидять за столом у конференц-залі Intellectual Ventures, регочуть із відповіді Вуда. Потім хтось питає, чи не варто компанії запатентувати якийсь метод боротьби з рахітом. Усі заходяться сміхом ще дужче.

Та це не зовсім жарт. На відміну від більшості патентів, які належать Intellectual Ventures, «ковдра Будика» не є очевидним джерелом прибутків. «Якби ви були інвестором, — каже Мірволд, — ви могли б спитати: “Нагадайте ще раз, для чого ви над цим працюєте?”». Дійсно, багато складних проектів, над якими працюють в Intellectual Ventures, такі як способи боротьби зі СНІДом і малярією, не дають прибутків.

«По той бік стола сидить найвидатніший філантроп планети, — усміхається Вуд, киваючи в бік Мірволда. — Хочемо ми цього чи ні, але так і є».

Хоч Мірволд досить скептично ставиться до уявних катастрофічних наслідків глобального потепління, він аж ніяк не заперечує, що саме глобальне потепління реальне. Крім того, він не вимагає негайного запуску проекту стратосферного щита. Він просто каже, що такі технології варто досліджувати і тестувати, щоб у разі найгіршого вони були готові до використання.

«Це нагадує ситуацію із протипожежною системою в будівлі, — каже він. — З одного боку, треба робити все, щоб пожежі не сталось. Але якщо вона все-таки станеться, треба мати якийсь засіб порятунку».

Окрім того, він прагне просувати геоінженерію вперед, бо останніми роками активні борці із глобальним потеплінням набули неабиякої сили.

«Вони абсолютно серйозно пропонують вжити заходів, які можуть мати значний негативний вплив на життя людей, — каже він. — Не обдумавши всього ретельно, вони вимагають інвестувати величезні гроші в проекти, які дозволять мало не миттєво відмовитись від викидів вуглецю. Це завдасть потужного удару по світовій економіці. У такому разі доведеться сказати мільярдам людей, що вони можуть навіть не мріяти про рівень життя розвинутих країн. США можуть дозволити собі ставити будь-які експерименти з енергетикою та екологією, але іншим частинам світу це не по кишені».

* * *

Іноді нові ідеї, хоч би якими корисними вони були, спершу здаються мерзенними206. Один із таких прикладів — ринок донорських органів, про який ми вже говорили.

Із часом деякі ідеї долають-таки бар’єр моралізму і стають реальністю. Позичкові проценти. Продаж людської сперми та яйцеклітин. Зиск зі смерті близької людини. Звісно, в останньому прикладі йдеться про страхові виплати. У наш час страхування на випадок власної смерті є стандартною практикою, яка дозволяє забезпечити родину нормальним життям у подальшому. Як пише соціологиня Вівіана Целіцер, до середини ХІХ століття страхування життя вважали «наругою, котра перетворює сакральну подію смерті на вульгарну угоду».

Можливо, «ковдру Будика» завжди вважатимуть мерзенною ідеєю і ніколи не дадуть їй право на життя. Умисно забруднити довкілля? Уприскувати хімікати в стратосферу? Чи можна віддати долю планети в руки вискочкам із Сіетла? Одна справа, коли такі рішення пропонують люди на зразок Пола Кратцена і Кена Калдейри. Вони — звичайні вчені. Справжні важковаговики в цій битві — такі люди, як Ел Ґор.

І що ж він думає про геоінженерію?

«Якщо коротко, — каже Ґор, — я думаю, що це маячня»207.

На випадок, якщо ідея зі шлангом у небо не спрацює, у Intellectual Ventures є ще один план, який ґрунтується на схожих принципах, але, можливо, не такий мерзенний. Як виявилось, кількість двоокису сірки в стратосфері, що необхідна для охолодження планети, не перевищує об’єми, які вже продукують деякі існуючі вугільні електростанції. Отже, в Intellectual Ventures пропонують просто зробити димарі кількох стратегічно важливих електростанцій довшими. Замість того щоб випльовувати сірчаний дим на кілька сотень метрів у повітря, вони випускатимуть його на висоті майже 30 кілометрів у стратосферу, де він створить захисний щит.

Цей план більш симпатичний, бо передбачає простий перерозподіл існуючих шкідливих викидів, а не збільшення їхнього об’єму. Хоч тридцятикілометровий димар уявляється як дуже складна конструкція, в Intellectual Ventures уже придумали, як його збудувати. Треба просто приладнати довгий легкий тепловий аеростат до звичайного димаря, таким чином створивши канал, яким гарячий сірчаний газ підійматиметься в стратосферу. Звісно, цей проект вже охрестили «димарем у небо».

Якщо і цей план надто суперечливий, Intellectual Ventures має ще один, майже святий: небо, повне пухких білих хмар.

Це дітище Джона Летема, британського кліматолога, який нещодавно долучився до команди винахідників Intellectual Ventures. Летем — спокійний делікатний чоловік, якому вже майже сімдесят. До речі, він ще й чудовий поет. Колись давно він стояв на вершині гори на півночі Уельсу зі своїм восьмирічним сином Майком і милувався заходом сонця. Хлопчик звернув увагу, які блискучі хмари, і назвав їх «мокрими дзеркалами»208.

Ось воно!

«Пам’ятайте: охолодження — одне із завдань хмар, — каже Летем. — Якби в атмосфері Землі не було хмар, на планеті було б дуже спекотно».

Навіть створені штучним шляхом хмари (наприклад, конденсаційний слід літака209) мають охолоджувальний ефект. Після терактів 11 вересня в США було заборонено на три дні всі комерційні рейси. Дослідивши дані понад чотирьохсот метеорологічних станцій, учені встановили, що внаслідок відсутності конденсаційних слідів літаків приземна температура підвищилась на 1,1 градуса за Цельсієм.

Щоб хмари сформувалися, потрібні три обов’язкові інгредієнти: висхідний потік повітря, водяна пара і тверді частинки, відомі як ядра конденсації. Часточки вихлопних газів зі шлейфу повітряного судна перетворюються на ці ядра. Над землею цю роль виконує пилюка. Однак над океаном значно менше таких часточок, тому хмари над ним не такі насичені і, відповідно, гірше відбивають сонячне світло. Оскільки океан темний, він чудово поглинає тепло.

За підрахунками Летема, підвищивши здатність океанічних хмар до відбиття світла на 10 чи 12 відсотків, ми так охолодимо Землю, що навіть подвоєння сучасних викидів парникових газів не призведе до катастрофи. Його пропозиція така: використовувати сам океан, щоб створювати більше хмар.

Морська вода солона і дуже багата на частинки, які беруть участь у формуванні хмар. Усе, що потрібно зробити, — якось розсіяти морську воду в повітрі на висоті кількох метрів над поверхнею океану. Потім утворений аерозоль підніметься вгору, і сформуються хмари.

В Intellectual Ventures уже розглянули кілька способів реалізації цього плану. Наразі найкраща ідея полягає в тому, щоб створити флот скловолоконних човнів із підводними турбінами, які пирскатимуть водою в повітря. Оскільки човни живитиме енергія вітру, вони не забруднюватимуть довкілля. Морська вода і повітря, як ви розумієте, безкоштовні. Потужність струменя води можна буде регулювати. При цьому хмари не вкриватимуть суходолу, бо від сонця залежить розвиток сільського господарства. Орієнтовна вартість проекту: менше ніж 50 мільйонів доларів на перші прототипи й ще кілька мільярдів на флот човнів, здатних стримувати наслідки потепління щонайменше до 2050 року. Серед усіх доступних і простих рішень складно знайти кращий приклад, ніж «мокрі дзеркала» Джона Летема. Така геоінженерія сподобається навіть найпалкішим «зеленим» екологам.

Утім Мірволд побоюється, що навіть найделікатніші пропозиції Intellectual Ventures не матимуть підтримки в деяких колах захисників довкілля. І він не розуміє чому.

«Якщо ви вірите, що найстрашніші байки можуть стати дійсністю, ви повинні визнати, що покладатись лише на зменшення кількості викидів вуглекислого газу не дуже розумно», — каже він. Іншими словами, не логічно одночасно вірити, що глобальний апокаліпсис станеться через вуглекислий газ і що цієї катастрофи можна уникнути, просто зменшивши об’єми майбутніх викидів. «Найстрашніші сценарії можуть утілитись, навіть якщо ми докладемо титанічних зусиль, щоб зменшити кількість викидів парникових газів. У такому разі геоінженерія — єдиний розв’язок».

Ел Ґор заперечує. «Якщо ми не розуміємо, що треба припинити щодня викидати в атмосферу 70 мільйонів тонн шкідливих речовин, навряд ми зрозуміємо, як зупинити глобальне потепління», — каже він.

Але, якщо мислити, як холоднокровний економіст, а не як пристрасний захисник довкілля, аргументи Ґора не дуже переконливі. Річ не в тому, що ми не знаємо, що треба припинити забруднювати атмосферу, а в тому, що ми не хочемо цього робити, а точніше, платити за це із власної кишені.

Не забувайте, що зазвичай забруднення довкілля — це негативна екстерналія нашого споживацтва210. Хоч би якими складними були інженерія та фізика, змусити людей змінити свій спосіб життя значно складніше. Наразі винагороди за вгамування своїх апетитів дуже незначні, як і покарання за надмірне споживання. Ґор та інші захисники планети закликають людство менше споживати і, відповідно, менше забруднювати довкілля. І це правильно. Однак людям бракує стимулів.

Змінити суспільну поведінку — неймовірно складне завдання. Спитайте Ігнаца Земмельвайса.

* * *

У 1847 році, коли Земмельвайс виявив таємницю післяпологового сепсису, його називали героєм, чи не так?

Не так211. У пологовому відділенні його лікарні рівень смертності дійсно знизився, коли він наказав лікарям мити руки після розтинів.

Однак в інших медичних закладах відкриття Земмельвайса ігнорували. З нього навіть насміхались. Медики не вірили, що такої страшної хвороби можна уникнути, просто помивши руки! Крім того, тогочасні — не дуже сумлінні — лікарі відмовлялись визнати той факт, що їхні дії були причиною проблеми.

Земмельвайса це дуже розлютило. Він оголосив себе месією і почав називати кожного критика його теорії вбивцею жінок і немовлят. Земмельвайс часто наводив безглузді аргументи. Він поводився дивно, розбещено й аморально. Зараз можна впевнено сказати, що Ігнац Земмельвайс збожеволів. Коли йому було сорок сім, він потрапив до психіатричної лікарні. Через два тижні після невдалої спроби втечі Земмельвайс помер, а його репутація значно похитнулась.

Та це не означає, що він помилявся. Земмельвайс отримав посмертну індульгенцію завдяки дослідженням Луї Пастера в галузі мікробної теорії хвороб. Із часом ретельне миття рук перед оглядом пацієнта стало обов’язковою нормою для лікарів.

Та чи дотримуються сучасні лікарі рекомендацій Земмельвайса?

Дослідження показали, що зараз медичний персонал миє та дезінфікує руки менш ніж у половині випадків212. Водночас головні порушники — лікарі, а не медсестри й санітари.

Дивина. У наш час люди вірять, що небезпечні звички слід викорінювати через навчання. Ця точка зору — основа мало не кожної просвітницької кампанії: чи то щодо наслідків глобального потепління, чи то щодо профілактики СНІДу, чи то щодо кермування в нетверезому стані. А лікарі — найосвіченіші люди в лікарні.

У доповіді під назвою «Люди помиляються», датованій 1999 роком, Національна медична академія США заявила, що внаслідок лікарських помилок, яких можна було уникнути, щороку помирає від 44 000 до 98 000 американців213. Це більше, ніж кількість людей, які помирають у результаті дорожньо-транспортних пригод або раку грудей. Одна з головних причин смерті — інфекції. Як цього уникнути? Треба змушувати лікарів частіше мити руки.

Коли цю доповідь оприлюднили, лікарні по всій країні взялися виправляти ситуацію. Виявилось, що навіть в одному з найкращих медичних закладів Лос-Анджелеса, Cedars-Sinai, гігієни рук дотримувались лише на 65 відсотків214. Його адміністрація сформувала комітет, щоб розібратись, у чому причина проблеми.

Перш за все, члени комітету визнали: лікарі дуже зайняті, і той час, який вони витрачають на миття рук, вони крадуть у пацієнтів. Наш революціонер із Вашингтона Крейг Фіед стверджує, що часто приймає більше ста пацієнтів за зміну. «Якби я щоразу бігав мити руки, коли тільки торкнувся пацієнта, як того вимагають правила, я півдня проводив би біля умивальника».

Крім того, часом умивальники не такі вже й доступні. У палатах вони нерідко забарикадовані обладнанням чи меблями. Як і в багатьох інших лікарнях, у Cedars-Sinai на стінах було прикріплено спеціальні апарати з антисептиком для рук, але їх персонал теж часто ігнорував.

Проблема немитих рук має і психологічні чинники. Перший з них — це брак відповідальності. Під час п’ятимісячної практики в реанімаційному відділенні однієї австралійської дитячої лікарні медиків просили самостійно відстежувати, як часто вони миють руки, і позначати це в бланку215. Які були результати? Частка лікарів, які мили руки, становила 73 відсотки. Не ідеально, але не так і страшно.

Однак за цими лікарями потай шпигували медсестри, які зафіксували, що лікарі миють руки лише в 9 відсотках випадків.

Лікар відділення невідкладної допомоги в Cedars-Sinai Пол Сілка, який також працював в адміністрації лікарні, назвав ще один психологічний чинник: зарозумілість. «Коли ви вже маєте достатньо солідний досвід, ваше «Я» може несподівано виповзти назовні, — пояснює він. — Ви думаєте: “Я не можу бути носієм вірусу. Винен хтось із колег”».

Сілка і решта керівництва Cedars-Sinai вирішили змінити поведінку персоналу. Вони вдавалися до різних стимулів. Лагідно вмовляли плакатами й персональними листами, щоранку зустрічали лікарів із пляшечкою антисептика, організовували спеціальні дружини, які перевіряли палати, і дарували дисконтну картку Starbucks номіналом 10 доларів лікарям, котрі як слід мили руки. Можливо, ви думаєте, що лікарів із пристойною платнею не цікавила знижка в 10 доларів. «Однак ніхто від неї не відмовився», — каже Сілка.

Через кілька тижнів ситуація з гігієною рук у Cedars-Sinai покращилась, але не суттєво. Про це заявила епідеміологиня лікарні Река Марті на зборах спеціального комітету. На цій зустрічі було близько двадцяти осіб, більшість із яких — провідні фахівці Cedars-Sinai. Звіт їх дуже засмутив. Коли збори закінчились, Марті видала кожному з них агаровий диск — стерильну пластину із губчатим шаром агару. «Я б хотіла перевірити ваші руки», — сказала вона.

Вони торкнулись дисків, які Марті потім відправила в лабораторію. Як каже Сілка, результати «виявились огидними та шокуючими». На руках медиків «жили» колонії бактерій.

Це були найвпливовіші люди лікарні, котрі розповідали іншим, як ті повинні поводитись. Та навіть їхні руки брудні (варто додати, що збори комітету відбувались за обідом)!

Можна було спокійнісінько приховати цю інформацію. Однак адміністрація вирішила використати огидну силу вкритих бактеріями рук і поставила знімок лабораторного аналізу одного з учасників як шпалери на робочі столи всіх комп’ютерів лікарні. Для лікарів, які присягались рятувати життя, це стало найдієвішим стимулом. Тепер гігієна рук у Cedars-Sinai відповідає нормам майже на 100 відсотків.

Коли інші лікарні дізнались цю історію, вони теж почали застосовувати цей метод. Чому б і ні? Він доступний, простий та ефективний.

Щасливий фінал, правда ж?

Так, але... поміркуймо про це ще трішки. Чому знадобилось стільки часу, щоб змусити лікарів робити те, про що вони знали ще із часів Земмельвайса? Чому їхні звички так важко піддавалися змінам, хоча простіше дотримуватися правила (миття рук), ніж платити високу ціну за його ігнорування (смерть людини)?

Як і у випадку із забрудненням довкілля, справа в екстерналіях.

Коли лікар не миє рук, він ризикує не власним життям. Він ризикує життям пацієнта з відкритою раною чи слабкою імунною системою. Небезпечні бактерії, котрі потрапляють в організм пацієнта, — це негативна екстерналія дій лікаря, а забруднення довкілля — негативна екстерналія дій кожного, хто кермує автівкою, користується кондиціонером чи спалює вугілля на електростанції. Людям, які псують довкілля, бракує мотивації цього не робити, а лікарям бракує мотивації мити руки.

От чому зміна поведінки — це дуже складний процес.

Тож що, як замість того, щоб жалітись, як складно змінити людську природу, ми вигадаємо якийсь пристрій чи метод, що зробить усі ці зміни непотрібними?

Так в Intellectual Ventures підійшли до проблеми глобального потепління. І саме так працівники Міністерства охорони здоров’я зуміли зменшити кількість пацієнтів, інфікованих у лікарнях. Вони запропонували низку нововведень216: використовувати одноразові пристрої для вимірювання тиску, обробляти лікарняне устаткування розчином, що містить йони срібла і створює антибактеріальну захисну плівку. А ще лікарям заборонили одягати краватки, оскільки, як зазначили в Міністерстві охорони здоров’я Великобританії, «їх рідко перуть, вони не мають позитивного впливу на стан пацієнтів і кишать хвороботворними мікроорганізмами».

От чому Крейг Фіед уже давно носить краватку-метелик. А ще він допоміг розробити віртуальний інтерфейс, який дозволяє хірургам гортати рентгенівські знімки, не торкаючись комп’ютера. Справа в тому, що на клавіатурах та мишах не менше бактерій, ніж на краватках лікарів. До речі, наступного разу, коли опинитесь у лікарняній палаті, не чіпайте пульт від телевізора, доки його не продезінфікують.

* * *

Поведінку людини змінити складно, якщо плоди цих змін пожинає не вона сама. Однак ми можемо змінюватись, коли на кону стоїть наш власний добробут, чи не так?

На жаль, не так. Якби була така змога, усі б дотримувались правильного режиму харчування, не існувало б курців, не було б незапланованих вагітностей. Знати про щось і робити це — дві різні речі, особливо якщо йдеться про насолоду.

Наприклад, в Африці дуже велика кількість хворих на ВІЛ та СНІД. Фахівці з усього світу роками борються із цією бідою. Вони закликають людей користуватись презервативами, обмежити кількість статевих партнерів тощо. Однак нещодавно французький учений Бертран Овер здійснив у Південній Африці дослідження, результати якого виявились такими переконливими, що було вирішено одразу спробувати застосувати його метод.

Що ж це за магічне лікування?

Обрізання. Виявилось, що воно, з невідомих причин, зменшує ризик зараження СНІДом на 60 відсотків (для чоловіків із традиційною сексуальною орієнтацією). Подальші дослідження в Кенії та Уганді підтвердили відкриття Овера.

Крайню плоть почали обрізати по всій Африці217. «Люди звикли намагатися змінити поведінку суспільства, — каже один із чиновників системи охорони здоров’я Південно-Африканської Республіки. — Натомість обрізання — це операція, для якої використовують сталевий і холодний аргумент».

Рішення щодо обрізання в дорослому віці — дуже особисте. Ми не можемо собі дозволити схиляти когось до цього. Та якщо ви таки зважитесь на цю операцію, маємо просту пораду: перш ніж дозволити лікарю хоч торкнутись до вас, переконайтесь, що він вимив руки.

164 Розтопімо льодовиковий щит: про глобальне похолодання читайте в Harold M. Schmeck Jr., “Climate Changes Endanger World’s Food Output,” The New York Times, August 8, 1974; Peter Gwynne, “The Cooling World,” Newsweek, April 28, 1975; Walter Sullivan, “Scientists Ask Why World Climate Is Changing; Major Cooling May Be Ahead,” The New York Times, May 21, 1975. Зміни температури за останні 100 років див. у “Climate Change 2007: Synthesis Report,” U.N. Intergovernmental Panel on Climate Change (IPCC).

165 Джеймс Лавлок: усі цитати Лавлока, використані в цьому розділі, можна знайти в The Revenge of Gaia: Earth’ s Climate Crisis and the Fate of Humanity (Basic Books, 2006). Мабуть, найбільше Лавлок відомий за гіпотезу Геї, яка стверджує, що Земля — це живий організм, майже як людський. Він написав кілька книжок на цю тему, наприклад, Gaia: The Practical Science of Planetary Medicine (Gaia Books, 1991).

166 Корови засмічують довкілля: небезпеку метану, як парникового газу, порівняно з двоокисом вуглецю підрахував кліматолог Кен Калдейра.

167 Жуйні тварини продукують більше парникових газів, ніж транспорт: див. “Livestock’s Long Shadow: Environmental Issues and Options,” Food and Agriculture Organization of the United Nations, Rome, 2006; and Shigeki Kobayashi, “Transport and Its Infrastructure,” chapter 5 from IPCC Third Assessment Report, September 25, 2007.

168 Споживачі місцевої продукції: див. Christopher L. Weber and H. Scott Matthews, “Food-Miles and the Relative Climate Impacts of Food Choices in the United States,” Environmental Science and Technology 42, no. 10 (April 2008); див. також James McWilliams, “On Locavorism,” Freakonomics blog, The New York Times, August 26, 2008; and McWilliams’s forthcoming book, Just Food (Little, Brown, 2009).

169 Їжте кенгуру: див. “Eco-friendly Kangaroo Farts Could Help Global Warming: Scientists,” Agence France-Press, December 5, 2007.

170 Глобальне потепління як «унікально складна проблема»: про «найгірший сценарій» див. у Martin L. Weitzman, “On Modeling and Interpreting the Economics of Catastrophic Climate Change,” The Review of Economics and Statistics 91, no. 1 (February 2009).

171 Застереження Штерна: див. Nicholas Herbert Stern, The Economics of Climate Change: The Stern Review (Cambridge University Press, 2007).

172 Про роль людської невідомості написано багато робіт. Ізраїльські психологи Амос Тверскі та Даніель Канеман дослідили, як люди ухвалюють рішення під тиском. Вони виявили, що невідомість призводить до «грубих систематичних помилок» у судженнях (див. “Judgment Under Uncertainty: Heuristics and Biases,” from Judgment Under Uncertainty: Heuristics and Biases, ed. Daniel Kahneman, Paul Slovic, and Amos Tversky [Cambridge University Press, 1982). Ми писали про різницю між ризиком і невідомістю в New York Times Magazine (“The Jane Fonda Effect,” September 16, 2007). У тій статті йшлося про страх атомної енергії: «Економіст Френк Найт виокремив два ключові чинники, які мають першочергове значення під час ухвалення рішень: ризик та невідомість. За словами Найта, різниця між ними в тому, що ризик можна прорахувати, а невідомість — ні. Як же люди коливаються між ризиком та невідомістю? Згадаймо відомий експеримент, який проілюстрував явище, знане як парадокс Еллсберга. Виглядає він так. Є два контейнери. Вам кажуть, що в першому контейнері 50 червоних кульок і 50 чорних. У другому теж 100 кульок, але невідомо, скільки червоних, а скільки — чорних. Якщо вам треба витягти червону кульку з будь-якого контейнера, який ви оберете? Більшість людей обере перший контейнер. Це означає, що вони надають перевагу поміркованому ризику, а не невідомості. Може, це стосується і ситуації з атомною енергією та глобальним потеплінням?».

173 Кампанія Ела Ґора «Ми»: див. climateprotect.org and Andrew C. Revkin, “Gore Group Plans Ad Blitz on Global Warming,” The New York Times, April 1, 2008.

174 Єретик Борис Джонсон: див. Boris Johnson, “We’ve Lost Our Fear of Hellfi re, but Put Climate Change in Its Place,” The Telegraph, February 2, 2006.

175 «Майже непридатна для життя планета»: див. Peter Ward, The Medea Hypothesis: Is Life on Earth Ultimately Self-Destructive? (Princeton University Press, 2009); and Drake Bennett, “Dark Green: A Scientist Argues That the Natural World Isn’t Benevolent and Sustaining: It’s Bent on Self-Destruction,” The Boston Globe, January 11, 2009.

176 Люди та вуглекислий газ: див. Kenneth Chang, “Satellite Will Track Carbon Dioxide,” The New York Times, February 22, 2009; read more about NASA’s view of carbon dioxide at oco.jpl.nasa.gov/science/.

177 Негативні екстерналії видобутку вугілля: про смерті американських шахтарів можна почитати у доповіді Міністерства праці США “Coal Fatalities for 1900 Through 2008”; and Jeff Goodell, Big Coal: The Dirty Secret Behind America’s Energy Future (Houghton Mifflin, 2007). Дані про померлих через хвороби легенів надав Національний інститут охорони праці.

178 За даними китайського уряду, у 2006 році померло 4746 працівників вугільної промисловості, у 2007 — 3786, а в 2008 — 3215; швидше за все, це занижені показники. Див. “China Sees Coal Mine Deaths Fall, but Outlook Grim,” Reuters, January 11, 2007; and “Correction: 3,215 Coal Mining Deaths in 2008,” China.org.cn, February 9, 2009.

179 LoJack: див. Ian Ayres and Steven D. Levitt, “Measuring Positive Externalities from Unobservable Victim Precaution: An Empirical Analysis of LoJack,” Quarterly Journal of Economics 113, no. 8 (February 1998).

180 Яблуні та бджоли: див. J. E. Meade, “External Economies and Diseconomies in a Competitive Situation,” Economic Journal 62, no. 245 (March 1952); and Steven N. S. Cheung, “The Fable of the Bees: An Economic Investigation,” Journal of Law and Economics 16, no. 1 (April 1973). У своїй роботі Чеюн каже: «Факти складно не лише добути, а й підтвердити». Див. також Stephen J. Dubner, “Not as Authentic as It Seems,” Freakonomics blog, The New York Times, March 23, 2009.

181 Вулкан Пінатубо: цікаву розповідь про виверження можна знайти в роботі Barbara Decker, Volcanoes (Macmillan, 2005). Про вплив виверження на клімат планети читайте в Richard Kerr, “Pinatubo Global Cooling on Target,” Science, January 1993; P. Minnis et al., “Radiative Climate Forcing by the Mount Pinatubo Eruption,” Science, March 1993; Gregg J. S. Bluth et al., “Stratospheric Loading of Sulfur from Explosive Volcanic Eruptions,” Journal of Geology, 1997; Brian J. Soden et al., “Global Cooling After the Eruption of Mount Pinatubo: A Test of Climate Feedback by Water Vapor,” Science, April 2002; and T. M. L. Wigley, “A Combined Mitigation/Geoengineering Approach to Climate Stabilization,” Science, October 2006.

182 Intellectual Ventures та геоінженерія: цю частину ми писали після візиту до компанії Intellectual Ventures на початку 2008 року. Там ми взяли інтерв’ю в Нейтана Мірволда, Кена Калдейри, Лоуелла Вуда, Джона Летема, Білла Ґейтса, Рода Гайда, Ніла Стівенсона, Паблоса Голмана та інших. Також нам допомогли Шелбі Барнс, Вейт Ґіббс, Джон Ґілланд, Джордін Кар, Кейсі Тегрін і Чак Вітмер. Конор і Камерон Мірволд, сини Нейтана, теж зробили свій внесок у нашу роботу. Вони також займаються дослідницькою діяльністю. Зараз вони розробляють таку собі портативну подушку безпеки. Щоб більше дізнатись про їхнього батька, див. Ken Auletta, “The Microsoft Provocateur,” The New Yorker, May 12, 1997; “Patent Quality and Improvement,” Myhrvold’s testimony before the Subcommittee on the Courts, the Internet and Intellectual Property, Committee on the Judiciary, House of Representatives, Congress of the United States, April 28, 2005; Jonathan Reynolds, “Kitchen Voyeur,” The New York Times Magazine, October 16, 2005; Nicholas Varchaver, “Who’s Afraid of Nathan Myhrvold,” Fortune, July 10, 2006; Malcolm Gladwell, “In the Air; Annals of Innovation,” The New Yorker, May 12, 2008; Amol Sharma and Don Clark, “Tech Guru Riles the Industry by Seeking Huge Patent Fees,” The Wall Street Journal, September 18, 2008; Mike Ullman, “The Problem Solver,” Washington CEO, December 2008... Мірволд і сам багато написав. Особливо йому вдаються довгі провокаційні роботи, здебільшого призначені для внутрішнього користування. Мабуть, найвідомішу з них він написав у 2003 році. Вона називається «Що потрібно для видатного винаходу?». Сподіваємось, колись вона стане доступна широкому загалу.

183 Вбивство комарів лазерами: див. Robert A. Guth, “Rocket Scientists Shoot Down Mosquitoes with Lasers,” The Wall Street Journal, March 14–15, 2009.

184 Скелети тиранозаврів: на основі листування з палеонтологом Джеком Горнером, який полює на кістки динозаврів разом з Мірволдом.

185 Кліматологічні дослідження: див. Edward Teller, Lowell Wood, and Roderick Hyde, “Global Warming and Ice Ages: I. Prospects for Physics-Based Modulation of Global Change,” 22nd International Seminar on Planetary Emergencies, Erice (Sicily), Italy, August 20–23, 1997; Ken Caldeira and Lowell Wood, “Global and Arctic Climate Engineering: Numerical Model Studies,” Philosophical Transactions of the Royal Society, November 13, 2008.

186 Наступні десять годин: якщо спитати Мірволда про якесь суперечливе явище, він з радістю розповість вам довгу історію про різні теорії та обґрунтує ту, якої дотримується він сам.

187 Вуд теж був чиїмсь протеже: див. Chris Mooney, “Can a Million Tons of Sulfur Dioxide Combat Climate Change?” Wired, June 23, 2008.

188 Мірволд цитує свіжу доповідь: див. Robert Vautard, Pascal Yiou, and Geert Jan van Oldenborgh, “Decline of Fog, Mist and Haze in Europe Over the Past 30 Years,” Nature Geoscience 2, no. 115 (2009); and Rolf Philipona, Klaus Behrens, and Christian Ruckstuhl, “How Declining Aerosols and Rising Greenhouse Gases Forced Rapid Warming in Europe Since the 1980s,” Geophysical Research Letters 36 (2009).

189 Вуглекислий газ, яким ви дихаєте в офісі: за даними Американського товариства інженерів систем опалення, охолодження та кондиціонування.

190 Вуглекислий газ не отруйний: про ставлення до сучасної кількості вуглекислого газу в атмосфері див. у William Happer, “Climate Change,” Statement before the U.S. Senate Environment and Public Works Committee, February 25, 2009; частина даних надана Міністерством енергетики США.

191 Вміст вуглекислого газу в атмосфері збільшився після підвищення температури: див. Jeff Severinghaus, “What Does the Lag of CO2 Behind Temperature in Ice Cores Tell Us About Global Warming,” RealClimate, December 3, 2004.

192 «Окислення океану»: див. Ken Caldeira and Michael E. Wickett, “Oceanography: Anthropogenic Carbon and Ocean pH,” Nature 425 (September 2003); and Elizabeth Kolbert, “The Darkening Sea,” The New Yorker, November 20, 2006.

193 Калдейра посилається на дослідження: див. Caldeira et al., “Impact of Geoengineering Schemes on the Terrestrial Biosphere,” Geophysical Research Letters 29, no. 22 (2002).

194 Дерева як загроза довкіллю: див. Caldeira et al., “Climate Effects of Global Land Cover Change,” Geophysical Research Letters 32 (2005); and Caldeira et al., “Combined Climate and Carbon- Cycle Effects of Large-Scale Deforestation,” Proceedings of the National Academy of Sciences 104, no. 16 (April 17, 2007).

195 Період напіврозпаду вуглецю в атмосфері: див. Archer et al., “Atmospheric Lifetime of Fossil Fuel Carbon Dioxide,” Annual Review of Earth and Planetary Sciences 37 (2009).

196 «Загибель Гольфстріму»: див. Thomas F. Stocker and Andreas Schmittner, “Influence of Carbon Dioxide Emission Rates on the Stability of the Thermohaline Circulation,” Nature 388 (1997); and Brad Lemley, “The Next Ice Age,” Discover, September 2002.

197 Північна вершина Ньюфаундленда: це колишнє поселення вікінгів відоме як L’Anse aux Meadows.

198 Підозра Бенджаміна Франкліна щодо вулканів: див. Benjamin Franklin, “Meteorological Imaginations and Conjectures,” Memoirs of the Literary and Philosophical Society of Manchester, December 22, 1784; and Karen Harpp, “How Do Volcanoes Affect World Climate?” Scientific American, October 4, 2005.

199 «Рік без літа»: див. Robert Evans, “Blast from the Past,” Smithsonian, July 2002.

200 Вулкан озера Тоба: див. Stanley H. Ambrose, “Late Pleistocene Human Population Bottlenecks, Volcanic Winter, and Differentiation of Modern Humans,” Journal of Human Evolution 34, no. 6 (1998).

201 Брати Воннегут викликають дощ: див. William Langewiesche, “Stealing Weather,” Vanity Fair, May 2008.

202 Ідея належить... Михайлу Будику: див. M. I. Budyko, “Climatic Changes,” American Geophysical Society, Washington, D.C., 1977. Кен Калдейра писав роботу в інституті Будика в Санкт-Петербурзі, де познайомився зі своєю майбутньою дружиною.

203 Лоуелл Вуд засумнівався, чи правильно Мірволд процитував Архімеда: «Власне, він просив просто довгий важіль». На це Мірволд відповів: «Точка опори йому теж була потрібна!».

204 Можливо, найпотужніший науковий аргумент: див. Paul J. Crutzen, “Albedo Enhancement by Stratospheric Sulfur Injections: A Contribution to Resolve a Policy Dilemma?” Climatic Change, 2006.

205 Не існує регулювальної нормативно-правової бази: див. “The Sun Blotted Out from the Sky,” Elizabeth Svoboda, Salon.com, April 2, 2008.

206 Деякі нові ідеї... вважають мерзенними: найкраще це питання вивчив економіст із Гарварду Елвін Рот. Див. також Stephen J. Dubner and Steven D. Levitt, “Flesh Trade,” The New York Times Magazine, July 9, 2006; and Viviana A. Zelizer, “Human Values and the Market: The Case of Life Insurance and Death in 19th Century America,” American Journal of Sociology 84, no. 3 (November 1978).

207 Цитати Ела Ґора є в Leonard David, “Al Gore: Earth Is in ‘Full-Scale Planetary Emergency,’” Space.com, October 26, 2006.

208 План з «мокрими дзеркалами»: див. John Latham, “Amelioration of Global Warming by Controlled Enhancement of the Albedo and Longevity of Low-Level Maritime Clouds,” Atmospheric Science Letters 3, no. 2 (2002).

209 Конденсаційні сліди літаків: див. David J. Travis, Andrew M. Carleton, and Ryan G. Lauritsen, “Climatology: Contrails Reduce Daily Temperature Range,” Nature, August 8, 2002; Travis, “Regional Variations in U.S. Diurnal Temperature Range for the 11–14 September 2001 Aircraft Groundings: Evidence of Jet Contrail Influence on Climate,” Journal of Climate 17 (March 1, 2004); and Andrew M. Carleton et al., “Composite Atmospheric Environments of Jet Contrail Outbreaks for the United States,” Journal of Applied Meteorology and Climatology 47 (February 2008).

210 Боротьба із глобальним потеплінням через зміну людської поведінки: складність цього завдання дещо довів Барак Обама, балотуючись на пост президента в 2008 році. Коли він готувався до дебатів, його потай зняли на камеру. На записі чутно, як він скаржиться: «І коли Браян Вілльямс (з NBC News) спитає мене, що зробив особисто я (для довкілля), я скажу: “Ну, я посадив кілька дерев”. А він скаже: “Я маю на увазі щось більш особисте”. І тоді я подумаю: “Ну, Браян, справа в тому, що довбане глобальне потепління не зупиниться, якщо я заміню лампочки в себе вдома. Потрібні колективні зусилля”».

211 Брудні руки та лікарі-вбивці: трагічну історію Земмельвайса можна почитати у Sherwin B. Nuland, The Doctor’s Plague: Germs, Childbed Fever, and the Strange Story of Ignatz Semmelweis (Atlas Books, 2003).

212 «Купа свіжих досліджень»: див. Didier Pittet, “Improving Adherence to Hand Hygiene Practice: A Multidisciplinary Approach,” Emerging Infectious Diseases, March–April 2001.

213 «Люди помиляються»: див. Linda T. Kohn, Janet Corrigan, and Molla S. Donaldson, To Err Is Human: Building a Safer Health System (National Academies Press, 2000). Слід зазначити, що лікарні роками намагались розв’язати проблему брудних рук лікарів. У 1980-ті роки Національні інститути охорони здоров’я США запустили просвітницьку кампанію, щоб медичний персонал педіатричних відділень уважніше ставився до гігієни. У межах цієї кампанії вони роздавали іграшкових ведмедиків. Дітям і лікарям вони сподобались. Та не лише їм. Коли через тиждень кілька десятків ведмедиків узяли на аналіз, виявилось, що вони кишать бактеріями.

214 Медичний центр Cedars-Sinai: див. Stephen J. Dubner and Steven D. Levitt, “Selling Soap,” The New York Times Magazine, September 24, 2006. Цю історію нам розповів уролог із Cedars-Sinai, доктор Леон Бендер.

215 Австралійське дослідження: див. J. Tibbals, “Teaching Hospital Medical Staff to Handwash,” Medical Journal of Australia 164 (1996).

216 «Одне з найкращих рішень»: про одноразові пристрої вимірювання тиску почитайте в Kevin Sack, “Swabs in Hand, Hospital Cuts Deadly Infections,” The New York Times, July 27, 2007; про створення антибактеріального щита див. Craig Feied, “Novel Antimicrobial Surface Coatings and the Potential for Reduced Fomite Transmission of SARS and Other Pathogens,” unpublished manuscript, 2004; про краватки читайте у “British Hospitals Ban Long Sleeves and Neckties to Fight Infection,” Associated Press, September 17, 2007.

217 Обрізання: див. Ingrid T. Katz and Alexi A. Wright, “Circumcision — A Surgical Strategy for HIV Prevention in Africa,” New England Journal of Medicine 359, no. 23 (December 4, 2008); частину інформації Кац надала в інтерв’ю.

Епілог. Мавпи — теж люди

Галузь економіки, що займається такими питаннями, як інфляція, рецесія та інші фінансові потрясіння, називають макроекономікою. Коли економічна ситуація стабільна, макроекономістів звеличують як героїв. Коли справи кепські (як було нещодавно), усі камені летять у них. В обох випадках макроекономісти не сходять із перших шпальт газет.

Ми сподіваємось, що, прочитавши цю книжку, ви усвідомите, що існують ще й інші економісти — мікроекономісти. Вони залишаються в тіні та прагнуть зрозуміти, що спонукає того чи іншого індивідуума робити той чи той вибір. Ідеться не лише про те, що люди купують, а й про те, як часто вони миють руки і чому стають терористами218.

Деякі мікроекономісти досліджують не лише людську расу.

Кіт Чен — син китайських емігрантів, дуже балакучий, стильно вдягнений тридцятитрирічний чоловік із волоссям, що стирчить на всі боки.

Чен виріс у сільській місцевості Середнього Заходу США, а потім начався в Стенфорді, де після нетривалого захоплення марксистськими ідеями взявся студіювати економіку. Зараз він доцент кафедри економіки в Єльському університеті.

Тематика, яку обрав Чен для значної кількості своїх досліджень, пов’язана зі словами, які колись написав Адам Сміт219, батько класичної економіки: «Нікому не доводилося бачити, щоб один собака свідомо мінявся кісткою з іншим. Нікому не доводилося бачити, щоб якась тварина жестами або криком показувала іншій: це — моє, те — твоє, я віддам тобі одне в обмін на інше»220.

Іншими словами, Сміт стверджував, що лише люди здатні до грошового обміну.

Та чи дійсно це так?

Як і в житті, в економіці неможливо знайти відповідь на запитання, якщо не поставити його. Хоч би яким безглуздим воно здавалось. Чен поставив питання так: «Що, як я навчу кілька мавп користуватись грошима?».

Для експерименту Чен обрав капуцинів — коричневих мавп розміром з однорічну дитину. «У капуцинів маленький мозок, — каже Чен. — Перш за все вони зосереджені на пошуках їжі та сексуальних партнерів» (Варто визнати, що в цьому капуцини схожі на багатьох людей). «Капуцини надзвичайно ненаситні. Цю мавпу можна цілий день годувати зефіром, вона його зрештою виблює, але потім прийде просити ще».

Отже, капуцин — чудовий об’єкт досліджень для економіста.

Чен і його колега Венкат Лакшмінараянан почали працювати із сімома капуцинами в лабораторії, яку обладнала психологиня Лорі Сантос. Кожному капуцину дали ім’я на честь персонажів фільмів про Джеймса Бонда. У лабораторії було четверо самиць і троє самців. Альфа-самця назвали Фелікс, як агента ЦРУ Фелікса Лейтера. Він був улюбленцем Чена.

Усі мавпи жили у великій відкритій клітці. В одному її кінці був невеличкий відсік, куди саджали по одній мавпі за раз для проведення дослідів. За валюту Чен обрав невеличкі срібні монети із діркою посередині.

Перш за все треба якось пояснити мавпам, що монети мають цінність. Це було не просто. Якщо дати монету капуцину, він спершу її понюхає, а коли зрозуміє, що її не можна з’їсти (як і не можна зайнятися з нею сексом), викине. Якщо повторити процедуру кілька разів, він може почати кидатись монетами у вас, до того ж досить сильно.

Отже, Чен і його колеги дали мавпі монету, а потім показали смачний гостинець. Коли мавпа віддавала монетку досліднику, то отримувала винагороду. Довелось витратити на це кілька місяців, але зрештою мавпи таки зрозуміли, що за монети можна купити їжу.

Виявилось, що різні мавпи надавали перевагу різним харчам. Наприклад, капуцину давали дванадцять монет, після чого один дослідник пропонував йому, скажімо, желейні кубики, а інший — порізане яблуко. Мавпа віддавала монети тому вченому, який пропонував смаколики, котрі їй більше до душі.

Тоді Чен ускладнив експеримент коливанням цін. Скажімо, улюблена їжа Фелікса — желейні кубики. Він звик отримувати три кубики за одну монету. Як він реагуватиме, якщо за одну монету йому раптом дадуть лише два кубики?

На подив Чена, Фелікс і решта відреагували раціонально. Коли ціна на їжу підвищувалась, вони купували менше, а коли знижувалась — більше. Мавпи розібралися в базових законах економіки не гірше за людей.

Змусивши мавп поводитись раціонально, Чен вирішив перевірити капуцинів на предмет ірраціональності. Він вигадав дві гри. У першій капуцину показували виноградину, а потім підкидали монету і, залежно від того, на який бік вона падала, він отримував або лише цю виноградину, або ще й додаткову. У другій грі капуцину показували дві виноградини, але якщо з підкиданням монети йому не щастило, одну забирали.

Зазвичай в обох випадках мавпа отримувала однакову кількість виноградин. Однак перша гра була заточена на потенційний прибуток, а друга — на потенційну втрату.

Враховуючи, що мавпи не дуже розумні, можна припустити, що вони не здатні виробити якусь стратегію. Отже, мабуть, вони оберуть варіант, коли дослідник спершу пропонує їм дві виноградини. Однак сталося навпаки! Коли мавпи зрозуміли, що вчений із двома виноградинами іноді одну забирає, а вчений з однією виноградиною часом одну додає, вони схилились у бік останнього. Якщо мислити раціонально, цей вибір безглуздий, але капуцинами керувало ірраціональне «неприйняття збитків». Вони поводились так, ніби біль від втрати виноградини сильніший, ніж радість від її здобутку.

До цього мавпи розпоряджались грошима не менш раціонально, ніж люди. Однак останній експеримент довів, що між мавпами і людьми є величезна різниця.

Чи не довів?

Правда в тому, що схожі експерименти за участю людей показали, що люди — приміром, біржові ділки, які займаються внутрішньоденним трейдингом, — часто ухвалюють такі само ірраціональні рішення221. За словами Чена, згідно з результатами тестування капуцинів, «із точки зору статистики, їх неможливо відрізнити від більшості інвесторів на фондовому ринку».

Отже, між людьми та цими мавпочками із крихітним мозком можна провести чіткі паралелі. І зрештою як доказ існування цих паралелей у лабораторії трапилась дивна штука.

Одного дня Фелікс, як завжди, заліз у клітку для тестів, але цього разу він не використав дванадцять монет на таці, щоб придбати їжу. Він схопив монети і жбурнув їх у велику клітку, а тоді кинувся за ними. Маємо пограбування банку і втечу із в’язниці.

У великій клітці почався хаос, адже семеро мавп билося за дванадцять монет. Коли Чен та інші дослідники зайшли в клітку, щоб забрати монети, капуцини не захотіли віддавати їх просто так. Вони зрозуміли, що монети мають певну ціну. Людям довелось підкупити мавп смачненьким. Це навчило капуцинів ще одного: злочини вигідні.

Аж раптом Чен краєм ока помітив ще дещо цікаве. Одна з мавп, замість того щоб віддати свою монету людині в обмін на виноград чи яблуко, підійшла до іншої мавпи й віддала монету їй. Раніше Чен здійснював дослідження, які доводили, що мавпи здатні демонструвати альтруїзм. Невже він щойно став свідком цього?

Аж раптом — овва! — ці двоє капуцинів почали займатися сексом!

Те, що побачив Чен, було не актом альтруїзму, а, швидше, першим зафіксованим випадком мавпячої проституції в історії науки.

А потім, ніби доводячи, як добре мавпи зрозуміли концепцію грошей, самиця, яка отримала монету за секс, принесла її Чену, щоб придбати виноград.

Цей випадок приголомшив Чена. Досі вчені проводили елементарні економічні експерименти з однією мавпою за раз. А що, як Чен зуміє зробити гроші частиною життя мавп? Тоді можливості для досліджень будуть безмежні.

На жаль, мрії Чена про мавпячий капіталізм не стали дійсністю. Люди, які керували лабораторією, побоялись, що гроші можуть завдати непоправної шкоди соціальному устрою капуцинів.

Мабуть, вони мали рацію.

Якщо, отримавши гроші, капуцини так швидко почали займатись проституцією, уявіть, як швидко вони перейшли б до вбивств і мавпячого тероризму. А ще вони почали б забруднювати довкілля, а мавпячі лікарі забували б мити руки. Звісно, потім прийшли б нові покоління мавп і розв’язали б ці проблеми. Однак завжди буде щось, що потребує розв’язання, — приміром, що малята мавп мають їздити в дитячих автокріслах.

218 Див. Stephen J. Dubner and Steven D. Levitt, “Monkey Business,” The New York Times Magazine, June 5, 2005; Venkat Lakshminarayanan, M. Keith Chen, and Laurie R. Santos, “Endowment Effect in Capuchin Monkeys,” Philosophical Transactions of the Royal Society 363 (October 2008); and M. Keith Chen and Laurie Santos, “The Evolution of Rational and Irrational Economic Behavior: Evidence and Insight from a Non-Human Primate Species,” chapter from Neuroeconomics: Decision Making and the Brain, ed. Paul Glimcher, Colin Camerer, Ernst Fehr, and Russell Poldrack (Academic Press, Elsevier, 2009).

219 Книжка Адама Сміта «Дослідження про природу і причини багатства народів» вийшла друком у видавництві «Наш формат» 2018 року. — Прим. ред.

220 «Нікому не доводилося бачити, щоб один собака...»: див. Adam Smith, An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations, ed. Edwin Cannon (University of Chicago Press, 1976; originally published in 1776).

221 Інвестори теж бояться збитків: див. Terrance Odean, “Are Investors Reluctant to Realize Their Losses?” Journal of Finance 53, no. 5 (October 1998).

Подяки

Перш за все ми хотіли б подякувати всім людям, які дозволили нам розповісти їхні історії в цій книжці. На кожну людину, згадану в тексті, здебільшого припадав ще із десяток тих, які доповнювали картину. Дякуємо всім вам. А ще ми в неоплатному боргу перед багатьма вченими й дослідниками, чиї праці описали в цій книжці.

Сюзанна Ґлак із William Morris Endeavor — неперевершена агентка. Нам пощастило, що вона в нас є. Крім того, у неї багато чудових колег, таких як Трейсі Фішер, Раффаелла де Анджеліс, Кертін Саммерхейс, Ерін Мелоун, Сара Цегларскі, Керолайн Донофріо та Ерік Зон. Усі вони дуже нам допомогли, як і решта команди William Morris Endeavor.

Ми отримали істинну насолоду, працюючи із прекрасним редактором Генрі Феррісом із William Morrow/HarperCollins. Не можемо оминути увагою і працьовиту та життєрадісну Ді Ді де Бартло. Велика подяка Браяну Мюррею, Майклу Моррісону, Ліет Стелік, Лінн Ґрейді, Пітеру Габбарду, Денні Ґолдштейну, Френку Альбанезе, Джейн Фрідман і Лізі Ґаллаґер. За чай, розуміння і все інше дякуємо Віллу Ґудледу та Стефану Макґарту з Penguin UK.

Журнал The New York Times дозволив нам позначити деякі тези цієї книжки на своїх сторінках. Особлива подяка таким людям, як Джеррі Марзораті, Пол Таф, Аарон Ретіка, Енді Розенталь, Девід Шіплі, Саша Корен, Джейсон Кляйнман, Браян Ернст і Джеремі Зілар.

Агентство Harry Walker Agency дало нам більше нагод для зустрічі з неймовірними людьми, ніж ми могли мріяти. З вами було надзвичайно приємно працювати. Дякуємо Дону Вокеру, Бет Ґарґано, Синтії Райс, Кім Нісбет, Мір’яні Новковіч і всім іншим.

Лінда Джайнс ще раз довела, що, коли треба придумати назву, їй немає рівних.

І, звісно, ми дякуємо всім читачам, які знайшли час написати і прислати нам свої дотепні, карколомні та цікаві ідеї.

Особиста подяка

Я в боргу перед моїми численними співавторами та колегами, чиї ідеї довершили цю книжку, а також перед людьми, котрі навчили мене всього, що я знаю про економіку та життя. Моя дружина Джаннетт і наші діти Аманда, Олівія, Ніколас і Софі перетворюють кожен день на свято, хоч ми й дуже сумуємо за Ендрю. Дякую моїм батькам, які показали мені, що нормально бути не таким, як усі. І особливо я вдячний моєму доброму другу та співавтору Стівену Дабнеру. Він блискучий письменник і справжній геній.

Стівен Левітт

Завдяки таким людям, як Судхір Венкатеш, Еллі, Крейг Фіед, Єн Горслі, Джо Де Мей-молодший, Джон Ліст, Нейтан Мірволд і Лоуелл Вуд, я щодня радію, що став письменником. Вони сповнені ідей та сюрпризів. У них приємно вчитись. Стів Левітт — не лише чудовий співавтор, а ще й класний викладач економіки. За неоціненну допомогу дякую Ріні Тантісанторн, Рейчел Фершляйзер, Ніколь Туртлот, Даніеллі Гольц і, особливо, Раяну Гейґену, який чудово попрацював над цією книжкою і колись сам видасть прекрасні роботи. Дякую моїй неймовірній дружині Еллен і фантастичним створінням на ім’я Соломон та Аня. Ви надзвичайні.

Стівен Дабнер