# Чорне і сріблясте

Паоло Джордано

Завдяки цій книжці надзвичайно проникливого і спостережливого молодого письменника можна ще раз переконатися, наскільки пов’язані, ба навіть тісно переплетені між собою життя і смерть, наскільки сильні взаємні впливи існують між ними. З іншого боку, це дуже реалістична розповідь про сім’ю і стосунки між її членами. Як і в першому своєму романі, Паоло Джордано знову говорить про самотність – куди ж без неї! – і про те, як люди намагаються її долати. Попри невеликий обсяг, цей майстерно написаний, бездоганний стилістично і дещо елегійний роман не раз спливатиме потім у пам’яті, спонукаючи до роздумів і залишаючи дивний гірко-солодкий післясмак.

> Це – літературно опрацьований фрагмент справжньої болісної історії. Відхилення від дійсності тут зовсім не значні і не впливають на сутність персонажів, які надихали автора.

> «Що означає когось любити? Схоплювати в масі, виокремлювати з групи, нехай навіть невеликої, до якої та людина належить, – чи то тільки через свою родину, чи через щось інше. А тоді вишукувати її власні зграї, множини, які вона ховає у собі і які можуть мати цілком іншу природу».

> Жиль Дельоз і Фелікс Ґваттарі,

> «Тисяча плато»

## Пані А.

У мій тридцять п’ятий день народження пані А. зненацька облишила свою впертість – ця риса, на мою думку, характеризувала її краще за всі інші, – і, лежачи в уже ніби й завеликому для неї ліжку, врешті-решт покинула всім нам знаний світ.

Того ранку я поїхав до аеропорту по Нору, яка саме поверталася з короткої ділової поїздки. Був пізній грудень, але зима десь барилася, і на монотонних узбіччях автостради сивів тонкий шар паморозі; та паморозь наче вдавала з себе сніг, який усе не наважувався випасти. Нора відповіла на телефонний дзвінок, проте говорила небагато, переважно слухала. «Зрозуміло, – сказала вона. – Гаразд, тоді у вівторок». І додала одну з тих фраз, які підсовує нам досвід, коли сказати щось треба, а відповідних слів бракує: «Що ж, може, так воно й краще».

Я звернув на парковку біля першої ж заправки; Нора вийшла з авто й рушила світ за очі вздовж стоянки. Вона тихо плакала, затуливши долонею рот і ніс. Серед безлічі всього, що я дізнався про свою дружину за десять років подружнього життя, є й таке: переживати біль вона воліє на самоті. Стає раптом геть недосяжною і нікому не дозволяє себе розраджувати, накидаючи мені роль стороннього спостерігача, з якого нічого взяти: така-от надмірна сором’язливість, яку я не раз приймав за брак щирості.

Решту дороги ми їхали повільніше, ніж зазвичай; як на мене, це теж був своєрідний вияв пошани. Ми розмовляли про пані А., пригадували якісь анекдотичні ситуації з минулого, хоч насправді то й не були анекдоти (в наших анекдотах вона не фігурувала), а радше звички, вкорінені у нашому сімейному житті так глибоко, що стали вже мало не легендарними: скажімо, регулярні щоранкові повідомлення про гороскоп на день, почуті по радіо, доки ми ще спали; влада, яку вона здобувала над певними частинами дому – зокрема, над кухнею, причому влада така незаперечна, що ми інколи вважали доречним питати, чи можна нам відкрити наш-таки холодильник; примовки, за допомогою яких вона припиняла те, що мала за нікому не потрібні ускладнення, які не знати навіщо вигадує собі молодь; її чоловічий, військового штибу крок... «І та її невиправна скнарість: пригадуєш, як нам одного разу вилетіло з голови, що треба лишити їй гроші на закупи? Вона ж тоді виколупала з бляшанки всі монетки – всі, до останньої!»

На якусь хвилину запала тиша, а тоді Нора додала:

– Що за жінка! Наша Бабетта[1]. Завжди тут як тут. Вона й цього разу чекала, коли я повернуся.

Я вирішив заплющити очі на те, як дружина щойно без зайвих роздумів усунула мене з загальної картини, і не наважився зізнатися, про що думав якраз тієї миті. А думав я про те, що пані А. дочекалася-таки мого дня народження – і тільки тоді пішла. Тож ми вже у ті перші години вимудровували для себе такі маленькі, особисті розради. Адже коли хтось помирає, то залишається хіба вигадувати якісь пом’якшувальні обставини, приписувати покійному останній вияв уваги, призначений саме для нас, бачити за звичайними збігами обдуманий план. Натомість сьогодні, озираючись назад із відстані, яка неминуче холодить думки, мені вже важко повірити, що все справді так і було. Страждання забрало пані А. у нас і, зрештою, в усіх задовго до того грудневого ранку, спонукало її простувати до якогось далекого й усамітненого закутка світу – десь так ішла від мене Нора біля тієї заправки на автостраді, – а опинившись там, вона врешті повернулася до нас спиною.

Ми так і звали її – Бабетта; нам це ім’я подобалося, бо передбачало певну належність, а їй – бо на той свій французький манір звучало лагідно й пестливо. Навряд чи Емануеле збагнув його значення; що ж, можливо, колись йому потрапить на очі повість Карен Бліксен або, ймовірніше, фільм, тоді й з’являться відповідні асоціації. Так чи інак, він охоче погодився, що від якогось дня пані А. стала Бабеттою, його Бабеттою, і я підозрюю, що в уяві нашого сина це назвисько тісно пов’язане з її «чабаттами», тобто пантофлями: у ті пантофлі його няня перевзувалася найпершим ділом, щойно переступала зранку поріг нашого дому, а ввечері акуратно ставила їх під шафкою для взуття. Коли Нора помітила, що старі пантофлі протерлися на підошвах мало не до дір, і купила пару нових, пані А. запроторила обновку до комірчини і більше її не торкнулася. Отак вона завжди й робила: ніколи нічого не змінювала. Навпаки, опиралася будь-яким змінам і тілом, і духом, і хоч її впертість часом була дивною, а часом – просто безглуздою, нам, не заперечуватиму, це було до вподоби. У нашому житті, моєму й Нориному, як і в житті Емануеле – сам він тієї пори зазнавав радикальних змін чи не щодня і небезпечно колихався на вітрі, немов молоде стебельце, – вона була сталим елементом, прихистком, древнім деревом із стовбуром таким могутнім, що обхопити його було не до снаги навіть трьом парам наших рук.

Бабеттою пані А. стала однієї квітневої суботи. Емануеле вже говорив, але ще сидів на своєму високому стільці; отже, це трапилося п’ять, а може, й шість років тому. Пані А. місяцями наполягала, щоб ми хоч раз приїхали до неї в гості, на обід. Ми з Норою добре знаємося на тому, як ухилятися від зустрічей, де криється бодай незначний натяк на сімейне зібрання, тож відмагалися доволі-таки довго, проте збентежити пані А. відмовою було не так уже й просто, і щопонеділка вона з готовністю поновлювала своє запрошення й висловлювала сподівання побачити нас у себе наприкінці поточного тижня. Врешті довелося здатися. До Рубіани ми їхали у стані химерної зосередженості – так, наче ось-ось мали взятися до якогось не надто природного заняття, що потребуватиме чимало зусиль. Нам незвично було сидіти з пані А. за одним столом, тоді ще незвично: попри те, що ми багато часу перебували поруч, нашим стосункам була властива якась начебто сама по собі зрозуміла ієрархічність; відповідно, доки ми їли й обговорювали свої справи, вона переважно була на ногах і поралася на кухні чи деінде. Здається, тоді ми ще навіть не були на «ти».

– Рубіана, – озвалася Нора, дещо заскочено розглядаючи густо порослий деревами пагорб. – Уяви собі: прожити тут ціле життя.

Ми обійшли трикімнатне помешкання, де пані А. самотньо коротала свій удовиний вік, і розсипалися у надмірних похвалах. У нас були дуже стислі відомості про її минуле – хоч Нора, звісно, знала більше за мене – й оскільки ми не мали змоги надати побаченому якогось сентиментального сенсу, обстановка, на перший погляд, видалася нам не в міру помпезною; там було дуже чисто і трохи відгонило кітчем. Круглий стіл у вітальні пані А. накрила абсолютно бездоганно: на квітчастій скатертині вишикувалося столове срібло і важкі келихи з позолоченими краями. Схоже, подумав я, весь цей обід – лише привід, щоб виправдати існування сервізу, яким, очевидно, не користувалися вже роками.

Господиня спокусила нас меню, продуманим так, аби поєднати наші улюблені страви: суп із полби і сочевиці, шніцелі під маринадом, запечений фенхель у легесенькому соусі бешамель і салат із листя соняшника, яке вона сама зібрала, дуже дрібно порізала і заправила оцтом та гірчицею. Я ще й досі пам’ятаю кожну страву і пригадую, як напруга, що охопила мене на початку, поступово розвіювалася і відступала перед тими витворами кулінарного мистецтва.

– Точнісінько як Бабетта! – вигукнула Нора.

– Як хто?

І тоді ми розповіли пані А. цю історію, а вона зворушено слухала і немов уже бачила себе на місці тієї кухарки, яка покинула «Кафе Анґле»[2], щоб найнятися на службу до двох старих дів, а потім ще й витратила всі свої гроші, аби приготувати для них незабутній обід. Якоїсь миті пані А. втерла очі подолом фартуха й одразу повернулася до нас спиною, вдаючи, ніби конче мусить щось десь поправити.

Перш ніж я знову побачив її у сльозах, минули роки, проте цього разу вона плакала не від радості, а від страху. На той час стосунки між нами були вже доволі близькими, тож я анітрохи не збентежився, коли сказав, тримаючи її за руку:

– Ти зможеш із цим впоратися. Багато хто дозволяє хворобі взяти гору, але ти її знаєш, бо вже раз із нею зіткнулася. Сили тобі стане.

І я справді в це вірив. А потім у мене на очах вона почала буквально розпадатися на частини так швидко, що у нас уже не було ні часу на належне прощання, ні нагоди знайти відповідні слова, аби виразити все, що вона для нас означала.

## Райська пташка (I)

Кінець настав швидко, та перед тим був іще знак, який його провістив; принаймні у тому, що то був таки знак, хотіла переконати себе пані А. в останні місяці. Так, наче попередження могло надати якогось сенсу тому, що насправді було просто нещастям.

Отже, останній подих літа за півтора року до похорону: пані А. працює в садку за будинком. Вона саме витягує з коренем непотрібне вже квасолиння, аби розчистити місце для савойської капусти, коли за кілька кроків від неї на один із каменів, якими позначено межі її прямокутної ділянки, сідає пташка.

Пані А. як стоїть, зігнувшись, попри свої шістдесят вісім років, до самої землі, так і завмирає, щоб не злякати пташку, а та дивиться на неї проникливим поглядом. Такої вона не бачила ще ніколи. Завбільшки десь із сороку, але забарвлення цілком інакше. Під голівкою пробивається лимонно-жовте пір’я, що переходить на груди і губиться у блакитному оперенні спини і крил, а ще у неї є хвіст із довгих білих пір’їн, які мають подібні на бавовняні ниточки кінці, закручені, мов гачки на рибу. Присутність людини пташину, схоже, не турбує; навпаки, вона, таке враження, й прилетіла сюди для того, щоб нею можна було помилуватися. Серце у пані А. раптом хтозна-чому починає шалено калатати, коліна мало не підкошуються. Їй спадає на думку, що та пташка належить, певне, до одного з рідкісних тропічних видів, а тому дуже цінна; втекла, мабуть, якомусь колекціонерові з клітки, бо в околицях Рубіани такі точно не водяться. Хоча, наскільки їй відомо, колекціонерів птахів у Рубіані теж немає.

Раптом пташка рвучко схиляє набік голівку і береться шпортати дзьобом собі під крилом. У її рухах є щось зловісне. Ні, зловісне – не те слово... радше зверхнє – ось, так краще. Причепурившись, вона знову впивається своїми чорнющими оченятами просто у вічі пані А. Притиснуті до тулуба крила якусь мить легенько тремтять, пташина двічі дуже повільно вдихає повітря, і груди у неї надимаються, а тоді врешті відривається від каменя і безшумно злітає. Пані А., прикриваючи очі від сонця рукою, стежить за нею; вона охоче поспостерігала б іще, але пташка невдовзі зникає поміж дубами, що ростуть на довколишніх теренах.

Зустріч із тим подібним на папугу птахом наснилася їй потім уночі. Мені вона розповіла цю історію лише згодом, коли хвороба стрімко прогресувала і було вже неможливо відокремити реальні факти від витворів уяви чи просто навіювання. Втім, те, що зранку пані А. взялася шукати зображення тієї пташки у книжці про фауну долини Сузи, яку мала вдома, гадаю, таки правда, бо ту книжку вона мені показувала. Правда, безперечно, і те, що, так нічого й не знайшовши, вона вирішила звернутися до свого приятеля-художника, який захоплювався орнітологією: хроніку цього візиту було розписано до найменших подробиць. Який характер мали її стосунки з тим митцем, я так ніколи і не зрозумів достеменно. Пані А. не схильна була надто розводитися на цю тему: можливо, через свою сором’язливість, бо то був таки знаний художник – без сумніву, найвідоміша особа поміж тими, з ким вона підтримувала контакт після смерті Ренато, а може, просто не хотіла його ні з ким ділити та й годі. Знаю лише, що час від часу вона для нього куховарила і виконувала всілякі доручення, та загалом була просто такою собі компаньйонкою, приятелькою, з якою можна у цілком безневинний спосіб збавити годинку-другу. Як на мене, бачилися вони частіше, ніж вона воліла зізнаватися. Щонеділі після літургії пані А. заходила до нього й залишалася до обіду. Яскраво-червоний фасад художникової вілли ховався поміж височенними буками лише за три хвилини на авто або десять хвилин пішки від її будинку; туди можна було дістатися асфальтованою дорогою, що описувала широке півколо.

Художник був карликом: вона не вагалася так його й називати, ба навіть вимовляла це слово з відтінком якогось жорстокого вдоволення. Минуло вже стільки років, а їй ще й досі, зізналася якось мені, приходили до голови різні дурні думки про нього. Наприклад, пані А. так і не перестала запитувати себе, як це – сидіти, ніколи не торкаючись ногами землі. І завжди мимохіть стежила поглядом за його руками, за тими оцупкуватими, трохи кумедними пальцями, з-під яких, попри те, виходили справдешні дивовижі. То був єдиний чоловік, якого пані А. зі своїми метром і неповними шістдесятьма сантиметрами зросту могла розглядати згори, проте від нього віяло такими щедрими, потужними чарами, що вона завжди почувалася так, наче згори дивиться все ж він. Навідуватися до нього, сидіти у переобладнаній під майстерню вітальні, поміж усіма тими картинами і порожніми ще рамками – все це ніби переносило у ті часи, коли Ренато охоче брав її з собою, вирушаючи нишпорити підвалами й горищами у пошуках рідкісних предметів, які чомусь ще не впали нікому в око.


– То, напевне, був одуд, – припустив того серпневого ранку митець.

Він був не в гуморі та й узагалі останнім часом сильно змарнів, проте пані А. вже звикла і не надто цим переймалася. Колись, розповідала вона мені, у тій віллі яблуку ніде було впасти, бо там вічно товклася купа власників художніх галерей, приятелів та оголених дівчат, які приходили позувати господарю. Тепер же туди навідувалися тільки четверо жінок, котрі по черзі трохи допомагали йому по господарству; то були іноземки, і жодна не була аж такою вродливою, щоб її можна було увічнити на полотні. Пані А. знала: художник мало не цілими днями тільки те й робить, що думає про минуле; знала, що він уже майже не малює, що почувається самотнім. Власне, як і вона.

– Я чудово знаю, як виглядає одуд. Відпадає, – сухо відповіла пані А.

Дрібним стрибком митець спустився з крісла додолу і зник в суміжній кімнаті. Пані А. заходилася тим часом прочісувати поглядом вітальню – так, наче ще й досі все там як слід не вивчила. Її улюблена картина стояла трохи віддалік на підлозі, не завершена. На ній було зображено оголену жінку, яка сидить на столі: повні груди ледь-ледь розходяться в боки, великі соски вирізняються на тлі шкіри насиченим рожевим кольором. Перед нею – чотири вогненно-червоні персики і ніж, яким вона, мабуть, збиралася зняти з них шкірку. Проте не робила цього і знай сиділа нерухомо, чекаючи слушної миті.

– То була його найгарніша картина. І от того дня він за півгодини закінчив її просто в мене на очах. А тоді сказав: «Ти ж тою своєю машиною приїхала? То можеш її собі забрати». Зробив так зі співчуття, це ж ясно. Якби я попросила, то не дав би. А він уже тоді збагнув, у чому річ. Швидше за всіх, швидше за лікарів. Збагнув завдяки тій пташці. Повернувся тоді до вітальні зі шкіряною текою, поклав її мені на коліна і запитав: «Оця?» Я впізнала її відразу, через ті закручені білі пера ззаду. Він не бачив їх уже багато років, ще десь від 71-го. Думав, вони взагалі щезли. І тут ота райська пташка прилітає – і то власне до мене. Так її називають – райською птахою, або ж дивоптахом, але вона приносить нещастя. Я сказала йому: «Ми ж обоє уже в літах, що нам зробить нещастя?» Ще б пак, я ж буквально за кілька днів перед тим розбила дзеркало. Так-то воно так, але художник розлютився. «Яке ще дзеркало?! – кричав він. – Ця птаха віщує смерть!»


Якось я запитав Нору, чи вона бодай один-єдиний раз поставилася до тієї історії про знак серйозно. Дружина відповіла запитанням на запитання:

– А ти?

– Звісно, ні.

– Ну, а я, звісно, так. Гадаю, тут між нами завжди буде різниця.

Був пізній вечір. Емануеле вже спав, а ми спокійно наводили лад на кухні. На столі стояла ще майже наполовину повна пляшка вина.

– Якої Бабеттиної риси тобі бракує найбільше? – запитав я.

Нора не потребувала часу на роздуми; видно, обміркувала відповідь вже давно.

– Мені бракує того, як вона нас підбадьорювала, додавала нам сил. Люди насправді такі скупі на ці речі... переважно їм кортить лише переконатися, що сили у тебе ще менше, ніж у них.

Дружина змовкла. Я ніколи не можу сказати напевне, спонтанні у неї паузи чи вона свідомо, ніби актриса, відмірює їх одну по одній.

– А вона – ні, – вела далі Нора, – вона завжди за нас уболівала.

– Ти ніколи не розповідала, про що ви двоє розмовляли весь той час, коли ти лежала у ліжку.

– Хіба ми так багато розмовляли?

– Еге ж, немало.

Нора ковтнула вина з пляшки. Іноді вона дозволяє собі забути про манери, лише ввечері, коли ми наодинці, – так, наче втома і близькість спонукають на якийсь час викинути з голови всілякі заборони. На губах залишилася темно-червона пляма.

– Говорила вона, я слухала. Розповідала про Ренато – він був у центрі кожної розповіді, ніби й не помирав ніколи. Я певна, що вдома, на самоті, вона взагалі зверталася до нього вголос. Бабетта зізналася якось, що й досі накриває для нього на стіл, хоч і минуло вже стільки років. Я завжди думала, що це дуже романтично. Романтично і трохи патетично. Але ж усе романтичне водночас і патетичне, хіба ні?

Такі розмови у нас із Норою відбувалися чи не щовечора, особливо у перші місяці після смерті пані А. То була стратегія, до якої ми вдавалися, щоб не піддатися непевності: повертатися до цієї теми знову і знову, розчиняти її у діалозі, аж доки з рота, здається, не виходить уже нічого, крім чистого повітря. Пані А. була єдиним справжнім свідком починання, яке ми здійснювали день за днем, єдиним свідком уз, які нас поєднували; розповідаючи про Ренато, вона ніби хотіла запропонувати щось нам, дати поради, оперті на досвід стосунків досконалих і незіпсованих – байдуже, що вони виявилися приреченими та нетривалими. Врешті-решт кожному коханню потрібен хтось, аби його споглядати і визнавати, а ще – оцінювати; інакше воно ризикує рано чи пізно збитися на манівці. Без її погляду ми почувались у небезпеці.

На похорон, утім, ми таки запізнилися. Зібралися вчасно, але потім загаялися через якісь дріб’язкові клопоти, ніби те, що чекало нас попереду, було лиш іще одним із багатьох завдань, до яких треба докласти рук. Емануеле того дня був страшенно неспокійний та дратівливий і знай діймав нас розпитуваннями, бо конче хотів дізнатися, що, власне, означає «піти до неба» і чому звідти не можна повернутися. Відповіді на ці запитання він знав, і саме ця обізнаність й породжувала хвилювання (перший похорон: хіба ж не дивина для дитини?), та ми не надто схильні були йому потурати, а тому здебільшого просто не звертали на нього уваги.

Дорогою сімейні непорозуміння лише посилилися. Нора звинувачувала мене в тому, що я обрав довший шлях, а я взявся перераховувати всі ті нікому не потрібні дурниці, через які вона й забарилася вдома. Наприклад, макіяж: невже на похорон обов’язково треба фарбуватися? Якби пані А. була з нами, то неодмінно знайшла б у своїй колекції відповідну приповідку і нас утихомирила б, але вона вже спокійно лежала на відправі під прихистком соснової домовини.

Трохи збентежені, ми зайшли до церкви; людей там зібралося більше, ніж я сподівався. Проповідь я слухав неуважно, бо ніяк не міг викинути з голови думки про авто, яке в тому поспіху припаркував просто на узбіччі вузької вулиці. Мені уявлялися всілякі транспортні засоби на кшталт тих великих автобусів, що їздять у провінції: ось такий автобус мусить чекати на нас, бо не може проїхати, пасажири висипають на вулицю і голосно дивуються, де ж той ідіот, через якого вони тут застрягли. Проте вийти і перевірити я так і не наважився. Від останнього прощання ми утрималися: у храмі не було нікого, хто б потішився нашою присутністю, а якась потіха, можливо, не завадила б і нам самим.

Емануеле хотів супроводжувати гріб аж на цвинтар. Ми подумали, що то просто забаганка, дурна цікавість, і на цю ідею не пристали. Похорон узагалі – не дитяча справа, а цей, чесно кажучи, і не наша. Бувають ситуації, які треба залишити на сім’ю і найближчих друзів, а ким були для пані А. ми? Працедавцями, не надто більше. Смерть перерозподіляє ролі відповідно до формального порядку вагомості і миттєво усуває ті винятки з правил емоційної прив’язаності, які допускалися за життя. І вже не має особливого значення те, що Емануеле був для пані А. мало не внуком, бо своїх у неї не було, а нас, мене та Нору, вона охоче вважала би своїми названими дітьми. Бо її дітьми ми не були.

## Сироти

Спочатку її привела до нас притаманна для неї майже релігійна (а може, й прикро випадкова) схильність піклуватися про інших. Коли Норина вагітність виявилася далеко не тим чарівним досвідом, який ми собі уявляли, і на двадцять четвертому тижні плід почав вовтузитися і шукати вихід із лона, ми звернулися до неї. Знали, що відтоді, як мій тесть побачив, що може обходитися вдома без сторонньої допомоги, вона вільна. Дружина була прикута до ліжка, тож мені самому довелося знайомити пані А. з домом і ламати собі голову, пояснюючи подробиці, в яких я не дуже й розбирався: куди наливати засіб для пом’якшення і куди насипати пральний порошок, як міняти мішечки у порохотязі і з якою частотою поливати квіти на балконі. Екскурсія не дійшла ще й до половини, коли пані А. мене перебила:

– Годі, йдіть уже! Йдіть і ні про що не турбуйтесь.

Ввечері, повернувшись з роботи, я побачив, що вона сидить в головах у Нори, ніби сторожовий пес, аж нашорошивши вуха. Вони балакали собі, але пані А. вже одягнула свої перстені, пристебнула до кардигана брошку і накинула на плечі пальто. Побачивши мене, підхопилася на ноги так енергійно, немов анітрохи не втомилася, і повела на кухню проінструктувати стосовно того, що приготувала на вечерю, як розігріти страву так, щоб не пересушити, і куди потім покласти використаний посуд. При цьому додала (і згодом завжди так робила): «Мити нічого не треба, завтра я сама про це подбаю». Спершу я її не слухав, та коли збагнув, що вона все одно перемиває зранку начиння, яке я мию ввечері, то таки здався на її волю.

Ця бездоганність інколи навіть дратувала, і витримати пані А. з усіма її переконаннями та сповненими здорового глузду, але зовсім не оригінальними примовками, було часом ой як нелегко. Нора, якій доводилося проводити у товаристві пані А. чималу частину дня, частенько виливала супроти неї все роздратування, що накопичувала протягом тижнів ув’язнення у ліжку. «Але ж важка жінка! – скаржилася Нора. – А що вже педантична, то просто страх!»

Тож довірившись опіці сторонньої особи – ледве чи нам іще коли-небудь пощастить зіткнутися з чимось подібним і на це заслужити, – ми водночас почали вигадувати перші виверти, які давали змогу цієї опіки уникнути.

Був у нас один ресторанчик, куди ми з Норою іноді вибиралися, – навіть не справжній ресторан, якщо бути точним, а така собі рибна крамничка, де ввечері виставляли тісно один біля одного кілька столиків під пластиковими скатертинами та з пластиковим столовим начинням і подавали смажену рибу в алюмінієвих мисочках. Ми натрапили на цю місцинку невдовзі по тому, як побралися, і відтоді вона стала нашою. До того, як нас із дружиною занесло до цього віддаленого закутка, раки і молюски мені зовсім не смакували (зрештою, до Нори мені не подобалося чимало різних речей); зате я страшенно любив стежити, як вона їсть їх, любив ту зосередженість, з якою вона чистила креветку, а потім пропонувала половину мені і стояла на своєму, аж доки я не поступався, любив дивитися, як вона витягує з черепашки морських слимаків і як облизує мокрі пальці у проміжках між стравами. Доки не так давно ту крамничку не закрили, позбавивши нас іще одного, нехай і другорядного, але суттєвого орієнтира, там відбувався один із наших найінтимніших, племінних ритуалів. То було місце, де ми вели важливі розмови, оголошували про значущі постанови і піднімали тости на честь таємних річниць. Виходили ми звідти з добряче засмальцьованим одягом, а Нора – ще й із заяложеним волоссям, і несли той запах аж додому, ніби печать, яка скріплювала прийняті рішення й осягнуті істини.

З гідною митника похмурою міною проінспектувавши страви, які я купив у тій крамничці на винос і привіз додому на вечерю, пані А. заявила, що Норі у її теперішньому стані споживати «це їдло» категорично не можна – ані дрібки.

– Та й вам теж, – додала, тицьнувши пальцем у мій бік. – Я вже приготувала м’ясний рулет.

Смажену рибу на сорок євро вона згорнула у вузлик і особисто проконтролювала, щоб той вузлик якнайшвидше опинився на вулиці у контейнері для сміття.

Та ми навчилися обводити її круг пальця. Коли Нору охоплювало нестримне бажання скуштувати кільця кальмара чи каракатицю у клярі, я потай навідувався до нашого ресторанчика, а потім тримав пакунок в авто, доки пані А. не йшла додому. Щоб не викликати підозри, ми викидали у сміття чималу частину приготованої для нас вечері. Нора все одно хвилювалася:

– А раптом вона занюхає смажене?

І я обходив по колу всі кімнати з цитрусовим дезодорантом в руках, а дружина благала її не смішити, бо ще, чого доброго, почнуться перейми.

– Дай-но гляну, чи та креветка не позастрягала тобі між зубами! – казав я.

– Таж рота вона мені перевіряти не буде!

– Ця жінка бачить усе.

Я цілував її в уста, а руку поволі засовував у виріз нічної сорочки, щоб відчути тепло тіла. Разом ми вишукували якісь затінені потаємні місцинки, де можна було б заховатися від всюдисущого погляду Бабетти, який осяював усе з височіні, наче сонце у зеніті.

Коли народився Емануеле, ми вже були надто пещені, щоб відмовитися від її послуг. З Нориної доглядальниці пані А. перетворилася на няню для нашого сина – так, наче те друге заняття було природним продовженням першого. І хоч до того Бабетта ніколи не піклувалася про новонароджених немовлят, одразу ж з’ясувалося, що вона дуже добре – по суті, набагато краще за нас – знається на тому, що треба робити і чого робити не варто.

Її платня впливала, звісно, на наш сімейний бюджет, але не так сильно, як могла би: вона не вела точного підрахунку часу, який нам присвячувала, і ми, наскільки пригадую, так ніколи й не погодили погодинного тарифу. Щоп’ятниці пані А. без суперечок приймала суму, яка видавалася нам доречною; цю суму вираховувала згідно з якимсь своїм таємничим і доволі гнучким графіком Нора. Впродовж восьми років щоранку у будні пані А. з’являлася у нас на порозі; перш ніж відчинити двері своїми ключами, вона неодмінно натискала кнопку дзвінка, щоб часом не застати нас зненацька у незручній ситуації. Іноді вона приходила вже з закупами і тоді негайно вручала нам рахунок й не сходила з місця, доки ми не повертали всю суму до останнього цента.

Коли Емануеле вперше пішов до дитячого садка, з ним були я, Нора і пані А. Першого дня у початковій школі дитину, проте, могло супроводжувати лише двоє родичів, і тоді залишитися надворі випало мені. Емануеле не заперечував, коли хтось ненароком називав його Бабетту «бабцею». Пані А., звісно, відчувала, що тримає ніжне серце нашого сина у своїх руках, і так воно, по суті, й було.

Тож можна уявити наше розчарування, а чи й замішання після того, як у перших числах вересня 2011-го року, коли пані А. потрібна нам навіть більше, ніж завжди, щоб як слід підготуватися до початку нового навчального року, вона заявляє, що твердо вирішила більше до нас не ходити.

– Можна поцікавитися, чому? – питає Нора, тієї миті радше роздратована, ніж прикро вражена. Адже якщо ти працюєш, то завжди існують певні норми, яких треба дотримуватися: попереднє повідомлення, надісланий поштою лист про намір звільнитися, вірність своєму слову.

– Бо я втомлена, – відповідає пані А., проте її тон свідчить про те, що вона швидше сердита.

Телефонна розмова закінчується якось похапцем: вісім років співпраці, можна сказати навіть, спільного життя, перекреслено під розпливчастим приводом утоми.

І вона справді більше не приходить. З-поміж нас трьох тільки Емануеле ще не з’ясував, що в людських стосунках немає нічого вічного. І він єдиний ще не знає, що далеко не завжди це – недолік; втім, ситуація доволі складна, адже нам треба якось сказати, що його няня ні сіло ні впало вирішила більше про нього не піклуватися. Побачити у цьому якісь переваги досить важко. Ми з Норою тримаємо паузу, і через тиждень він сам запитує:

– А коли прийде Бабетта?

– Зараз вона прийти не може. Йди переодягнися у піжаму.

Проте ми й самі, ображені та налякані домашнім господарством, яке зненацька звалилося нам на голову, запитуємо себе, що ж трапилося насправді і де ми припустилися помилки. Тільки про це ми без кінця й говоримо, ніби двійко сиріт, і нарешті визначаємо для себе найімовірнішу – принаймні так нам здається – причину, через яку збунтувалася пані А. Днів за десять до тієї телефонної розмови на панелі кодового замка біля вхідних дверей до нашого будинку з’явилося написане від руки друкованими літерами оголошення. Жінка, яка винаймає гараж, суміжний із нашим, просила невідомого розтелепу, який наполовину вивалив її механічні ворота, знайти мужність і зголоситися. Та картка так і висіла там, скрутившись від вітру, і ніхто вже й не звертав на неї уваги. Нора заприсягнулася мені, що ніяк до цього не причетна, бо добре розуміла, що у списку підозрюваних вона – одна з перших, не лише з огляду на розташування гаражів, але й через свою манеру водити авто, м’яко кажучи, не надто уважно. Крім нас двох, нашим гаражем користувалася тільки пані А. Щоб не згодовувати щодня паркомату гори монет, вона після того, як я їхав зранку на роботу, ставила своє авто на місце мого. Я запитав, чи то не вона, бува, зачепила сусідчині ворота: якщо й так, то там, звісно, нічого серйозного, і в будь-якому разі всі витрати я відшкодую. Пані А. ледь обернулася: «Ні, то не я, уяви собі. Та вона сама їх, певно, і поламала, ти ж бачив, яке в неї машинище».

– Ось, це воно! – каже Нора, переконуючи і себе, і мене, що нам нарешті вдалося з’ясувати, в чому річ. Ми лежимо в ліжку, одинадцята вечора.

– Звісно, так усе й було. Ти ж знаєш, яка вона помислива.

– Отже, в ті ворота в’їхала таки Бабетта.

Та Нора лише цитькає на мене:

– Що нам до тих воріт? Треба їй зателефонувати.

Тож наступного ранку, у перерві посеред заняття на тему теорії груп, під час якого мені, судячи зі сторопілих поглядів учнів, бракувало зосередженості більше, ніж зазвичай, я телефоную пані А. Вибачаюся за те, що минулого разу розмовляв із нею різко й у чомусь звинувачував, одне слово, поводився не зовсім делікатно, і запевняю: якщо саме через це вона не хоче більше у нас працювати, то я її розумію, але ми прагнемо все залагодити. Згадую при цьому й Емануеле, який страшенно за нею сумує.

– Гараж тут ні до чого, – перебиває мене вона. – Просто я якась зовсім виснажена, я ж вам уже сказала.

І саме наприкінці тієї розмови, коли ми маємо вже ось-ось дещо набурмосено попрощатися, я вперше чую її кашель. Кашляє вона не так, як то буває під час зміни пір року, навесні чи восени. Кашляє гостро й аж задихається, наче хтось задля розваги то стискає, то відпускає її трахею.

– Що це з тобою? – питаю я.

– Та от ніяк не мине цей кашель.

– Ти ходила до лікаря?

– Ні, але піду, таки піду.

## Безсоння

Дезертирство пані А. стає помітним у нашій оселі дуже скоро; про нього свідчать численні ознаки занедбаності, а насамперед – Норин письмовий стіл. Стоси паперів, які й раніше здіймалися вгору, ніби якісь середньовічні вежі, тепер уже сягають небезпечної висоти і зрештою один за одним обвалюються, утворюючи суцільну паперову кучугуру. Поміж усіляким непотребом є, звісно, й дещо важливе: рахунки, які треба оплатити до певної дати, повідомлення зі школи, де вчиться Емануеле, телефонні номери, які Нора вперто записує на клейких картках для нотаток, і проекти обстановки: щоразу, коли настає час надіслати проект замовникові, у Нори буває невеликий нервовий зрив, бо саме той проект наче крізь землю провалюється. Не те щоб пані А. влазила у наші документи (а може, лише вдавала, що цього не робить), але часто після того, як вона вирівнювала купи паперів, аби витерти пилюку між ними, конверт, який моя дружина розпачливо шукала вже кілька днів, дивовижним чином знаходився: пані А. залишала його зверху, наче він суто випадково трапив їй під руку.

– Мені запропонували довести до ладу одну хатину в Шамуа, – каже якось у неділю пополудні Нора. Говорить голосно, бо в кімнаті гуде порохотяг, яким вона без видимої потреби сердито човгає на одному місці. – Це добра робота. Була б добра робота. Шкода, що доведеться відмовитися.

– Відмовитися? А чому?

– Та тому, що я дійшла вже до ручки! Тут дихнути ніколи, то де вже мені погоджуватися на проект у Валле д’Аоста! Бачиш оті журнали на дивані? Лежать там від учорашнього ранку, я хотіла почитати, але не вийшло...

Вона шарпає порохотяг, проте надто сильно: закороткий шнур, клацнувши, вилітає з розетки у стіні. Раптова тиша Нору немов аж приголомшує. Вона не зводить погляду з журналів і каже:

– А там є статті, які мене цікавлять. Серйозно цікавлять.

Ми звертаємося по допомогу до її матері. Та кілька разів не вельми охоче до нас приходить і, ледь переступивши поріг, береться до низки втішливих ритуалів: готує собі каву і потім сьорбає її, курсуючи туди-сюди між кухнею і балконом; при цьому посмоктує цигарку і вимагає, щоб хтось склав їй компанію; врешті заколює волосся, витягає пару рукавичок і чистий фартух та вдягає їх перед дзеркалом, прискіпливо розглядаючи своє відображення. І, перетворившись таким чином на досконалу домашню працівницю, повертається до доньки:

– То що треба робити?

Нора втрачає терпець уже на цій стадії:

– Все треба робити, хіба не видно?

Вони сперечаються так завзято, що невдовзі мати ображено йде геть. Не минає й місяця, як ми перестаємо її кликати, а вона не квапиться пропонувати свої послуги знову.

Нетривалий досвід із дівчиною аи pair виявляється не кращим. Нора вважає її повільною й апатичною, нарікає, що вона погано знає італійську, а тому не розуміє вказівок і взагалі не має відчуття порядку.

– І дивиться на тебе.

– Дивиться на мене?

– Вклепалася в тебе по вуха, це ж очевидно.

– Ти з глузду з’їхала.

– І тому робить усе мені на зло – як тоді, коли розбила той чайничок. Знала ж, що він мені подобається. Я не кажу, що вона зробила це навмисне. Ні, це просто такий собі вияв підсвідомої зневаги.

Я продовжую твердити, що рано чи пізно ми когось таки знайдемо, просто треба шукати далі, та Нора мене вже майже не слухає.

– Нікого ми не знайдемо, – бурмоче вона сама до себе, – нікого підхожого. Нікого такого, як вона.

Дружина бодай виплескує сум’яття вдень, хоч і поводиться при цьому дедалі гарячковіше й капризніше, я ж тримаю його у собі до ночі – ще одна відмінність, яка завжди існувала між нами (Норина здатність спати за будь-яких обставин – це для мене таємниця за сімома печатями, скільки я її знаю). Безсоння не було аж такою гострою проблемою у ті часи, коли я працював над докторатом і доволі спокійно сприймав те, що між звичним для мене ритмом дня і тим розпорядком, за яким живе решта міста, є різниця у чотири-п’ять годин – так, наче я живу сам-один на меридіані, що проходить посеред Атлантичного океану, або маю фах, який вимагає праці у нічну зміну. Останніми роками цей розлад був уже просто неприємністю, з якою треба хіба розважливо змиритися, і трохи загострювався лише навесні й восени. Тепер же з’явилася нова закономірність, яка по-справжньому мене непокоїть: щоночі я прокидаюся рівно о третій і потім довго, іноді й до світанку, розглядаю слабкі відблиски світла на вікнах. Якщо в ту пору, коли я писав дисертацію, нестачу сну можна було частково компенсувати, то тепер, із Емануеле й моїми курсами, будильник налаштовано на сьому тридцять, і дефіцит відпочинку знай накопичується й усе тут.

Щоб утримати на припоні тривогу, я подумки продовжую розрахунки, які залишив на півдорозі пополудні. Хотілося би встати і знайти аркуш та олівець, щоб занотувати ідеї, які спадають на думку, але я не наважуюся. Нора суворо заборонила мені працювати вночі, коли я зізнався їй, що потім цифри, літери й функції витанцьовують у мене перед очима ще багато годин, тільки погіршуючи ситуацію. Тож коли сон утікає і його вже не наздогнати, я хіба легенько пещу рукою бік своєї дружини, сподіваючись, що вона розплющить очі хоч на хвилинку. Іноді, буває, думаю і про пані А. – тоді мене охоплює відчуття втрати і проймає туга.

У дитинстві я теж мав няню. Вона звалася Тереза (для нас – Терезіна) і жила по той бік ріки. Я не надто добре її пам’ятаю, наприклад, не пригадую, щоб коли-небудь торкався її чи обіймав, і не пригадую, як вона пахла. Багато в кого є купа чуттєвих і теплих спогадів, до яких дуже втішно часом повертатися, та тільки не в мене: всі невізуальні образи притьмом вивітрюються мені з голови. Про Терезу я пам’ятаю лише кілька фрагментів, як-от те, що картоплю для смаження вона різала скибочками, не знімаючи лушпиння. Пригадую також її панчохи, коричневі й непрозорі, однаково цупкі що взимку, що влітку. А ще вона дарувала мені гроші, щодо цього у мене теж немає сумнівів. Проте найчіткіший пов’язаний із нею епізод, який майже витіснив усі інші, стосується того разу, коли я бачив її востаннє. Я вже ходив до середньої школи, і от якось моя мати вирішила, що кількома годинами пополудні можна пожертвувати задля відвідин моєї няні. Ми застали її вдома, у старому будинку, з боку внутрішнього подвір’я оперезаному на кожному поверсі суцільним балконом. Колись, багато років тому, я вже бував там, але пригадував дуже туманно; тепер я був підлітком, геть-чисто позбавленим здатності розрізняти відтінки, і той дім справив на мене враження місцини задушливої і якось невиразно жалюгідної. Терезіна жила у чотирикімнатному помешканні разом із сім’єю свого сина й коротала дні у кріслі, наглядаючи звідтіля за гіперактивною онукою, яка знай вистрибувала, наче макака, то навколо, то просто по ній. Отже, для догляду за мною батьки, виявляється, скористалися послугами людини з убогого району: тоді це відкриття не знати чому дуже мене обурило. За якийсь час продиктовані вимогами доброго тону слова вичерпалися, але ми ще трохи посиділи, прислухаючись до шарудливого подиху Терезіни. Коли ми вже виходили, вона, ніби скоряючись давній, доведеній до автоматизму звичці, вийняла з гаманця банкноту. Я спершу жахнувся, але витлумачив мамин погляд правильно і простягнув руку.

Цікаво, з яким багажем спогадів про пані А. залишиться Емануеле, коли подорослішає. Либонь, тих спогадів буде набагато менше, ніж я собі уявляю. Так чи інак, розмірковую я, надцятий раз відкидаючи простирадла і зупиняючись урешті-решт на компромісному варіанті (одна нога знизу, друга – зверху), пропонувати йому побачитися з нею я, звісно, не буду. Якщо вже стосунки припиняються, то краще, щоб вони припинялися повністю і безповоротно, навіть якщо це стосунки між літньою нянею і її вихованцем.

Нора звинувачує у поверненні безсоння роботу і лише роботу. Контракт із університетом втратить чинність трохи більше ніж через рік, і на цю мить про його продовження мова ще не йде. Коли я спробував з’ясувати, якої думки мій керівник про ідею внутрішнього конкурсу – факультет обіцяє провести такий конкурс вже кілька років, – той лише розвів руками: «І що ти хочеш від мене почути? Треба дочекатися, доки помре хтось із старожилів. Але вони всі страшенно товстошкірі».

Не додав нічого більше і навіть у думці собі не мав, що міг би – і, як по правді, у свої шістдесят шість мав би – небезпідставно відносити до тих «товстошкірих» і себе. Зупинятися на питанні мого подальшого просування на роботі він не любить, воліє натомість розводитися про інтриги на факультеті, а відтак перескакувати на політику загалом. Іноді це затягується до дев’ятої-десятої вечора, коли коридори порожніють, а вахтери замикають входи і виходи – всі, крім одних бічних дверей, які відчиняються за допомогою магнітної картки (і якщо ненароком її забудеш, то це халепа). Здебільшого я лише киваю, шкрябаючи щось на черговій сторінці з розрахунками. Що ж, я – його персональна аудиторія, і нема на те ради. Думаю, він і сам не надто тішиться тим, що ми проводимо разом стільки часу, але йому до вподоби демонструвати свою владу наді мною і, зрештою, маринувати мене у своєму кабінеті, мабуть, краще, ніж іти додому. Не знаю, чому – ніколи не чув про жодні мотиви, – але коли мова заходить про шлюб, він стає ще в’їдливішим, ніж звичайно. Коли я оголосив, що одружуюся, то його реакція за дошкульністю поступалася тільки коментарям Нориного батька, який сказав доньці: «Важливо зберегти окремі рахунки, бо кохання коханням, а гроші – грішми». Отже, мій керівник відповів тоді так: «Ну, кілька місяців ще є, значить, можна й передумати». На прийняття він прийшов сам, всівся біля буфетного столу, щоб уже напевне не проґавити жодної страви, а пішов одним із останніх, трохи під мухою. Згодом мені розповідали, що наступного ранку про саме свято він не обмовився ані словом, натомість бідкався, що в їжі було щось зіпсоване, бо потім йому стало погано.

Його іронічної заяви про перестарілих професорів мені вистачить, аби ще на кілька місяців посунути страх опинитися на вулиці. Так чи так, я відзначаю зміну у позиціонуванні ймовірного розвитку свого академічного майбутнього: котирування змінилося ще на кілька десятих у бік переїзду до іншого міста чи до іншої країни... або у бік почесної капітуляції і переходу врешті-решт до менш амбітного плану.

Перспектива переїзду за кордон може порушити рівновагу в сім’ї. Щоразу, коли у розмові з Норою я згадую про той чи інший дослідницький центр, де група молодих науковців працює над проектами у галузі, спорідненій із моєю, і досягає «справді цікавих» результатів, щоразу, коли пробую пояснити їй, як виснажує мене – може, й непомітно для стороннього ока – праця під орудою мого керівника і наскільки корисно було б нарешті позбутися його впливу (принаймні я знову міг би спати вночі, це точно), вона похмурніє на виду. Потому бурмоче щось на знак згоди і відразу стихає, своєю мовчанкою наче благаючи мене не розвивати далі цю тему.

Про Норину вагітність ми дізналися тоді, коли переїзд до Цюріха, де я виграв стипендію на чотири роки, здавався вже справою вирішеною. Спочатку я їхав туди сам, щоб Нора могла народити в Італії, а згодом, щойно будуть готові документи на дитину, ми вже втрьох мали оселитися у найчужішому кантоні чужинської Швейцарії.

Попередній виїзд на місце події ми здійснили разом, аби підшукати собі житло. Оглянули три помешкання, розташовані в районі, де осіла більшість фізиків: перевага цього району полягала у прийнятному балансі між стипендією та орендною платою, а ще там був кінотеатр. У всіх тих оселях Нора не йшла далі порога. Вона механічно кивала агентові з винайму нерухомості і погладжувала свій поки що зовсім не помітний живіт.

Опинившись у пастці між її дивною апатією і своєю непевністю, я напосівся на неї, щойно ми залишилися наодинці. То яке помешкання їй більше до душі? Може, краще частково поступитися метражем в обмін на якесь мінімальне подвір’я, бо ж ми й озирнутися не встигнемо, як дитина почне ходити? Я перераховував переваги і недоліки кожного варіанту, а дружина мовчки слухала і тільки потім озвалася напрочуд сумирним тоном:

– Я не зможу жити там і щодня дихати на сходах тим чадом від індійської їжі. Не зможу жити на тих килимах і підлозі під мармур. І не хочу гуляти з дитиною цими вулицями. Сама.

Їй на очі набігли сльози, та вона не заплакала.

– Я зіпсована дівчина, знаю. Мені дуже прикро.

Втім, проект залишався чинним ще кілька тижнів уже й після того, як Нору ув’язнили в ліжку, а пані А. почала поратися в домі, поступово й тактовно впроваджуючи свій новий порядок і в кімнатах, і в наших звичках.

– Хто знає, якою гидотою вони там харчуються, – зауважила вона, коли я насмілився зачепити тему нашого майбутнього життя в Цюріху (чимало міркувань пані А. починалися з їжі і їжею закінчувалися, а трапези становили своєрідні кульмінації протягом дня). Я певний, що вони з Норою детально наш переїзд обговорили і поставили на ньому хрест, але з суто жіночою підступністю мені про це повідомляли дозовано, дрібними натяками. У питаннях, які стосуються нас обидвох, Нора часто дотримується такої тактики: чинить опір твердо – і водночас лагідно, крок за кроком відстоюючи свою волю. Вона вміло обставляє чужі домівки і схожим чином підходить також до мого життя, яке до знайомства з нею було вельми скромним і нічим особливим не вирізнялося.

Обидві жінки діждалися, доки я остаточно збагну їхнє рішення, а тоді довірили мені формальний бік справи. Тож одного ранку я написав мейл на кілька рядків, де пояснював, що ускладнення перебігу вагітності моєї дружини змушують мене відмовитися від стипендії. Мій керівник, звісно, тільки посміявся з такої поступливості: «Наукові відкриття не люблять вигідного життя, а невигідних дружин і поготів». Насправді він лише радів моїй відмові, бо не скоро знайшов би охочих виконувати всю ту гору роботи, яку я розгрібав для нього (розвивав десятки діаграм Фейнмана, підміняв на лекціях курсу з теорії груп, переписував начисто його нотатки, проводив числове моделювання, яке мусив запускати ввечері і перевіряти посеред ночі... словом, робив усе те, що давало йому змогу переважну більшість часу порпатися в інтернеті і лише зрідка з’являтися біля дошки у своєму кабінеті, аби вчергове продемонструвати мені, як легко, без жодних перепон, тече алгебра з-під шматка крейди у його руці).

Втім, коли я спускався того вечора сходами у найсучаснішому крилі інституту, мене й самого несподівано пройняло відчуття полегшення, ба навіть певного героїзму, адже заради Нориного спокою я таки зумів притлумити свої амбіції і відкласти їх на потім. Можливо, перед моїми колегами, які виїжджають за кордон, і розкриваються двері до наукової слави та просторих кабінетів у модерних спорудах зі скла й металу, але жити їм доведеться ген-ген далеко не тільки звідси, але й звідусіль. Вони зустрічатимуться й одружуватимуться з іноземками, братимуть собі «вигідних дружин», здебільшого північанок, жінок нордичного типу, спілкуватися з якими треба за допомогою мови-посередника – французької чи англійської, наче дипломатам. А я? Я мав Нору, яка миттєво схоплювала всі найтонші відтінки того, що я казав, і точно передбачала всі наслідки того, чого я волів не казати. То чи міг я прагнути чогось більшого? Чи міг бодай гіпотетично ризикувати тим, що мав, навіть заради хтозна-якої престижної стипендії? Всього поступу, на який здобулася фізика від самого початку, – геліоцентричної теорії і закону всесвітнього тяжіння, синтетичних, досконалих рівнянь Максвела і константи Планка, обмеженої і загальної відносності, багатовимірної спіральної послідовності і найвіддаленіших пульсарів – словом, усієї слави цих відкриттів не вистачило би, щоб подарувати мені таку ж повноту. Я усвідомлював, що такий романтичний екстаз не триває вічно (на відміну від константи Планка, якій у цьому сенсі нічого не загрожує), і мав достатньо досвіду у стосунках, аби розуміти, що він може блискавично перетворитися на щось прямо протилежне, проте принаймні того вечора відчував його мало не на дотик. Повертаючись додому, я звернув із найкоротшого шляху і накупив у нашому рибному ресторанчику стільки смаженини, що міг би донесхочу нагодувати й родину з чотирьох осіб. Про Цюріх ми більше ніколи не згадували.

І от тепер маєш: знову за рибу гроші. Я повертаюся до роздумів про європейські міста, які однаковою мірою відповідали б моїм професійним потребам і Нориним очікуванням; ще там мала б бути бодай одна італійська початкова школа для Емануеле. Дургем, Майнц, Уппсала, Фрайбург – жодне з них не відповідає усім критеріям разом, тож одне по одному я їх викреслюю. Коли цей список вичерпується, переходжу до іншого: в ньому імена колег, з якими я змагатимуся за наступний Грант на дослідження. Шукаю в мережі останні праці кожного з них і загальну кількість цитувань, а тоді вводжу дані в одну програмку і підраховую бали, аби порівняти зі своїми. Виявляється, я на кілька балів їх випереджаю – якщо припустити, що зібрана інформація правильна, і відкинути ймовірність інтриг на факультеті, – а тому маю всі підстави сподіватися, що й цей раунд мав би бути для мене успішним.

Втім, навіть якщо так воно й буде, через кілька років непевність усе одно повернеться і повертатиметься знову і знову, аж доки трапиться щасливий збіг обставин (наприклад, низка вельми доречних переломів стегнової кістки на п’ятому поверсі фізичного факультету) або, ймовірніше, доки я вирішу відмовитися від романтичної мрії і присвятити себе конкретним справам. Адже є чимало вакансій у галузях, пов’язаних із фінансами, програмним забезпеченням, консультуванням із питань управління: фізики спроможні оперувати великими обсягами інформації, відзначаються гнучкістю, а головне, не мають звички скаржитися – принаймні так кажуть.

У свого психотерапевта я сповнююся ще більшим жалем і заявляю, що зійшов нінащо, просто нанівець, або скоро таки зійду, це вже точно. Натомість він, охарактеризувавши мою депресію як «насамперед філософську», радить у ті ночі, коли безсоння допікає найсильніше, вживати банальний лексотан.

Відтак кожен із нас трьох заклопотаний насамперед собою і не надто переймається іншими: Нора марно метушиться, силкуючись дати раду з домашніми клопотами, які раптом страшенно помножилися, Емануеле намагається подолати тугу за нянею, а я відступаю перед надуманою психічною слабкістю. Іноді нещодавно створену сім’ю можна порівняти з насиченою егоцентризмом туманністю, готовою вибухнути будь-якої миті.

Всього цього цілком достатньо, щоб я забув про кашель пані А.; а він тим часом погіршився так, що вже не дає їй стулити очей бодай на хвилину. Ще одна людина, яку мучить безсоння, але не через примари, які спустошують спальню, – її примари здавна були їй найкращими друзями – а тому, що варто тільки лягти, як груди у неї починають тремтіти й аж тіпатися, тож доводиться знову сідати, щоб іще раз ковтнути води чи солодкавого сиропу.

Пані А. перестала також ходити до церкви, бо помітила, що заважає іншим: бачила, як її міряють несхвальними поглядами, як нетерпляче здригаються плечі у тих, хто стоїть попереду. Останньої неділі пішла за кілька секунд до Євхаристії та ще й, пробираючись між лавками до проходу, незграбно наступила на ногу сусідці. Кашель, нестерпно посилюючись, відлунював під височенним голим склепінням.

Коли поверталася додому тією коротшою дорогою, попід березами, то спересердя, підозрюючи з острахом, що це вже справжнісіньке богохульство, розмірковувала, чи вся та справа з причастям – «справа», ось слово, яке наче саме спадає мені на язик, коли я її згадую, бо вона вживала його дуже часто: «гарна справа», «як там наші справи?», «треба вирішити справу з тими шкарпетками», словом, мала «справу» з усім, – отже, повертаючись того ранку додому, запитувала сама у себе, чи та особлива атмосфера, що виникає навколо причастя, не твориться, бува, штучно завдяки піснеспівам, словам, які шепоче священик, людям, які шикуються шерегом, похиливши голови і склавши в молитві руки. З цією думкою пані А. почала поступово відходити від віри, з якою у неї раніше ніколи не виникало проблем і яка саме тоді придалася б їй більше, ніж будь-коли. Вона вже не сповідалася, навіть відчуваючи наближення кінця, і якоїсь миті, гадаю, переконала себе, що цього разу просити прощення у неї мав би Господь, а не навпаки.

Одна з нечисленних розбіжностей у поглядах між нами торкалася власне релігії. Якось пані А. взяла собі в голову, що треба навчити Емануеле молитися, не надто зважаючи при цьому на нашу з Норою думку. Не те щоб ми були категорично проти, та шлюб ми свого часу взяли цивільний і ніколи не бували разом у церкві, хіба що нас запрошували на ту чи іншу церемонію знайомі або ми заходили туди з суто туристичною метою. Щоб отримати певні документи, я прийняв хрещення у віці дванадцяти років, разом із причастям і миропомазанням (доволі зручний, як на мене, спосіб: «три в одному»); мій батько, якому все це зовсім не подобалося, підійшов до священика, простягнувши негнучку руку, і пробурмотів щось про Галілея, зречення та вогнище, через що той аж зблід. Утім, моя побожність занепала так само швидко й раптово, як і з’явилася.

З Норою все простіше, бо вона завжди ставилася до віри прохолодно: наскільки мені відомо, вона ніколи не молиться і, відколи ми знаємося, носить на шиї ебенову вервицю, нехтуючи її символічним значенням, лише тому, що їй так подобається. «А що тут поганого?» – тільки й сказала вона, коли я висловив подив таким поверховим підходом.

Емануеле, схоже, нюхом відчув це наше амбівалентне ставлення до релігії. За столом він починав іноді з задерикуватим виглядом промовляти молитви пані А. Ми далі їли, ніби ніде нічого. Якщо він не змовкав, то врешті-решт Нора лагідно, але твердо казала, що момент зараз невідповідний і краще приберегти молитви до того часу, коли він буде сам у ліжку.

Цікаво, чи віра й справді вкоренилася б у серці нашого сина, якби пані А. мала більше часу, аби її плекати. Хтозна, можливо, це було б для нього дарунком долі: адже будь-яка віра, розсудлива чи ні, складна чи проста, залежна від потреби, все ж завжди краща за невіру. Часом я маю враження, що нам – хлопцям і дівчатам, які виховані у дусі неухильної взаємопов’язаності всього сущого і живуть у суворих рамках, встановлених наукою, доводиться важче, ніж іншим: ми бачимо безконечне поширення хиб і вад, які розходяться світом і впливають на окремих осіб, на різні події і на цілі покоління, але бачити – ще не означає знати, як цьому зарадити. Тому, може, й мала рацію пані А., почасти довіряючи свій настрій божественному началу – десь так, як довіряла гороскопу о сьомій ранку по радіо. Може, й має рацію Нора, коли легко й невимушено носить на шиї свою вервицю.

Католицизм Емануеле розвіявся за кілька місяців. На похороні пані А. я стежив за ним: він не міг повторити навіть «Отче наш», бо не пам’ятав слів і натужно силкувався хапати розрізнені уривки, прислухаючись до голосів навколо. Тож на цей момент Ісусова історія залишається тільки однією з багатьох історій, які йому розповідали.


Про те, що пані А. погіршало, ми дізнаємося завдяки телефонному дзвінку. Це Нора сама дзвонить до неї якось увечері. За всі роки Бабетта не набрала нашого домашнього номера жоднісінького разу; маю підозру, що за телефон їй нараховували тільки абонементну плату і ні цента більше. Норі важко зрозуміти, що вона каже, бо її мову постійно перериває кашель. Отже, спочатку пані А. пішла до свого основного лікаря, який виписав їй кортизон для інгаляцій, але полегшення ці ліки не принесли. Так було втрачено п’ятнадцять дорогоцінних днів. Тоді вона знову прийшла до лікаря, і цього разу той терміново відправив її до свого колеги-пульмонолога, який звелів спершу зробити рентген, а побачивши знімок, послав її на комп’ютерну томографію з використанням контрастного засобу.

– На томографію? – стривожено перепитує Нора, привертаючи й мою увагу.

Так, на томографію, але результатів ще немає. Проте з тим рентгеном пані А. вирушила зворотним маршрутом: від пульмонолога, який показав їй згусток з правого боку – «це може бути інфекція, початок бронхопневмонії або крововилив... наразі назвімо це тінню», – вона пішла назад до свого основного лікаря, єдиного, хто завжди говорить з нею відверто; так було й цього разу. Лікар довго тримав знімок перед очима, розглядаючи проти світла, що падало з вікна. Потім віддав його, потер собі долонями повіки і просто сказав: «Хай щастить!» Вимовивши це, пані А. вже не могла стримуватися і розплакалася. Томографія чи не томографія, і так усе зрозуміло. І доки Нора, широко розплющивши очі, на яких уже блищать сльози, викреслює пальцем у повітрі «Р» – першу літеру слова «рак» – безгучно, самими губами вимовляє ціле те слово і показує собі на груди, пані А., затинаючись і плутаючись поміж нападами кашлю і риданнями, марить щось про пташку, яка прилітала до неї, про пташку, яка наприкінці літа принесла їй нещасливу звістку.

## «Господиня заїзду»

Діагноз ставлять швидко. Ні пані А., ні нас він зовсім не дивує, проте певну розгубленість усе-таки викликає. Серед усіх різновидів раку саме рак легень найчастіше й найохочіше приписують певному способу життя, згубним звичкам – одне слово, вбачають за ним провину. Пані А. зроду не викурила жодної цигарки, навіть тоді, коли ще дівчинкою допомагала батькові у тютюновій крамничці; якщо найнетерплячіші покупці закурювали, ще не вийшовши надвір, вона відразу ж навстіж відчиняла задні двері, аби провітрити приміщення. У її родині випадків злоякісних пухлин було небагато: у татової тітки виявили рак горла, а у троюрідного брата – підшлункової залози. Особиста медична історія пані А. зводилася до артрозу і звичних висипних хвороб. Вона дотримувалася здорового харчування, в міру можливості споживала овочі зі свого городу, дихала чистим повітрям і ніколи не відступала від своїх правил. Та все ж...

Я переповідаю одному другові-медику те, що зумів розібрати, коли пані А. читала мені гістологічний висновок, перекручуючи всі до одного медичні терміни (робитиме так до самого кінця, бо той незбагненний науковий жаргон наче глузує з її розуму, хоча в останні місяці у її тоні прохоплюватиметься часом певна зарозумілість; таке трапляється з тими, хто, спізнавши хвороби внутрішніх органів на власному досвіді, вважає, що опанував заодно й лікування цих хвороб в усій його складності). Розрізняю слова «карцинома», «недрібноклітинний» і «четверта стадія»; цього моєму другові досить, аби похмуро пробурмотіти: «Усе буде дуже швидко. Ці пухлини напрочуд пунктуальні».

У вихорі подальших розмов по телефону – щоб дізнатися, як вона, ми тепер дзвонимо їй щовечора, – найчастіше звучать слова «я просто не розумію». Мені хочеться відповісти, що розуміти насправді абсолютно нічого, що є так, як є, – і все тут. Її пухлина не виходить за рамки статистики, ну хіба що міститься, можливо, у самому хвості кривої Ґауса, а тим хвостом переважно нехтують, – проте так чи так у межах усталеного, природного порядку. Втім, свій реалізм я напоказ не виставляю і дозволяю собі похизуватися ним лише перед Норою, яка теж із таким самим заціпенінням запитує: «Чому?». На думку дружини, ясність розмислу, яку я тут виявляю, – то лише прикрашений різновид цинізму, одна з тих моїх якостей, які її страшенно дратують; це те, що зосталося від моєї юнацької черствості, яку вона ще не зуміла викоренити остаточно. Більше ми на цю тему не говоримо.

Правдоподібна причина, яку всі шукають, незабаром таки з’являється – у формі газетної вирізки; цю вирізку, запаковану у прозорий файлик, одного пополудня приносить пані А. сусідка на ім’я Джульетта, яка сприйняла новину важче за всіх решта. Наукове дослідження сумнівної надійності виявило аномальне зростання кількості випадків раку в долині Сузи. Ймовірні причини: телефонний ретранслятор, про шкідливість якого мешканці долини говорять уже роками, й атомні електростанції, розташовані вздовж Рони.

– Можливо, – кажу я по телефону, – так, цілком можливо.

Проте, маю відзначити, слова на кшталт «аномалія» чи «атомна електростанція» пані А. сприймає то позитивно, то негативно, залежно від обставин. Та все ж це не той випадок, коли варто полемізувати. Отже, телефонний ретранслятор і електростанції за кордоном: якщо це те, що треба, то нехай так і буде, покладемо провину на них. Набагато легше гніватися на уран, збагачений у Франції, і на електромагнітну радіацію, ніж на цілковито невидиму лиху долю, на порожнечу, на безжальний бич Божий.

Незабаром часу на вишукування причин уже бракує. Пані А. приголомшена горою нових клопотів, які дуже нагадують їй ті роки, що їх провів на діалізі Ренато, от лише тепер тіло під рефлекторами – її, і потурбуватися про нього має вона сама. Перед першим циклом хіміотерапії – лікар-онколог, скріпивши серце, відкинув ідею оперативного втручання, а тоді призначив три такі цикли з двадцятиденними перервами між ними, – перед першим, отже, циклом хіміотерапії пані А. висловлює бажання придбати собі перуку. Адже невідомо, коли волосся почне пасмо за пасмом випадати й осипатися на землю, тож варто підготуватися заздалегідь. Іронія долі полягає у тому, що саме волосся – це чи не єдина частина зовнішності, якою вона справді переймається: ходить криво, вже добрих двадцять років не дозволяє собі купити нову сукню (тож ми нічим не ризикуємо, щороку даруючи їй новий кардиган), не витрачає ні цента на косметику і прикраси (одягає лише те, що носила за життя чоловіка), але своїй шевелюрі увагу вділяє все ж особливу. Коли Нора хоче іноді зробити їй приємне, то призначає побачення у свого перукаря. Взагалі, дружина не раз звертала мою увагу на те, що жінки з таким волоссям, як у пані А., – крейдяно-світлим, помережаним поодинокими сріблястими пасмами – трапляються дуже рідко. «Може, і я таке матиму, коли постарію», – каже вона, і я підозрюю, що за цим бажанням криється щось глибше і дуже схоже на прагнення належності.

– Спочатку я хочу постригтися, – заявляє по телефону пані А., – коротко, як у дитинстві. Принаймні звикну до того, що матиму потім лису голову.

Нора бачить у цій ідеї лише те, чим вона, по суті, і є, тобто забаганку:

– Не кажи дурниць, так тобі найкраще.

Потай пані А. сподівається, що після стрижки корінці волосся зміцняться, а тому потім воно не випадатиме. Голова у неї забита всілякими популярними серед люду уявленнями, і це, залежно від обставин, завжди мене або смішило, або сердило. Вона поняття не має про руйнівну міць отрути, яку вводитимуть в її організм, про силу, з якою та отрута без розбору змітатиме, немов ураган, будь-які прояви життя й опору, байдуже, добрі вони чи погані. Норі, зрештою, таки щастить переконати пані А. відмовитися від свого наміру, тож тепер вона докладає всіх зусиль, аби знайти найкращу крамницю, де продають перуки. Звертається до одної клієнтки, якій колись обставила помешкання в Лігурії; за рік до того та жінка через злоякісну кісту пожертвувала обома молочними залозами, і дружина тепер говорить про неї з особливим пієтетом – так, наче цей досвід дав їй змогу піднятися на вищий рівень свідомості. Клієнтка радить нам крамницю в центрі міста і, судячи з мого попереднього дзвінка, не помиляється: коли я згадую про перуку для хворої на рак жінки, дівчина, яка мені відповідає, бентежиться набагато менше за мене, а точніше, не бентежиться взагалі, ніби їй телефонують у цій справі щопівгодини.


Якось пані А. приїздить до нас, і я на кухні вимірюю окружність її голови сантиметром із коробки з різним причандаллям для шиття; цією коробкою вона володіла колись абсолютно неподільно. Потому фотографую її: спереду, ззаду й у профіль. Перуку треба укласти так раз і назавжди; то буде вічна зачіска для волосся, яке ніколи не виросте ані на міліметр.

На примірку супроводжую її також я і почуваюся при цьому доволі химерно, ніби маю йти з нею, скажімо, до гінеколога. Пані А. того дня налаштована оптимістично: рак можна подолати; поза тим, вона, схоже, просто тішиться, що той день бодай частково належить тільки їй, що хтось завдає собі клопоту вести замість неї авто, а от тепер ще й частує її кавою. Коли востаннє їй присвячували стільки часу, вже й не пригадаєш.

У крамниці нам спочатку пропонують посидіти у коридорі, звідки можна стежити за тим, що діється в інших приміщеннях. Угорі над нами висить кришталева люстра, в яку вкручено сучасні енергозберігаючі лампи. Загалом там панує атмосфера вишуканості і водночас занедбаності – пів-на-пів, та все ж, мабуть, із ухилом у бік занедбаності. Пані А. тицяє пальцем у різні предмети обстановки і називає стилі: ампір, ліберті, бароко...

– Бачиш, скільком речам я могла б навчити дитину? – зітхає вона.

Проте дитина так і не народилася.

Коли ми з Норою вперше поцілувалися, на нас теж були дві перуки: у неї – з лікоть заввишки, за формою схожа на ананас; у мене – хвиляста сіра. Наші обличчя були вкриті білим гримом. На занятті з театрального мистецтва ми готували кілька сцен із «Господині заїзду»[3]; втім, ставити їх перед публікою не планували, а у костюми переодягалися просто задля приємності та певної урочистості.

Щовечора студенти і докторанти чоловічої статі, зокрема і я, виходили з суворої будівлі фізичного факультету на Віа-Джуріа і розсипалися містом, вишукуючи місцини, де дівчата не відзначалися такою ж убивчою простотою та стриманістю у стилі одягу і такою ж недбалістю й неохайністю загалом у всьому, що стосувалося тіла. Ми записувалися на курси фотографії, східних мов, кулінарії, танго й аеробіки, втиралися на кінофоруми, де аж роїлися дипломантки факультету сучасних мов, і вдавали, ніби віримо в духовний потенціал лайя-йоги, – й усе це заради того, щоб бодай прочинити собі двері до сексу. Після кількох спроб то тут, то там, я пришвартувався до театральних курсів, хоч театром аніскілечки не цікавився. На першому ж занятті Нора, яка ходила туди вже понад рік, узялася вчити мене правильно дихати. Я ще не знав імені своєї майбутньої дружини, а вона вже встигла ткнути мене рукою у живіт так сильно, що я тільки кавкнув і потім не знав, куди подіти очі.

Після заняття, пізнім вечором, ми ходили вдвох туди й сюди набережною понад рікою; у центрі нашого маршруту була автобусна зупинка, і хоч кілька автобусів ми тоді успішно пропустили, один із них таки нас урешті-решт розлучив.

Нора майже весь час говорила про своїх батьків, які у той час саме розлучалися і ворогували по повній програмі. Думка про батьків мучила її так, як то буває іноді лише у двадцять п’ять, коли ти раптом усвідомлюєш, що у дорослому віці хотів би бути зовсім інакшим, ніж вони, але так само добре розумієш, що, може, нічого з цього й не вийде.

У той вечір, коли ми проводили репетицію в перуках, я розсмішив її, копіюючи стипендіата з Росії на ім’я Алєксєй, з яким ділив кабінет на першому поверсі нашого факультету. На той час він, щоб заощадити на платі за житло, вже місяць у тому-таки кабінеті й жив. Роздобув десь електроплитку, на якій розігрівав жахливий на смак і запах вміст розмаїтих консервних бляшанок, а на ніч розстеляв собі на наших зсунутих докупи письмових столах спальний мішок; охорона чомусь не звертала на нього уваги. Доки я приходив зранку, він уже встигав усе прибрати, хіба що, бувало, не чув будильника. Нора поцілувала мене тоді абсолютно несподівано, без попередження. Ми були в тих перуках, і я імітував ламану англійську у виконанні росіянина, коли раптом відчув, що то вже у певному сенсі і ми, і водночас не ми; втім, можливо, так воно завжди й буває, коли тебе цілує в губи хтось, з ким ти до того ніколи не цілувався.

Доки ми чекаємо, я розповідаю все це пані А., насамперед для того, щоб трохи її відволікти, але їй, схоже, ця історія вже відома або просто не дуже цікаво, бо коли у дверях з’являється дівчина з дерев’яною підставкою у формі голови, на якій лежить її нове волосся, вона притьмом підхоплюється на ноги.

І кольором, і фасоном стрижки та штучна шевелюра напрочуд подібна до її власної, проте я готовий закластися, що за текстурою вона зовсім інакша. Пані А. влаштовується перед дзеркалом і чекає, доки її врочисто увінчають тією перукою, ніби то якась корона. Вона захоплено розглядає своє відображення, повертається то в один бік, то в інший, і просить у дівчини дзеркальце, щоб подивитися, як виглядає ззаду.

– З нею мені чи не краще, ніж без неї, – каже врешті-решт пані А., і я не знаю, хоче вона таким чином видобути з усього цього якусь мораль чи й справді так думає.


З тим синтетичним волоссям на голові пані А., звісно, інакша, ніж до того, і водночас така сама.

Нас коротко інформують, як доглядати за перукою: її можна чесати і мити легким шампунем, але не часто, в цьому немає потреби, бо волосся перуки не забруднюється так, як наше (дівчині вистачає лінгвістичної розважливості вживати слово «наше», а не «справжнє»).

– А тепер можете вибрати собі у подарунок ще нічну шапочку, у нас вони різних кольорів. Оця м’ятно-зелена вам до вподоби? Що скажете? Вона личить до ваших очей. Заждіть, я допоможу вам зняти...

Але пані А. обіруч притримує свою перуку:

– Ні, не треба! Нехай буде, якщо можна. Я принаймні звикатиму.

Обличчям дівчини притьмом пробігає ледь помітний вираз досади:

– О... Можна, звісно. Все одно вона вже ваша.

З крамниці ми виходимо під руку. На голові у пані А. – її нова шевелюра; вона цим немов аж пишається і пропонує:

– Не кажімо нічого Норі, цікаво, чи вона помітить.

Я погоджуюся: гаразд, порозважаймося, це схоже на такий собі тест, а сам тим часом пишу дружині повідомлення, мовляв, Бабетта буде у перуці, а ти маєш удавати, ніби цього не помічаєш.

У поспіху ми забули прихопити той дерев’яний манекен, тож через кілька днів я повертаюся до крамниці по нього, цим разом уже без пані А. Тій самій дівчині кажу:

– Вибачте, та пані трохи втратила голову.

Проте вона не посміхається; вважає, певно, що то не дуже вдалий жарт.

Манекен я залишаю на пасажирському сидінні в авто: там він кататиметься до наступної зустрічі з пані А. Іноді я навіть перекидаюся з ним словом-другим. Якось пополудні я підвожу з роботи додому одного молодшого колегу. Він сідає в авто, здивовано піднімає з сидіння дерев’яну голову і питає:

– А з нею ти що робиш?

І доки я встигаю відповісти, вдавано цілує манекен в губи, яких той не має.

## Кімната реліквій

Волосся пані А. не втрачає ні під час першого циклу хіміотерапії, ні навіть під час другого. Натомість постійно блює, а це, може, й іще гірше. У стратегічно важливих місцях – біля канапи, під ліжком і у ванній – вона розташувала три тазики й анітрохи не соромиться розповідати про те, як регулярно ними користується. Їй ніколи не було властиво обходити мовчанням ті чи інші особливості функціонування людського організму, вона жінка метка і сама себе залюбки зарахувала б до тих, хто любить говорити все так, як є. Чого пані А. не зносить, то це того, що всі в містечку знай запитують, як вона почувається. Про пухлину знають лише Джульетта і ще дві подруги: жодна з них надмірною балакучістю не відзначається, проте пані А. здає собі справу, що хвороба – це родючий ґрунт для всіляких розмов, бо й сама колись не раз товкла воду в ступі, обговорюючи стан здоров’я того чи іншого зі знайомих. Та кого це взагалі обходить? Трохи більше ніж за місяць пані А. втратила шість кілограмів і помітно змарніла; це хоч-не-хоч впадає у вічі, тож не надто й дивно, що всі постійно розпитують її про здоров’я. Щоб якось цього уникати, вона тепер намагається якомога рідше виходити з дому, а закупи воліє робити на ринку в Альмезе, на кілька кілометрів нижче долиною, бо ж усе одно проїжджає там на зворотному шляху з лікарні.

Лікарі заборонили їй вживати в їжу сирі овочі, консерви в олії і ковбаси – все, що потенційно може містити бактерії, здатні створити загрозу для її ослабленої медикаментами імунної системи; щось схоже на дієту для вагітних, якої їй не довелося дотримуватися за кращих обставин. І точнісінько так, як це буває з вагітними, у ті короткі проміжки, коли вона вільна від лікування та подолання його наслідків, до неї щораз частіше навідуються всілякі ефемерні, пов’язані з їжею бажання; їх вона – може, й дещо іронічно – називає «своїми примхами».

Тож одного дня пані А. сідає в авто і їде далеченько, за багато кілометрів, лише тому, що їй прийшов на пам’ять хліб, який печуть у Джавено в печі на дровах. Ціле життя вона відкидала такі бажання в ім’я зразкової поведінки, з огляду на... от власне: з огляду на що? Того хліба їй хотілося раніше вже не раз і не два, та вона все ніяк не наважувалася поїхати по нього, бо вважала, що не годиться заради якоїсь забаганки кружляти стільки тією звивистою дорогою. Натомість тепер хапається за такі бажання, сама їх викликає, бо кожне з них – то сплеск життєвої енергії, який іще на пару хвилин відволікає від гнітючих думок про хворобу.

З її холодильника зникає спершу пармезан, а слідом – взагалі всі сири і біле та червоне м’ясо. Щодо м’яса, пояснює пані А., то тут завинила не нудота; річ у тім, що вона вже майже не вловлює ні смаку, ні запаху, а жувати шматок м’яса, не відчуваючи смаку, – це наче мати в роті щось мертве і весь час пам’ятати, що воно таки мертве: як наслідок, ковтнути його потім просто неможливо.

– Вчора мені закортіло яєчні з горошком, то я собі приготувала і з задоволенням поїла. А потому напад кашлю – і вечеря вже в тазику. Все, більше ніяких яєць і ніякого горошку.


Тож пані А., яка ніколи не цуралася найсміливіших страв традиційної кухні – смажених жаб’ячих лапок, варених слимаків, голубів, мозку і потрухів, вже не спроможна спожити навіть безневинну яєчню з горошком.

– Вода також, можеш собі уявити? Звичайна вода теж діє мені на шлунок.

І від грудня впродовж цілого року життя, який їй ще залишається, вона питиме тільки газовані напої – кока-колу, фанту і кіното[4] а харчуватиметься переважно солодощами, ніби дівчинка, яка зовсім відбилася від рук, але виправити це вже годі.

Я вирішую навідатися до неї. Про її безглузду дієту я поінформований, тож купую коробку дрібного печива з шоколадною начинкою (те печиво так припало їй тоді до смаку, що надалі я прихоплюватиму таку саму коробку щоразу, коли бачитимуся з нею, аж до самого кінця, коли вона відмовиться і від нього). Одного сонячного недільного ранку я вирушаю до Рубіани у супроводі Емануеле; щоб потішити свою няню-дезертирку, він приготував насичений яскравезними, мало не психоделічними кольорами малюнок, де якісь крилаті німфи з рожевим, бузковим і синім волоссям ширяють у небі поміж страхітливими монстрами.

– Хто це? – питаю я у нього.

– Крихітні феї.

– А це?

– Покемони.

– Ага...

На жаль, далі Емануеле вирішує, що малюнок треба запакувати, і згортає його в кульку, а тоді обмотує скотчем. Як наслідок, пані А. отримує щось схоже на грудку з зіжмаканого і липкого паперу, яку розгублено відкладає вбік. У неї немає більше часу відстежувати дещо недоладний творчий задум Емануеле; тепер вона мусить дбати вже про своє тіло, ковтати всі ті ліки, а потім оцінювати наслідки їхньої дії – переважно побічні, а не корисні. Я певний на всі сто: щойно ми вийдемо за двері, той малюнок полетить до кошика для сміття.

Емануеле зовсім не розуміє, що відбувається, йому не збагнути, що хвороба хоч-не-хоч примушує до егоцентризму, і не втямки, що сьогодні пані А. – то вже не та жінка, яка колись займалася ним, лише ним і ніким іншим, супроводжувала його всіма звивистими шляхами, які йому підказувала фантазія, і леліяла, наче якогось принца. Відчувши несподівану прохолоду у ставленні до себе, Емануеле стає нервовим і зухвалим, я зауважую це насамперед по тому, як змінюється у нього голос; він поводиться так щоразу, коли хоче знов опинитись у центрі уваги. Пані А., навпаки, не має ні сили, ні бажання розуміти, що діється в голові у дитини. Тож я опиняюся між двома пекучими вогнями, між очікуванням і обуренням: з одного боку – хвора літня жінка, з іншого – учень початкової школи, й обидвоє прагнуть, щоб усі очі були звернені на них, бо бояться інакше просто щезнути.

Я відсилаю Емануеле бавитися на подвір’я, хоч погода того дня надто холодна. Спочатку він протестує, але врешті-таки погоджується і йде, з дверей іще раз обпікаючи мене сердитим поглядом.

Є у помешканні пані А. одна кімната, де радіатори системи опалення вже давно вимкнено; та кімната не подібна ні на вітальню, ні на кабінет, то скоріше такий собі релікварій. Взимку температура там трималася принаймні на десять градусів нижча, ніж у решті помешкання, і, переступивши поріг, можна було подумати, наче потрапив у якісь катакомби. Віконні шибки затуляли вітражі з зображенням жіночих облич у профіль – імені художника-вітражиста я не пам’ятаю, але пані А. завжди відгукувалася про нього з неабиякою пошаною, тому світло, яке проникало досередини, було якесь тьмяне, могильне. Все у тій кімнаті говорило про Ренато.

У ніші в стіні було влаштовано полиці, і на кожній із них розташовувалася якась колекція. Мішанина епох і стилів спонукала до припущення, що за всім цим стояла людина або винятково непослідовна, або позбавлена будь-яких упереджень: там можна було побачити, наприклад, з десяток статуй доколумбового періоду, кілька прес-пап’є вигадливих форм (такі мені ніде більше не траплялися), фарбовані керамічні скульптури сумнівної естетичної цінності і добірний столовий посуд зі срібла й латуні. Посеред кімнати на низенькому столі з подвійним, устеленим зеленою тканиною дном лежали на однаковій відстані один від одного зо два десятки кишенькових годинників; їхні стрілки були виставлені рівно на дванадцяту. Неоднорідність цієї колекції свідчила про прагнення торговця антикваріатом – а саме таким торговцем і був, по суті, Ренато – перетворитися на мистецтвознавця; до своєї мети він наблизився, проте так ніколи й не осягнув її по-справжньому. Важко сказати, усвідомлювала це пані А. чи ні, але вона нізащо на світі не дозволила б собі кинути тінь на кебету свого чоловіка. З-поміж усього, що їй довелося перепробувати протягом життя, саме можливість допомагати йому у торгівлі всіма тими речами була найнесподіванішою і найприємнішою; спогади про ті часи ще й досі сповнювали її гордощами.

Найцінніші об’єкти були поскладані штабелем за лакованою ширмою зі східними мотивами: біля п’ятдесяти полотен різних розмірів, усі завірені оригінали – жодної копії. Знаю напевне, що там були твори Аліджі Сассу і Романо Ґаццери, принаймні пара картин школи Феліче Казораті і кілька – футуристичного періоду, хоч і не найвідоміших його представників. Ще пані А. розповідала мені про картину олією пензля Джузеппе Міньєко, «Подружжя»: її Ренато не хотів продавати, попри наполягання одного лікаря, який щороку збільшував пропоновану суму. «Дивлюся на це полотно, – казала вона, – і згадую нас обох або вас із Норою».

Насправді я ніколи не бачив жоднісінької з цих картин на власні очі. Пані А. показувала мені тільки паперову обгортку, а коли я одного разу наважився і спробував зазирнути поміж краями паперу всередину, вона відразу ступила крок уперед, аби мене зупинити. Більше до таких спроб я не вдавався.

– Що ти збираєшся з усім цим робити? – обводжу я цілу ту кімнату широким жестом у той день, коли приїхав до неї разом із Емануеле.

Не вельми делікатне запитання, і я його як слід не обміркував, а проте вважаю своїм обов’язком попередити пані А. про загрозу, що нависла над її скарбом – скарбом, який вона так довго зберігала у помешканні, де ніхто не став би шукати нічого подібного (зрештою, і цілий той будинок ні в кого не викликав би такої підозри). Хай хто прийде сюди опісля, до її майна ставитимуться надалі без особливої поваги і вже точно не опікуватимуться ним усе життя так віддано, як вона, бо з цим узагалі годі щось порівняти. А поки що пані А. має привілей підготуватися до смерті – і визначити долю кожної з цих речей у точній відповідності зі своєю волею.

– Їм і тут добре, – відповідає вона.

Моє запитання миттєво утворює між нами тріщину; усвідомлюю це, коли вона негайно пропонує перейти до вітальні, бо, мовляв, змерзла у тій кімнаті. Я знаю, про що думає пані А., і не можу ставити їй цього на карб. Хоч у мене начебто й не було жодних прихованих мотивів, мушу все ж зізнатися, що картина з оголеною жінкою, яка знімає шкірку з персиків, таки впала мені в око, і я відразу ж уявив собі її на стіні у нашій із Норою спальні: нам ніяк не вдавалося підібрати на ту стіну щось гідне, щось достатньо інтимне, аби висіти там і споглядати нас уночі, поснулих або й ні.

Після тієї неділі я опиняюся в оселі пані А. ще раз. Вона вже чотири місяці як померла; наприкінці залишила нам комплект меблів 20-х років кремового кольору – стіл і креденс, тож тепер я маю поквапитися, щоб забрати їх до того, як помешкання продадуть. Комплект меблів: єдиний подарунок нам від Бабетти і все, що збережеться у нас від неї. Про Емануеле вона не подбала.

У Рубіані на мене чекали обидві кузини – Вірна і Марчелла. Стіл і креденс – то було єдине, що там залишилося з меблів, а крім того, ще кілька картонних коробок із різним барахлом: скороваркою, двома пластиковими графинами і набором келихів з позолоченими вінцями.

– Це ми віддамо на доброчинність, – сказала Вірна.

– Шляхетний намір, – озвався я без жодного натяку на сарказм.

Ніде ані сліду люстр, колекції годинників і статуй доколумбового періоду, картин і великого годинника з маятником, який стояв у вітальні. Зникли навіть подвійні шибки з вікон, і денне світло агресивно вторгалося в усі кімнати; раніше йому не дозволяли такого ніколи. Помешкання було пограбоване й обібране до нитки; тут відбулася швидка демобілізація цілого життя, присвяченого зберіганню. Пані А. мала чимало часу, місяці й місяці, аби подбати, щоб усі ті реліквії потрапили в надійні руки й набули значення, – і не вдарила пальцем об палець. Після того, як їй поставили діагноз, вона тільки те й робила, що губила свої дні – геть усі, отак один по одному, – аби здобути собі ще жменьку таких самих порожніх і нікому не потрібних днів. А тепер від неї і від усього, що вона так ціле життя оберігала, не зосталося й знаку: все до останньої речі розійшлося по місцях, до яких не мало жодного стосунку, де не було більше жодних вказівок, які могли б розкрити походження тієї чи іншої речі; кожен предмет утратив ланцюжок пов’язаних із ним спогадів і тепер служив лише для отримання прибутку. Бідолашна, дурненька пані А.! Ти дала обвести себе навколо пальця: тебе ошукала смерть, а перед нею – хвороба. Де ті картини, які ти ховала за ширмою? Роками ти навіть на них не дивилася, щоб їм, бува, не зашкодила пилюка. Зникла й та ширма: лежатиме тепер у вільготі якогось складу на піддоні, загорнута у плівку. Про майбутнє, пані А., треба пам’ятати завжди. Ти частенько хвалилася своєю мудрістю і тим, що всі свої знання здобула завдяки власному досвіду, проте користі з усього цього виявилося небагато. Було б ліпше, якби ти більше віддавалася роздумам, бо твого практичного чуття не вистачило, щоб урятувати чи то тебе, чи твоє майно. Кінець нікому не вибачає ані найлегших провин, ані найбезневинніших хиб.

Той стіл ми поставили на кухні. Емануеле впізнав його й обійшов навколо, ніби запитуючи себе, через який часопросторовий тунель він перенісся сюди з дому пані А. – з минулого. У перший вечір їсти за ним було трохи дивно: ніхто з нас не звик до холодного мармуру Глянцевої поверхні, якої ми тепер торкалися руками. Штучне освітлення віддзеркалювалося у лискучій стільниці, і світло било нам просто в очі; на кухні раптом стало ясніше.

– Треба буде поміняти лампочки на слабші, – сказав я.

– Ага, – неуважно відгукнулася Нора, а потім додала: – У тебе часом немає враження, наче ми вечеряємо разом із нею?

Для креденса місця не вистачило, надто довгим і громіздким виявився він для нашої міської кухні. Ми прилаштували його у підвалі чекати призначення на нове місце – дуже, щоправда, малоймовірного. Якось уранці я зійшов туди його почистити й обробити засобом від шашеля, бо ще раніше помітив у кутках купки дрібнесенького деревного пилу. Відчинивши верхні дверцята, я побачив, що зсередини стіни обклеєні вирізками з різних газетних статтей; на кожній зверху кульковою ручкою було написано рік: 1975 або 1976. У ті роки Ренато ще жив, але мав уже серйозні проблеми зі здоров’ям. Наскільки я знав, креденс потрапив до пані А. від однієї з чоловікових тіток; можливо, то був весільний подарунок.

Я пробіг очима заголовки на вирізках, намагаючись визначити ймовірний критерій добору:

«Брудні махінації: заарештовано офіцера поліції».

«Пентагон і ЦРУ спричинили посуху на Кубі?».

«“Ай-Ті-Ті”[5] підтвердила, що фінансувала заколот проти Альенде».

«Муніципальне житло обігріватимуть за допомогою сонячної енергії».

«Платня у мільярд для президента косметичної компанії “Сан-Джоріо”: смердюче звалище».

«Їй – 50 років, йому – 60: “То був справжній удар блискавки”».

На позір ті статті – всього їх там було близько сорока – не мали нічого спільного. Єдина очевидна для мене річ полягала у тому, що підібрала їх не пані А. (сумніваюся, щоб вона могла, не замислюючись, показати на карті Кубу і пов’язати слово «пентагон» не лише з геометричною фігурою п’ятикутної форми). А проте, ковзаючи поглядом від вирізки до вирізки, я збагнув, що насправді ті статті можна об’єднати за кількома основними темами, і тих тем не так уже й багато. Я порахував їх, групуючи за тематикою. У підсумку, на диво, в більшості матеріалів ішлося про ЦРУ, ФБР і складні стосунки між Сполученими Штатами та Фіделем Кастро. Пані А. ніколи, навіть під час останніх наших розмов, ані словом не прохопилася про те, що Ренато виявляв якесь особливе зацікавлення політичними інтригами. Натомість із внутрішніх стінок креденса на мене ніби дивився чоловік, захоплений теорією змови: наклеюючи одну біля одної ті вирізки, він буцім намагався укласти собі в голові всеосяжну картину, що допомогла б розкрити аферу, в яку втягнуло його суспільство. Зрештою, могло бути ще інакше: можливо, Ренато співпрацював із спецслужбами, адже пані А. ніколи не проминала нагоди описати його як абсолютно непередбачуваного чоловіка, що живе багатьма життями і саме тому такий цікавий; втім, навряд чи агент спецслужб обклеював би зсередини кухонні меблі статейками про ЦРУ.

У вічі впадав обведений фломастером список із десяти найпотужніших компаній світу станом на 1973 рік. На п’ятому місці там був «Крайслер». Де було знати Ренато, яка лиха доля спіткає «Крайслер» згодом, коли компанія мало не візьметься попелом і перейде під оруду його співвітчизника... легше було, мабуть, уявити, що сонце встає на заході.

Якби наші з Норою меблі продали колись з аукціону або викопали з-під попелу після виверження вулкана, то не виявили б на них жодних знаків, які могли б щось про нас розповісти, хіба що кілька схожих на наскельні малюнки закарлючок з того періоду, коли Емануеле за кожної слушної нагоди чигав на закутки нашого дому з фломастером у руці. Фотографій археологи майбутнього не знайдуть, бо їх небагато, та й ті – на жорсткому диску комп’ютера, який на той час уже давно вийде з ладу. А ще нас із Норою уже давно опанувала якась химерна манія іконоборства: ми нічого не зберігаємо, не обмінюємося листами й записками (за винятком списків, з якими ходимо по крамницях), не привозимо з мандрівок сувенірів, бо вони тепер здебільшого однакові, в яку частину світу не поткнися, і не відзначаються оригінальністю; а відколи у нашому помешканні побували злодії, ми не тримаємо там ні золота, ні коштовностей – просто їх не маємо. Тож засвідчити наше життя може лише добра пам’ять – наша і кремнієвої материнської плати. Ні, Норо, ми двоє про майбутнє теж не пам’ятаємо. У нас навіть весільного альбому немає, уявляєш? А колись же той день опиниться від нас так далеко в минулому, що нам захочеться пережити його ще раз бодай у фотографіях.

Археологам, які прийдуть здувати попіл із нашого дому, потраплять до рук тільки металеві деталі твоїх хитромудрих інструментів, і їм треба буде трохи часу, аби відтворити ті знаряддя в усій їхній первісній красі. Вони знайдуть небагато предметів і майже жодних прикрас, зокрема й у кімнаті Емануеле, де з року в рік меншає іграшок і барв, адже все, що має для нашого сина якусь вагу, міститься тепер у схемах ігрової консолі. Цікаво, завдяки чому вони дізнаються, що у цих кімнатах жила спершу пара, а потім – сім’я, і що нам тут було добре разом... принаймні протягом довгих періодів часу. І якщо у контейнері для паперових відходів унаслідок складного процесу закам’яніння збережеться, а не перетвориться на тлін обривок газети, науковці можуть вифантазувати собі якесь друге середньовіччя, ще одні Темні віки, ще одне похмуре і безперспективне тисячоліття. А може, й ні, може, наші часи видаються такими важкими й небезпечними тільки нам самим, бо ми легко піддаємося навіюванню; зрештою, кожна епоха несе в собі марнославну претензію на катастрофу.

## Бейрут

– Без неї все буде не так, – каже Нора.

Наближається Різдво, і вперше за довгий час ми святкуватимемо його без нашої Бабетти. Пані А. вирішила бути на свята не з нами, а зі своїми кузинами, хоча завжди описувала їх жінками заздрісними та злостивими і, попри самотність, трималася від них осторонь; утім, рак, таке враження, пригнітив і її імунний захист від родини, дарма що на зміцнення цього захисту пішла добра половина життя. Можливо, в принципі, вона й не сподівалася, що ми запросимо її і цього року. Либонь, питала себе: «І чого б ото вони мали кликати мене до себе тепер, коли я вже в них не працюю?». А коли я зателефонував, аби сказати, що ми чекатимемо на неї, як завжди, вона, схоже, збентежилася, мало не стривожилася:

– Ой, прошу вас, я й не думаю сідати до столу. Дивитися на всю цю їжу... Я вже не годжуся для товариства.

Тоді я запропонував їй долучитися до нас перед трапезою або й опісля; їстиме вона чи не їстиме, ми все одно будемо дуже раді її бачити.

– Забудьте про мене, – відрізала пані А., – і спокійно собі святкуйте.

Проте у тім-то й річ, що заспокоїтися нам із Норою ніяк не вдавалося. Без пані А. список запрошених на різдвяну вечерю виглядав як ніколи загрозливим: нас троє, Норина мати, її другий чоловік Антоніо – емоційний тлумач причин економічної кризи і запальний блоґер-перестарок та його донька Марлен. З нею Нора ніколи не підтримувала стосунків – можливо, через десятирічну різницю у віці, а може, й через те, що, як вона єхидно стверджує, любити нових дітей своїх батьків – річ абсолютно неприродна; не можна потоваришувати з кимось за командою. Щороку на Різдво розлучення Нориних батьків знову грізно клубочиться над нами темною грозовою хмарою, а сама вона без особливого опору всотує електростатичний потенціал просто з повітря і, схоже, щомиті готова вгатити розряд потужністю десять тисяч вольт у будь-кого, хто трапить під гарячу руку, – тобто, у цьому випадку, в Емануеле або в мене. Щоб нікого не розчаровувати – ні моїх рідних, ні її батьків, ні «набутих» членів родини – і водночас уникати бентежних ситуацій, треба бути страх яким вертким і спритним, а нам цих якостей, вочевидь, дуже бракує.

Присутність пані А. принаймні гарантувала наявність такого собі стабілізуючого фактора. Коли за столом уже цілком явно відчувалася нестача спільних тем і не менш явне небажання взагалі шукати якісь теми, ми зосереджували увагу на стравах, які вона приготувала, по черзі хвалили їх і коментували, висували пропозиції щодо того, що можна було би зготувати наступного року, і так насилу дотягували якось до півночі. Пані А. ставала осереддям Різдва – або й офірним цапом, залежно з якого боку подивитися, але не мала нічого проти, їй це подобалося. У той вечір вона здавалася членом родини ще більше, ніж завжди, хоч і не могла довго всидіти на призначеному для неї місці, знай гарячково металася між вітальнею і кухнею, покинувши на половині чергову страву, забиралася до миття посуду набагато раніше, ніж треба було, і що п’ять хвилин поставала перед присутніми в іншій подобі: то служницею, то господинею, то знову служницею. Якщо подумати, то для неї все це мало бути по-справжньому виснажливо. Коли наставав час подавати солодощі, я брав ситуацію у свої руки й наказував пані А. врешті-решт сісти на задницю і не рипатися; я так і казав: «Сядь вже на задницю і не рипайся!» – такий грубуватий тон був їй до вподоби. Тоді вона складала на животі руки і насолоджувалася завершальною частиною вечора.

Подарунків не дарувала нікому, проте для неї дарунок завжди знаходився, і то не один: від нас і від Нориної матері. Як по правді, то Норина мати приносила переважно щось достоту жалюгідне; маю підозру, не раз вона просто передаровувала речі, які сама отримала у подарунок, але не вподобала. Зрештою, у стосунках між ними завжди відчувалося певне несприйняття. В принципі, нічого дивного, бо ж Нора частенько давала зрозуміти, наскільки велику перевагу віддає Бабетті, і робила це зазвичай не надто делікатно.

Щороку під час різдвяної вечері наставала мить, коли на безжальний герць виводили дві печені: одну готувала моя теща, іншу – пані А. Два дека ставили поруч посеред столу. Дуелянтки міряли одна одну довгими поглядами, наче у якомусь вестерні з жінками у головних ролях. На той час усі встигали вже добряче натоптати животи, проте слухняно з’їдали по шматочку з кожного дека, а тоді знову бралися до похвал – іще емоційніше й гамірніше, ніж раніше. Хоч як ми намагалися дотримуватися рівноваги, в кінці пані А. все ж незмінно перемагала за очками.

– Ми втечемо – ось що ми зробимо, – пропонує Нора.

Тож ми користуємось нагодою і купуємо квитки до Бейрута: виліт 24-го грудня. Норина мати протестує, але ми кажемо, що квитки нам трапилися дешевші, значно дешевші, ніж звичайно, адже знаємо вже, що фінансові міркування – це аргумент досить вагомий, щоб її утихомирити (пов’язані з розлученням негаразди примусом піднесли гроші на найвищі щаблі її шкали цінностей). Емануеле ми запевняємо, що всі свої подарунки він так чи інак отримає, ба навіть швидше, ніж сподівається, і це, схоже, спонукає змиритися з нашим рішенням і його.

Цікаво, як з’являються певні звички: ракова пухлина пані А. і її передчасний відхід призвели до того, що у нас із Норою виникла своєрідна таємна й мовчазна угода. Ми ніколи більше не святкували Різдво зі своїми батьками. За рік, що минав до наступного грудня, нам завжди щастило заощадити достатньо грошей, щоб опинитися у ці дні десь ген-ген далеко від сімейних чвар і від умовностей, цінність яких уже породжувала в нас глибокі сумніви.

У літаку я читаю книжку Сіддгартхи Мукерджі «Імператор усіх хвороб». Мукерджі, американець індійського походження, роками досліджував болотисті терени на межі гематології і онкології, а тоді написав белетризовану й нашпиговану численними посиланнями «біографію» раку на шістсот сторінок і невдовзі отримав Пулітцерівську премію. Кожен абзац наче піднімає образ пані А. вище, де його краще видно супроти світла, – і водночас відбирає у мене ще один міліграм надії. Мукерджі описує, по суті, широкомасштабну війну: було в ній кілька успішних для нас епізодів, яким надавали неабиякого значення, та все ж поки що наші справи кепські.

Зупиняюся над теорією Галена: він проводив аналогію між раком і меланхолією, бо вважав, що обидві ці недуги породжує надмір чорної жовчі. Читаю і немов аж відчуваю, як тече та тягуча рідина, як потік смоли розтікається моєю лімфатичною системою і врешті-решт її закупорює. Люба пані А., з погляду античної медицини нас обидвох поєднує не тільки взаємна приязнь, у нас ще й спільний колір: ми – лицарі чорної барви.

Хотілося б зателефонувати своєму психотерапевту, щоб стримати тривогу, яка стрімко мене проймає, але звідси це неможливо («А може, скористатися одним із тих платних телефонів у салоні? Вони справді працюють? Так чи так, зараз Святвечір, і він не відповість»), тож я прошу у стюардеси ще одну мініатюрну плящину французького вина. Доводиться трохи зачекати, та ось нарешті вона дещо зневажливо тицяє ту плящину мені до рук. Напевне, мусульманка... або – це простіше пояснення – вважає, що не личить батькові отак жлуктити вино в літаку на очах у сина.

Мабуть, та стюардеса нічого не знає про чорну жовч... з іншого боку, Нора, яка солодко спить, спершись мені на плече, теж небагато про неї знає. Дивлюся на дружину, вагаючись між зворушенням і заздрістю. Її лімфа, чиста і світла, тече без перешкод, хай там що. Я певний, що Норина життєва сила просто невичерпна і ніщо не спроможне стати їй на заваді – ні найпекучіший біль, ні найглибша жалоба. Зрештою, ми ж майже ніколи не почуваємося щасливими чи нещасливими через те, що відбувається; щасливими чи нещасливими нас робить «сік тіла», тобто рідина, яка тече всередині, а в неї вона срібляста, кольору розплавленого срібла – найсвітлішого серед металів, найкращого серед провідників, найбезжальнішого серед відбивачів. Втіха, яку приносить усвідомлення того, що моя дружина така сильна, змішується зі страхом: а що, коли я їй не так уже й потрібен і, хоч ми поєднані між собою тисячею розмаїтих ниточок, одна з цих ниточок полягає у тому, що я просто присмоктався до неї, ніби кровопивця, який висмоктує життя з інших, такий собі велетенський паразит?

Одного вечора ми розмовляли про пані А. та про її життя, всуціль сповнене самозреченням, бо ж вона завжди комусь або чомусь служила. Точнісінько посередині життєвого шляху, коли тіло якраз у розквіті, їй випало п’ять років досконалого щастя з чоловіком, доки у того не відмовили нирки. Роки, які тільки й залишили на ній помітний відбиток, – рік після заручин і п’ять років у шлюбі; протягом цього часу вона віддалилася від себе такої, якою була до того, позбулася всього, що не влаштовувало, й накопичила достатньо спогадів, щоб перетривати, доки Ренато день за днем згасав просто на очах, повільно і невідворотно, щоб витримати тисячі сеансів діалізу, які змінили і його кров, і характер, і любов до неї. П’ять років, яких їй вистачило, щоб прожити наступних сорок.

– Ти би так міг? – запитала мене Нора. – Зумів би це витримати? Мав би силу залишатися зі мною до кінця, якби я захворіла?

– Якщо мені не зраджує пам’ять, ми обидвоє в цьому присяглися.

– А якби хвороба тягнулася так само довго, як у Ренато? Ти був би весь цей час біля мене, втрачаючи кращі роки свого життя?

– Так, був би.

Я знав, що їй таке ж запитання краще не ставити, бо люди, у яких лімфа тече швидко, – неспинні, наче гірський потік, але в закоханих трапляються часом розмови, коли, переступивши певну межу, ти вже не можеш зупинитися й неминуче опиняєшся врешті у самісінькому їхньому темному осередді.

– А ти?

Правою рукою Нора потягнулася до неслухняного кучерика у себе за вухом – коли вона збирає волосся, це пасемце ховається, але я й так знаю, де воно, і завжди пробую його намацати – і почала смикати за нього.

– Не знаю... думаю, що так, – мовила вона, але секундне вагання говорило само за себе.

Решту того вечора ми трималися віддалік одне від одного.


У літаку, що на саме Різдво прямує до помірних близькосхідних широт, кілька годин по півночі, поруч із поснулими сином та дружиною і без особливих загроз, які чигали б на нас після прильоту, я почуваюся так, наче переживаю кульмінаційний момент нашого буття, перебуваю на самій його вершині. Довго це, звісно, не триватиме; цікаво, скільки може тягнутися такий стан і як максимально ним насолодитися? Певна річ, не вливаючи в себе ще більше вина, якого мені, втім, уже й не хочеться. Поза тим, ми з Норою вічно такі заклопотані, такі неуважні, такі втомлені. Ми живемо у постійному очікуванні, сподіваємося, що от-от щось визволить нас від клопотів поточного моменту, і забуваємо, що тоді відразу ж зіткнемося з клопотами новими. Якщо зараз і справді кращі роки нашого життя, то я не надто вдоволений тим, як ми їх використовуємо. Хотілося б розбудити Нору й усе це їй розповісти, та я знаю, що вона не сприйме моїх слів серйозно: повернеться у кріслі і, згорнувшись іще тугішим клубочком, зіпреться головою до темного ілюмінатора, щоб знову задрімати.

## Табличка множення на сім

Серед статей, наклеєних зсередини у креденсі пані А., було кілька, які викликали у мене особливе зацікавлення. У першій мовилося про одного американця на ім’я Террі Фейл: він помер від радіації, дозу якої отримав за тридцять років до того у Нагасакі, де висадився відразу після вибуху бомби; друга інформувала про те, що в 70-х роках у Великій Британії п’ятдесят тисяч людей помирало щороку через патології дихальних органів і серцево-судинної системи, відтак з’явилася гіпотеза, що ці смерті пов’язані з уживанням нікотину; у третій ішлося про один шкідливий препарат, який понад п’ять років продавали в італійських аптеках. Іонізуюче випромінювання, ракові пухлини легень, ліки: виглядало все це так, наче тінь смерті, яка на той час уже почасти затьмарила поле зору Ренато, насувалася також на пані А., і йому звідкілясь було про це відомо. Я дивився на ті педантично збережені газетні вирізки, й у мене зароджувалася підозра, що він знав, який кінець судився його дружині, і боявся цього кінця ще більше, ніж свого, що в тих на позір не пов’язаних між собою хроніках він шукав якийсь лік, якийсь спосіб її порятувати.

І все ж через тридцять років пані А. підставляє ліву руку під голку, де спостерігається достоту тривожна концентрація нестабільних ізотопів фтору. Кровоносні судини на її руках завжди були тонкі й невиразні, тому спроби взяти з них кров чи зробити ін’єкцію незмінно перетворювалися на справжні тортури, та сьогодні настрій у неї оптимістичний, і потуги недосвідченої медсестри не надто її турбують. Зважаючи на самопочуття протягом ось уже кількох тижнів – пані А. знов енергійна і бойова, шкіра лисніє і навіть з’явилися натяки на апетит, що дало змогу хутенько відвоювати у втраченої ваги два кілограми, – вона просто не могла не переконати себе, що одужала або щонайменше твердо ступила на шлях швидкого покращання. Позитронно-емісійна томографія це, безперечно, підтвердить. Їй не спадає на думку, що ліпше вона почувається лише завдяки велетенським дозам кортизону, який приймає вже місяцями; сумніви не з’являються навіть тоді, коли наприкінці сканування її очі на мить перетинаються зі збентеженим поглядом оператора, який ізсередини своєї захищеної свинцевими стінками кабіни бачить на моніторі її просвічене, майже прозоре тіло – примару жінки, яка палає вже в кількох місцях поза легенями: уражено також перший поперековий хребець, клубову кишку і шийку правого стегна. Ракові клітини емітували пакети електронів, які у процесі анігіляції перетворилися разом зі своїми негативними близнюками на світло – певну ознаку того, що рак уже проник у кровоносну систему й перебуває на шляху до повного оволодіння організмом. Проте пані А. цього ще не знає і поки що відчуває полегшення, серед причин якого є й одна, не пов’язана з фізичним самопочуттям, і їй через це навіть трохи соромно. За тиждень перед тим помер художник: помер легкою смертю, уві сні. Ще ввечері всмак їв і пив, а зранку взяв – і не прокинувся. Попри неминуче скорочення переліку осіб, з якими вона ділила минуле, це ще й означає, що райська пташка прилітала тоді не до неї; виходить, вони обоє помилялися. Гарна новина, і нічого вдавати, наче страх як побиваєшся; поза тим, художникові й поготів нема на що скаржитися. «Як для карлика, то він і так протягнув набагато довше, ніж можна було сподіватися, – коротко підсумовує пані А. – І з усією своєю славою та всіма тими дівчатами життям він таки натішився. Ще й як натішився!»


Як на мене, то в той період, коли пані А. робила томографію, але ще не знала про катастрофічні результати сканування, Нора, схоже, поділяла її безпідставний оптимізм, ба навіть певною мірою його заохочувала. Втім, коли я поцікавився у неї, чи так і було, вона сказала, що особливого оптимізму не відчувала, і додала, що в будь-якому разі ідея спробувати голкотерапію спала на думку не їй, а матері.

– Голкотерапію? Ви що, серйозно возили її на голкотерапію? Коли?

– Перед тим, як прийшли результати.

– У неї був рак на пізній стадії, а ви обидві... в голові не вкладається.

Норине запізніле зізнання я почув якось увечері, коли ми запросили до себе на вечерю пару не надто близьких друзів (донька віку Емануеле, схожа життєва ситуація і прийнятна відстань між домівками). Трапляється, частіше, ніж хотілося б, що певні непорозуміння між нами виникають тоді, коли ми не самі, так, наче воліємо про всяк випадок запастися свідками чи спільниками, або – і це ще підліше – намагаємося завдяки присутності сторонніх обмежити ймовірну реакцію співрозмовника.

Дружина відразу зайняла оборонну позицію:

– Якщо це настільки неефективно, як ти думаєш, то яка різниця, була вона там чи ні?

Логіка бездоганна, але у мене виникло враження, що все-таки щось тут не так, що спонукаючи пані А. повірити у забобони, переконати себе у тому, що існує легкий спосіб вилікуватися, рак просто енний раз із неї поглумився. Шістнадцяти місяців важких випробувань мені не вистачило, аби вирішити, що краще: поступово відкривати їй правду чи живити марну надію; втім, схилявся я радше до жорстокого реалізму.

– А ви як повелися б на нашому місці? – запитав я у наших гостей. – Маю на увазі, зіткнувшись із та-ким-от діагнозом. Хіба вам не хотілося би принаймні мати змогу не клеїти дурня?

Від прямої відповіді вони ухилилися. Відчували, мабуть, що для мене все це має більше значення, ніж я прагнув показати, а може, вважали, що рак у когось із близьких – не надто підхожа тема для обговорення за десертом.

– Для мене тверезе бачення важливіше за все решта, – сказав я, – і відмовлятися від нього наостанку я не хотів би.

– Печально, – зауважила Нора, доводячи до мого відома, що я не лише бентежу друзів, але й ображаю її.

– Чому?

Вона рвучко, різкими рухами зібрала порожні мисочки.

– Облиш. Все одно не зрозумієш.

Коли ми залишилися наодинці, я спробував розвеселити її і загладити таким чином свою провину. Нагадав, як кілька років тому вона наполягала, щоб ми проконсультувалися у педіатра-вегана щодо Емануеле («Пам’ятаєш? Він же радив нам годувати його насінням кмину і пшоном, ніби якесь курчатко»), і про те, як відправила мене до відомого у місті гіпнотизера лікувати безсоння; обидві ідеї належали її матері. На гіпнотичному сеансі у транс я не ввійшов, а навпаки, почувався ще недремнішим, ніж завжди.

«Що ви бачите?» – запитував мене своїм баритоном лікар.

«Даруйте, нічого».

Я відчував, що він дедалі сильніше дратується, і сам хвилювався, бо мені здавалося, наче я не виявляю до нього належної пошани. Під час вправи на розслаблення у мене зненацька сильно закрутилася голова. Він негайно вхопився за цей симптом і витлумачив його як відголосок якогось кохлеарного розладу:

«Закладаюся, що ви хворіли на свинку».

«Хворів. Але ще у п’ять років».

«Он як... Ви були налякані, правда?»

«Хто його зна...»

«Звісно ж, були! Уявіть собі беззахисну дитину, у якої вперше у житті паморочиться голова... вона поняття не має, що з нею, і боїться, дуже боїться. Бачите її?»

«Ні...»

«Візьміть її на руки».

«На руки? Кого?»

«Ту дитину. Візьміть її на руки, легенько поколихайте, приголубте. Подбайте про себе тодішнього: шепніть тій дитині, щоб не боялася...»

І, задоволений, розбудив мене:

«Один, два, три!»

– Все те, що я завжди вважав жахливими травмами, могло бути наслідком свинки, – сказав я тоді дружині, яка нарешті посміхалася. – Бачиш, до якого відкриття ви мене підштовхнули, ти і твоя мати – ще та візіонерка. Підійди-но сюди, ближче, поможеш мені приголубити те бідне дитятко...


Хай там як, а вони й справді пішли на голкотерапію, пішли втрьох – Нора, її мати і пані А. До сліпого лікаря, який допоміг моїй тещі кинути палити, а потім – давитися серед ночі морозивом, вилікував її від болю в попереку, від мігрені, приступи якої почастішали й посилилися після розлучення, від геморою і від певних проблем загального характеру, пов’язаних із самооцінкою.

– Як може голкотерапевт бути сліпим? – дозволив я собі поцікавитися одного дня.

– Він осліп через діабет. Іноді й забуде витягнути якусь голку, але це помічаєш відразу, як тільки йдеш у душ.

Що ж, принаймні для пані А. то була нагода роздягнутися перед людиною, неспроможною констатувати, як сильно вона вже схудла і змарніла. Куди саме встромляти голки, лікар визначав, легенько мацаючи шкіру теплими, чутливими пальцями. Пані А. тремтіла (почасти від холоду); він помітив це, на кілька секунд затулив їй долонями вуха – і тремтіння вмить припинилося. Скільки ж то часу жоден чоловік не торкався до неї у такий приємний спосіб? У лікарні медики завжди одягали рукавички і були майже всі молоді й холодні, натомість той голкотерапевт з потьмареними очима доторкався ледь-ледь відчутно і мав гарний голос, м’який та глибокий.

Закрути вушної раковини, пояснював він, відтворюють форму ембріона, розташованого вниз головою, зародка, який чекає, коли побачить світло; належним чином стимулюючи нервові центри цієї людини в мініатюрі, можна вилікувати ціле тіло. Пані А. уважно слухала, просто поглинала його слова й уявляла, як зменшену подобу її пухлини, розміщену у вусі, простромлює голка: тієї ж миті, наче за помахом чарівної палички, розпадалася і пухлина у неї в грудях.

– Буде боляче? – запитала вона.

– Анітрохи. Голки дуже тонкі.

– Шкода.

Вона хотіла, щоб та потвора у неї всередині померла в муках, щоб відчула бодай на мить усе те, чого довелося зазнати їй. На цій стадії пані А. виявляла щодо раку цікаву амбівалентність. Іноді говорила про нього як про пригноблену частину себе самої, а іноді – як про чужорідну форму життя, що проникла до неї всередину: треба вирвати її з коренем, та й по всьому.

– Тепер заплющіть очі, – сказав сліпий лікар, – подумайте про щось приємне.

Щось приємне. І тоді, простягнувшись на енній кушетці в енному медичному кабінеті і намагаючись не ворушитися, щоб голки, які стримлять з її тіла, мов у дикобраза, не погнулися, не змістилися або не влізли повністю всередину, пані А. вперше за довгий час пригадує той день наприкінці жовтня, коли вони з Ренато одружилися, і ті клени з криваво-червоними кронами, що скидалися на відкриті рани у боці долини. Вона мала на собі сукню, яку кравчиня пошила на манір весільного вбрання Паоли Руффо ді Калабрія[6] але, щоб додати родзинку, замовила у модистки з Віа-Венті-Сеттембре ще вінок з білих трояндових бутонів. Все це ще й досі є десь у шафі – і сукня, і каркас вінка, і її посаг, який вона тоді хутенько сховала, а потім так і не наважилася знову вийняти. Від згадки про ті простирадла і скатертини, такі коштовні і так жодного разу й не вживані через надмірний пошанівок, пані А. проймає пекучий жаль. Далі її думки завдяки хтозна-яким асоціативним ланцюжкам перестрибують на Емануеле – можливо, тому, що наш син мав погану звичку відчиняти всі шафи у помешканні, бо йому було цікаво, що там усередині. Їй приходить на пам’ять той ранок, коли він уперше наважився відпустити ніжку стільця, за яку обіруч тримався, і ступив три непевні кроки до неї, а тоді чимдуж ухопився за її панчохи. Це маленьке домашнє диво трапилося власне при ній. Ми з Норою навіть трохи ображалися, почасти через те, що пані А. без угаву цим вихвалялася. «Ходити він почав зі мною», – гордо проголошувала вона і бралася описувати все спочатку. Емануеле чув цю історію стільки разів, що врешті-решт йому почало здаватися, наче він і сам усе це добре пам’ятає: «Так і було, я відпустив стілець і пішов до неї, а тоді схопився за її панчохи». Відколи Бабетта нас покинула, ми перестали йому заперечувати.

Коли мова заходила про нашого сина, пані А. часто казала таку фразу: «От спробуй порівняти Емануеле з десятьма хлопцями його віку. Супроти нього вони всі ніби якісь мавпенята». До певної міри вона мала тут рацію. Від самого народження тіло Емануеле вирізнялося пропорційністю і гармонійністю, мало бездоганні обриси, і різницю між ним та однолітками було помітно ще тоді, коли він лежав в одній із численних пластикових колисок у пологовому відділі. У лікарняній палаті Нора і пані А. мало не наввипередки тішилися досконалою формою голови, маленької та круглої – цьому посприяв кесарів розтин, – і шкірою, від самого початку чистою та гладенькою, без жодних натяків на почервоніння, через яке інші немовлята виглядали трохи страшненько.

Минуло кілька тижнів, і я сам потрапив у пастку його вроди, хоча й вважав, що на мене такі речі не діють. Я намагався постійно тримати Емануеле поблизу якомога довше, років до чотирьох-п’яти. Іноді траплялося таке, про що соромно й згадувати: притискаючи до себе ніжне голе тіло свого сина, я відчував неконтрольовані прояви сексуального збудження. То була суто фізична реакція, не пов’язана з жодною розумовою діяльністю, та все одно мене це просто приголомшувало, і з цієї причини я не раз ухилявся від контакту з ним. Коли Нора це помітила, то приголубила спочатку мене, а потім його, і сказала: «Тут немає нічого поганого. Я теж відчуваю його всіма своїми органами».

Згодом Емануеле виріс, якось швидше, ніж нам уявлялося, а ми ще й хотіли будь-що цей процес пришвидшити, не усвідомлюючи, що діємо лише собі на шкоду. Він ніколи не був достатньо кмітливим, достатньо відповідальним і достатньо розсудливим. Тільки з пані А. Емануеле мав змогу повертатися іноді до стану маленької дитини, якою ще й досі почувався. Вона тримала його на руках і подовгу колихала, хоч ми вже давно це облишили, дозволяла йому капризувати і без кінця робити одне й те саме, виконувала за нього те, з чим він, на нашу думку, мав би вже давати раду самостійно (зрештою, хіба ми з Норою не поводилися з нею так само, погоджуючись на опіку з її боку?).

Можливо, саме присутність пані А. згладжувала картину і не давала мені бачити сина таким, яким він був насправді: не вундеркіндом, аж ніяк, а звичайною, пересічною дитиною (хоч подекуди і до пересічного рівня, мабуть, не дотягував). Образити його було дуже легко, коли ж з’являлася потреба щось зрозуміти, особливо якесь абстрактне поняття, то це незмінно супроводжувалося важкою натугою, страхом і нервозним повторюванням. Це відкриття було болісним і для нас, і для нього; можливо, саме з цієї причини я й досі трохи лихий на пані А., яка так довго його прикривала.

Пригадую один епізод. Емануеле вже другий рік ходив до дитячого садка і до того часу не виявляв жодних здібностей до малювання, його мазанина справляла якесь аж тривожне враження, але ми не надто цим переймалися (бо ж хіба таке вже важливе в житті вміння розмальовувати, не виходячи за контури?), принаймні до того моменту, коли я прийшов якось пополудні по нього у садок і у передпокої з шафками для одягу, де батьки й дідусі з бабцями, стоячи навколішки, допомагали малюкам взуватися, побачив темперні автопортрети дітей, вивішені рядком на стіні. Малюнок Емануеле висів у далеко не найскромнішому місці, і його відмінність від інших одразу впадала у вічі: безформна рожева пляма з двома косими чорними штрихами замість очей. Син і сам усвідомлював різницю, бо поквапився пояснити: «Мій найпотворніший», – так, наче це ще й треба було підкреслювати. Пізніше я розповів усе це Норі й пані А., просто дав вихід розчаруванню: якщо наш син відстає від решти дітей у малюванні і це – певна ознака того, що у майбутньому він відставатиме й у силі-силенній інших речей (я у його віці малював дуже добре), то нам не залишається нічого іншого, як із цим змиритися. Я починав розуміти, що мати дітей означає також постійно наражатися на можливість приниження.

Нора і пані А. слухали мене, склавши на грудях руки. Потому без слова (тож про їхні наміри я навіть не здогадувався і не міг їх зупинити) вийшли з дому і попрямували до садка Емануеле, а там в один голос, наче донька з матір’ю, стали вимагати, щоб ті малюнки негайно познімали. Додому вони прийшли з переможним настроєм – гнів, правда, ще не перекипів – і нагадали мені двійко ведмедиць, які повертаються до лігва після кривавої сутички з вовчою зграєю, що загрожувала ведмежатам.

Проте з плином часу порівняння з однолітками непокоїло нас дедалі сильніше, і такі-от репресивні заходи вже не мали належного ефекту. Емануеле пішов у другий клас початкової школи, а ще плутав літери «Ь» і «d», «праве» і «ліве», «до» і «після»; мені це видавалося просто нестерпним.

– Ти не можеш цього стерпіти, бо маєш обмежене уявлення про розум, – заявила якось Нора. – У нього чудова фантазія. Але ж для тебе і твоєї родини це нічого не значить, чи не так? Для вас існує тільки непогрішність у навчанні.

– А як це пов’язано з моєю родиною?

– Двоє антропологів та їхній нащадок-фізик із найвищими у школі оцінками і журнальними публікаціями. Скажи вже правду, зізнайся: через те, що твій син – не геній у математиці, ти почуваєшся приниженим.

Ех, тут вона мала рацію, бо почасти так і було. Проте того разу я відповів навмисне уїдливо:

– На жаль, схильність до математики передається генетично.

Нора похитала головою:

– І йому тяжко не пощастило успадкувати її не з того боку, що треба, так?

І ось чергового суботнього ранку ми з Емануеле знову готуємося до протистояння; це найнеприємніший для нас обидвох момент цілого тижня. Сидимо у вітальні за столом, який Нора замовила в одного зі своїх дизайнерів у Бельгії, а тепер знай тероризує нас, щоб ми, бува, не пописали його ненароком кульковою ручкою. Я повільно розгортаю зошит з математики, і запах прозорої пластикової обкладинки нагадує мені про моє дитинство. Зошит схожий на поле бою: він усіяний червоними позначками, подекуди діагональними лініями позакреслювано цілі сторінки, а про всілякі зауваження і знаки оклику можна вже й не згадувати.

– Це що таке? – запитую я.

– Вчителька вирвала аркуш.

– Чому?

– Я все наплутав.

Далі ми півгодини б’ємося над множенням і дедалі сильніше супимося.

– Сім на один?

– Сім.

– Сім на шість?

Емануеле страшенно повільно рахує на пальцях:

– Сорок чотири.

– Ні, сорок два. Сім на нуль?

– Сім.

Отак-от посміялася, а може, й поглумилася з мене доля: ні науковий ступінь у галузі теоретичної фізики, ні спеціалізація у теорії квантового поля, ні обізнаність з основами найскладніших форм обчислень не спроможна допомогти мені втовкмачити своєму синові, що будь-яке число, помножене на нуль, дає в результаті також нуль. Маю вже іноді таке враження, наче можу зазирнути йому всередину черепа і на власні очі бачу, як мозок плаває там у густому тумані, де всі твердження просто губляться, не творячи жодного сенсу.

Терпець мені уривається:

– Сім на нуль буде нуль! Чуєш, нуль! Якщо не можеш зрозуміти, то просто зарубай собі на носі!

Я скручую вказівний і великий пальці у кільце й тицяю їх йому під ніс; безперечно, такий самий нуль для мене і він сам.

– Але ж у табличці цього нема! – захищається Емануеле.

– Табличка тут ні до чого! Це в тебе на плечах не голова, а гарбуз!

Цієї миті Нора втручається і просить мене вийти: мовляв, далі вона сама. Намагаючись знов опанувати себе, я йду до кухні і звідти чую, як вона робить приклади на множення за сина.

## Зима

Буває, що після років спільного життя на кожному кроці, хай куди повернемося, бачимо знаки – сліди людини, з якою ми так довго ділили один і той самий простір. Я іноді натрапляю на Нору чи не в кожному закутку нашої оселі, хоч і не шукаю, – так, наче її душа дрібним пилом осіла на кожну річ у домі; так само й пані А., особливо в останній рік свого життя, повсюди наштовхувалася на ледь помітну голограму Ренато. Варто було зупинитися біля вікна і виглянути на доріжку, що збігала стрімким схилом з подвір’я до вулиці, як їй приходив на пам’ять той день, коли вона всупереч чоловіковій забороні поцупила з полички у передпокої ключі і вивела з гаража авто. Він не хотів, щоб вона сідала за кермо, але захворів і тричі на тиждень мав їздити до лікарні на діаліз, то кому ж було його туди возити, як не їй?

– Я тоді подряпала об ріг правий бік, – розповідала мені пані А., – а потім повернулася додому і сказала: «Збирайся, їдемо!»

Про той боязкий, а все ж героїчний учинок вона згадувала часто, вважала його важливим перехідним моментом: саме тоді Ренато почав підупадати на силі, а вона ступила на шлях емансипації. Доти їхній союз був упорядкований, набагато впорядкованіший за наш із Норою, бо ми постійно жонглюємо ролями чоловіка і дружини, аж до тієї міри, коли вже й не розрізниш, що до чиєї компетенції належить. Ренато водив авто, пані А. – ні; пані А. витирала пилюку на полицях, Ренато – ні; від самого початку той чи інший обов’язок було покладено лише на одного з них. Подружнє життя поза рамками визначених заздалегідь ролей було їй чуже, і цілком можливо, що саме це й породжувало, принаймні почасти, те відчуття безпеки, яке приносила нам її присутність, бо завдяки їй нас іноді охоплювала дещо ганебна ностальгія за тією занепалою, спрощеною моделлю сім’ї, моделлю, у якій ніхто не мусив бути одночасно кожним і всіляким: чоловіком і жінкою, послідовним і сентиментальним, гнучким і непохитним, романтичним і приземленим, – моделлю, геть відмінною від сучасної, яка покладає на нас відповідальність із такими широкими й розмитими межами, що нам завжди й незмінно чогось бракує.

Здебільшого пані А. дивилася на нашу безладну мішанину домашніх обов’язків крізь пальці, вибачала її як одну з сучасних вад, але інстинктивно їй опиралася. Вона несхвально позирала у мій бік, коли я брався до прання, і не сприймала того, що Нора без вагань хапається за дрель, коли треба просвердлити дірку у стіні (їй це вдається набагато краще, ніж мені). У таких випадках пані А. вишукувала спосіб якось відсунути нас обидвох убік і виконати всю роботу самостійно, бо вміла докласти рук до всього: тривале вдівство перетворило її на істоту досконало гермафродитну. У певному сенсі її смерть стала для нас і нагодою для порятунку: якби ми покладалися на притаманне їй бачення надто довго, то могли б потрапити у тенета й собі, взялися б приміряти на себе ролі мужнього чоловіка і покірної дружини, пройнявшись ідеалом подружжя, актуальним півстоліття тому.

Пані А. була жінкою, схильною до традиціоналізму і доктринерства, а ще безумовно схвально ставилася до ідеї чоловічої вищості, хоч і сама про це не знала. Неймовірно, але вже те, як вона до мене зверталася – ледь-ледь інакше, ніж до Нори, вказувало на мій статус господаря дому. Здавалося, вона хоч-не-хоч мусить більше зважати на мою думку, на мої потреби, на особливості мого характеру, ніж на думку, потреби чи характер моєї дружини, попри те, що прихильність її була цілковито на Нориному боці.

Якось улітку я переконав Нору поїхати на відпочинок завчасу разом із матір’ю та Емануеле. Під час цього холостяцького періоду пані А. опікувалася мною сумлінно, як ніколи. Вона дала собі волю і готувала страви, які Нора забороняла, а ще часто складала мені товариство за вечерею; раніше такого не бувало. Зранку приходила заздалегідь, перед звичною годиною, і приносила свіжу, щойно з грядки, городину. Доки я вставав, вона вже встигала накрити стіл для сніданку і покласти біля мого наплічника пакунок з обідом: його я споживав пізніше в університеті замість канапок із кафетерію, від яких, за її словами, тільки важко на шлунку, а користі жодної. Принесла навіть букет помаранчевих гербер і поставила посеред столу. Виглядало все це так, наче вона грає роль відданої дружини, і я їй не перешкоджав.

Стояв паркий липень, кондиціонерів ми тоді ще не встановили, тож я розгулював помешканням у нижній білизні і мав таке враження, наче пані А. упівока стежить за мною, наче їй це приємно. Звучить абсурдно, але через тиждень уже здавалося, ніби поміж кімнатами витає у повітрі легесенький, ледь відчутний заряд еротики.

Доки повернулася Нора, я вже звик до тієї химерної атмосфери близькості. Коли дружина вперше побачила, як я з’явився перед пані А. в самих трусах, то покликала мене за собою до спальні, а там звеліла вдягнути штани.

– То ти тепер уже й до Бабетти ревнуєш? – спробував підсміхнутися я. – Не думаю, щоб у неї були якісь особливі наміри...

– Так чи інак, вона – жінка, – дуже серйозно відповіла Нора. – Гляди, не забувай про це.


Через те саме вікно, з якого Ренато, ледь переводячи подих, дивився, як пані А. вирулює на авто до стрімкого спуску на вулицю, сама вона у лютому 2012-го дивиться у ніщо. Циклон із Атлантики, зручно вмостившись над північною частиною Апеннінського півострова, сипнув униз снігу більше, ніж ми бачили за останніх десять років. Температура навіть пополудні не піднімається вище нуля, вулиці вкрилися твердими, мов алмаз, крижаними наростами, на яких знай ковзаються і падають люди, ламаючи собі зап’ястя та гомілки і боляче забиваючи крижі. Позаяк у відділеннях невідкладної допомоги не встигають приймати всіх травмованих, служба з надзвичайних ситуацій рекомендувала громадянам залишатися вдома, і пані А. – одна з небагатьох, хто до цих рекомендацій прислухався.

Ніхто з мешканців будинку не завдав собі клопоту повідкидати сніг у подвір’ї; вважають, мабуть, що простіше залишити машину на узбіччі дороги. Лише вона повідгрібала трохи, скільки вистачило сили, адже то був гарний привід вийти з дому; таким самим гарним приводом були й ми. Коли сніжило, ми переконували пані А. залишатися на ніч у нас, розкладне ліжко в кімнаті Емануеле було до її послуг, але вона хотіла будь-що вернутися додому – може, тому, що духу Ренато не до вподоби було вечеряти на самоті, – тож сідала у своє мікроскопічне авто і, кидаючи виклик ожеледиці, долала кілометр за кілометром аж до своєї Рубіани.

– Дивися, їде до нас у таку завірюху, – казала Нора, яку завжди дивувала така відданість, – а моя мати навіть у легенький туман нізащо не сяде за кермо. Коли я була маленька, вона через такий туман ніколи не возила мене до стоматолога, і тепер у мене зіпсовані зуби. От зараза...

Якби хтось розгледів у тому вікні силует пані А., то не зумів би сказати напевне, чоловік там стоїть чи жінка. Худорба звела нанівець усі її жіночі ознаки; на лису голову, яка аж наче зібгалася, – під час третього циклу хіміотерапії у неї зненацька випало все волосся – вона вдягає м’ятно-зелену нічну шапочку, потім уже звично натягує пару темних штанів і так само темний светр, що висять на ній, ніби тюремна роба на ув’язненій. От власне: ув’язнена. М’яка пелена снігу на землі – видовище, яке завжди її зачаровувало, перетворилася тепер на нездоланну перепону.

Через погану погоду пані А. змушена просидіти вдома два тижні поспіль. Чоловік Джульєтти двічі ходить для неї на закупи: приносить лише найнеобхідніше, сама вона підійшла б до цієї справи зовсім інакше. Тим, хто нами опікується, майже ніколи не вистачає проникливості зробити це так, як нам було б до вподоби, але треба вдовольнятися тим, що маємо, бо це вже багато. Доки вони з Джульєттиним чоловіком обмінюються банальними запитаннями і відповідями, з його черевиків спадають на підлогу перед дверима кілька грудочок снігу й так там і тануть, розтікаючись невеличкою калюжкою, яку вона не квапиться витирати.

Більше до неї не приходить ніхто. Дістатися до її самітницької оселі нелегко. Найбільший ворог пані А. – рак, – то тепер ще й єдине товариство для неї. Власне, її і не цікавить уже нічого, крім лікарняного розпорядку, за яким і минають дні, тижні, місяці. Від полудня й аж до вечора вона дрімає тепер у ліжку перед увімкненим телевізором, де квітучі дівчата розповідають про своїх численних хлопців, розповідають їй – жінці, яка ціле життя зберігала вірність одному-єдиному чоловікові. Пані А. не засуджує їх і не заздрить їм. Вони просто належать до нової раси, до позаземної цивілізації, а тому їхні пригоди її не бентежать.

Правда ж така: результати і позитронно-емісійної, і другої осьової томографії свідчать про повний провал лікування. Пухлинна маса виросла на три міліметри в діаметрі – так, наче отрута потрапила всюди, та лише не туди, куди треба. Втрата волосся і тринадцяти кілограмів ваги, безконечне огидне блювання – все марно. Лікарка-онколог, яка займається нею від самого початку, оголошує все це без жоднісінького натяку на емоції; зрештою, емоцій вона не виявляє ніколи, і цю рису характеру пані А. з плином часу навіть навчилася цінувати, хоч раніше серйозно через це бентежилася. Та лікарка відзначається тевтонською холоднокровністю військового стратега, яка добре поєднується з її густим хвилястим волоссям мідного кольору. Вона не може перейматися емоційними рецидивами кожної новини, яку приносить; інакше, з огляду на те, що тридцять її пацієнтів балансують на межі між життям і смертю, настрій у неї постійно змінювався би зі швидкістю увімкненої центрифуги.

– Але є й інший бік медалі, позитивний, – додала вона. – Нових метастазів на цей момент не виявлено. Пухлина ніби... замерзла.

Розмова відбувається у присутності Нори, яка наполягла на тому, щоб поїхати до лікарні з пані А., можливо, тому, що мала якесь погане передчуття. Згодом дружина розповість мені, як лікарка, щоб збрехати Бабетті, скористалася метафорою, співзвучною з погодними умовами. Коли пані А. відлучилася до туалету, щоб приховати з обличчя сліди плачу, Нора спитала:

– Скільки їй ще залишилося?

Лікарка зітхнула, бо це запитання трохи її роздратувало: у випадку ракової пухлини завжди хтось рано чи пізно починає розпитувати про час, викривляючи таким чином увесь сенс лікування, і цього разу то була Нора.

– Півроку... може.

Забігаючи наперед, варто сказати, що цей присуд був надто суворий, бо лікарка не врахувала виняткового гарту пацієнтки й недооцінила її сили майже на п’ятдесят відсотків.

На п’ятнадцятий день затворництва пані А. прокидається від такого гострого болю в руці, що ледь стримує крик. Вона викликає швидку. З-за віконних шиб мешканці будинку стежать за машиною, яка небезпечно буксує, долаючи підйом до подвір’я, за мигалкою, яка кидає на сніг сині й помаранчеві відблиски, і врешті за пані А.: її, вкутану алюмінієвим покривалом, завантажують до тієї машини через задні двері.

Після того ранку до свого блакитного «Фіата-600» вона більше не сяде. Кінець емансипації. Досить один-єдиний раз здатися, аби збагнути, що від потрібної для водіння авто сміливості не зосталося й сліду, і тепер сама думка про те, щоб сісти за кермо якогось транспортного засобу, ба навіть триколісного велосипеда, й одночасно крутити те кермо, натискати педалі, перемикати передачі, дивитися у дзеркала і тримати на оці хмару інших машин, які то йдуть на обгін, то вихоплюються назустріч, просто її жахає – так, наче взаємозв’язок між усіма цими діями, ще секунду тому такий очевидний, раптом узяв і обірвався. Решту зими авто стоїть без руху, акумулятор повільно, хвилина за хвилиною розряджається на власний внутрішній опір, і тоді одна з кузин – не пригадую, яка з них, – нарешті його забирає, аби передати комусь із племінників чи продати.

Пані А. заповнює бланк заявки на транспортування до лікарні і назад додому. У негайній позитивній відповіді їй впадають у вічі словосполучення «постійна недієздатність» та «важкий стан», і вона довго обурюється та скаржиться, зокрема й мені. Куди не зуміли достукатися факти, таки пробилися слова – і зробили це у набагато жорстокіший спосіб.

Приблизно у той час я розповів про пані А. своєму психотерапевту. Слухаючи, він нетерпляче погойдував правою ногою і курив більше, ніж звичайно, а під час одного сеансу кинув фразу, яка тоді видалася мені безпідставною і прозвучала якось зневажливо: «Історії хворих на рак усі однакові».

Ми поговорили про те, чи є сенс вважати, що обставини смерті певної людини частково віддзеркалюють те, ким була та людина у житті. Чи заслуговувала пані А. на те, що з нею відбувалося? Може, вона бодай почасти доклалася до того, що її спіткала така доля? Адже саме з цим, насамперед із цим, вона, схоже, ніяк не могла примиритися: кара видавалася їй надто вже несправедливою.

Я мав колись дідуся – чоловіка страшенно скупого і дріб’язкового; задовго до старечого недоумства він уже не любив жодної живої душі й узагалі був такий навіжений, що я потім довго мав зуб і проти старших людей, і проти старості загалом. Ця доволі ганебна неприязнь жила в мені довго, і лише пані А. завдяки своїй упертій самовідданості зуміла покласти їй край. Той дідусь упав із опертої до черешні драбини і цілу ніч конав на землі під дощем, бо ніхто його не побачив; йому такий кінець дуже навіть підходив. Але пані А. – це ж зовсім інше: за яку провину розплачується вона? І якщо варто шукати взаємозв’язок між динамікою смерті й прорахунками у житті, то якого кінця можна сподіватися мені?

Коли мова заходить про такі-от аналогії, мій психотерапевт зазвичай сповнюється ентузіазмом, але цього разу він холодно мене перебив:

– Як правило, смерть від смерті особливо не відрізняється. Майже всі помирають від ядухи.

А потому, наче відчувши приплив сил, випростався у трохи замалому як на його статуру фотелику і додав:

– Гаразд, дайте вже спокій домогосподарці. Поговорімо краще про вашу дружину.

– Про Нору? Чому?

## Страшило

Якби моя дружина не мала таланту до розмов по телефону, якби не та достоту героїчна методичність, із якою вона обдзвонює щотижня подруг і знайомих, уділяючи кожній рівно стільки часу й уваги, скільки та заслуговує, то від тієї весни і надалі ми знали б про пані А. зовсім не багато. Зрештою, якби не Нора і її відданість телефону, то не трапилося б чимало з усього того, що трапилося останніми роками; наприклад, ми не закохалися б одне в одного.

Колись я був хлопцем доволі нетерплячим і говорити з невидимим співрозмовником міг хіба що кілька хвилин, не більше. До всього, що мене не цікавило, я ставився зверхньо, просто молоти язиком не любив і завжди щось у мене перед очима вимагало уваги – здебільшого папірець з якимись нотатками. Мої друзі все це знали – та й самі були у цьому сенсі не кращі, тож спілкувалися ми за допомогою есемесок або коротких повідомлень електронною поштою. У двадцять років я заробив собі сумнівну репутацію через те, що грубо повівся з однокурсницею, яка накинула на мене оком і навіть мені подобалася. Та однокурсниця взяла собі за звичку без особливої причини телефонувати мені день у день пополудні – просто так, аби перекинутися словом-другим, казала вона. Якось я таки наважився і попросив її більше цього не робити, бо ж мав – на відміну, мабуть, від неї – важливіші заняття. Справді, хіба ж не зручніше було зустрітися й побалакати в університеті чи домовитися про побачення? Хіба не могла вона зробити мені послугу і притримати все те, що мала сказати, навіть найцікавіше, до перерви між завтрашніми лекціями?

Нора зуміла перевернути все з ніг на голову. Той обсяг часу, який я збавляв у телефонних розмовах з нею, невдовзі породив у мене боязку і хвилюючу підозру, що відбувається щось безпрецедентне: зі мною, з нею, з нами обома. Хай де і з ким я був, а проте завжди знаходив можливість із нею поговорити, без зайвих церемоній полишаючи і людей, і поточні справи. По закінченні розмови я щоразу перевіряв на екрані мобільника, скільки збігло хвилин, і дивувався, бо не відчував жодних докорів сумління, навпаки, мав бажання знову набрати її номер. У мене в пам’яті зберігається ціла низка подібних спогадів: ось я ходжу по колу, дивлячись собі під ноги і дослухаючись до Нориних слів та пауз, аж нагрівається притиснута до мініатюрного динаміка мочка вуха і трохи пітніє долоня. Дружина ще й досі іноді підсміхається з мене, пригадуючи, яким я був, доки не познайомився з нею, і навряд чи коли-небудь перестане це робити. «Подумати тільки, де я тебе знайшла, – каже вона. – Ти ховався, увесь такий наїжачений і перестрашений, у якійсь дірі разом зі своїми кварками». Підозрюю, закоханість завжди буде пов’язана у моїй уяві з можливістю когось звідкись викурити.

У травні Нора знову вмикає той свій пронизливий різкий тон (та ще й так голосно, що я часом не витримую і прошу трохи збавити гучність) і застосовує притаманний їй хист до маєвтики[7] – втім, цього разу об’єктом виступаю уже не я, а наша відлюдькувата, мов громом прибита пані А. – намагаючись втягнути ту у пустопорожні балачки, такі, як колись. Тимчасове полегшення настає точно за розкладом, як і будь-яка інша з кодифікованих стадій цієї хвороби. Магічне зникнення симптомів – геть усіх, зокрема й пов’язаних із токсичною дією хіміотерапії – відроджує інтерес до світу поза її тілом, який, виявляється, ще існує. Тож ось вам знову гороскопи, ось мудрість, сконденсована в чіпких висловах, ось насичені численними подробицями дисертації на тему найкращого способу приготування кабачків, які саме починають у великій кількості з’являтися на базарних прилавках (так, авжеж, прокинувся й апетит, і це викликає чи не найбільшу радість), одне слово, ось вам Бабетта – та жінка, яку ми знаємо і любимо, скеля, на яку ми всі опираємося і яка сама опори не потребує.

Я слухаю Нору, яка слухає пані А., а сам періодично провалююсь у дрімоту. Суботній ранок, уже минула десята, але ми ще в ліжку; тим часом Емануеле вже товчеться у себе в кімнаті – ще більше, ніж завжди, щоб привернути нашу увагу. Відпочинок сприяє миру і спокою на душі, ми готові до вияву солідарності. Доки пані А. повідомляє Норі, що рак відступив, що у неї знову росте волосся, до того ж швидше, ніж передбачалося, хоч і рідше, ніж колись, а ще, на диво, темніше, де-не-де навіть каштанове, я запитую себе, чи відомо їй, що цей-от віднайдений рай – то стадія класична, що це полегшення тимчасове, ефемерне і трохи садистське, що це, властиво, не що інше як наближення до останньої прірви.

Якесь розуміння ситуації прохоплюється у пані А. лише наприкінці розмови, коли Нора на хвилі ентузіазму запитує, чи не сверблять у неї руки тепер, коли сили повернулися, знов опікуватися своїм городом.

– Що ні, то ні, – зненацька дає задній хід пані А., – для городу я таки заслабка.

І за кілька секунд вони прощаються; в роті залишається терпкуватий присмак недовіри.

Давній здоровий глузд, який має на озброєнні пані А., все ж спонукає її жити в цей останній період порівняно доброго самопочуття так, наче йому не буде кінця. На щастя, якраз на ці два чи два з гачечком місяці покращання припадає підготовка до дебюту Емануеле на театральній сцені. У шкільній виставі за мотивами «Чарівника з країни Оз» нашого сина обрали на дещо грубувату роль Страшила. Ця роль – одна з головних, і Нора пишається цим більше за нього, бо сам він волів би бути левом із рудою королівською гривою.

Виготовлення сценічного костюма ми довіряємо пані А. Достоту дивовижного хисту і вправності їй ще не бракує, а коли треба просилити крізь вушко голки наслинену нитку, рука у неї тверда і несхибна, без жодних ознак тремтіння. Тож півдня роботи дає солідний результат: на штанини рваного комбінезона густо понашивано латки, одну з моїх сорочок перероблено на куртку й усе, зокрема й пару чобітків, які нам довелося-таки купити, оздоблено обривками жовтої шерсті, що мають правити за солому. Переодягнувшись, Емануеле вистрибує довкола пані А., взявши руки в боки, наче збитошне бісеня, і кілька хвилин вони просто не помічають навкруги нікого й нічого. То буде останній приватний виступ нашого сина для улюбленої няні, яка просто в захваті. Я відчуваю спокусу сягнути рукою по будь-який апарат, здатний фотографувати, проте знаю, що рівновага у ці хвилини насправді дуже хистка, і не хочу її порушувати.

Сама вистава відбувається в атмосфері зовсім інакшій, ніж ця домашня прелюдія. Несподівана поява всіх членів Нориної родини створює своєрідну емоційну закупорку вже під час довгого очікування виходу на сцену. Бабця й дідусі вирядилися, ніби на бозна-яке врочисте прийняття: Норина мати – у яскраву вечірню сукню, а її колишній і теперішній чоловіки – в піджаки з «ялинковим» візерунком, кумедно подібні між собою. Тепер вони, схоже, страшенно невдоволені, бо опинилися у скромному вестибюлі початкової школи серед десятків мам і татів у джинсах та сорочках на короткий рукав. Вони чекають, що ми з Норою зараз усе влаштуємо, знайдемо крісла, які пасували б до їхнього вбрання, принесемо чогось випити або хоча б вигадаємо для них якусь розвагу.

Потім виявляється, що спортивна зала, де має відбуватися вистава, надто тісна, щоб там умістилась уся та безладна юрба родичів. Антоніо збирався вразити всіх своїм фотографічним обладнанням, вкупі зі штативом і білим світловідбивачем, і тепер, не добираючи слів, лається з якимсь чоловіком, бо той, мовляв, псує йому кадр; опонент у боргу не залишається і висловлює не надто ввічливу пропозицію щодо того, куди варто засунути і штатив, і світловідбивач. Через низький зріст пані А. бачить перед собою лише суцільну стіну зі спин і курток. Вона теж кидає на нас розчаровані погляди, проте ми й самі ледь бачимо сцену, розташовану на рівні підлоги, і зарадити нічим не можемо. Від спеки й задухи та довгого чекання на ногах їй паморочиться голова. Якась жінка підтримує її, а потім починає обмахувати аркушем паперу. Ще до кінця вистави, ба навіть до того, як на сцену виходить її названий онук, пані А. проштовхується через натовп до виходу і йде геть.

Знов опинившись біля нас, Емануеле відразу запитує:

– А де Бабетта?

– Їй стало недобре, але вона все бачила і сказала, що ти справжній молодець.

Син раптом горбиться, а на його обличчя набігає такий пригнічений вираз, що я мимоволі запитую себе: це він ще й далі за інерцією грає чи у нього справді щойно стиснулося серце?

Надмірні похвали з уст аж надто численних дідусів і бабці його не тішать. На смугастому лінолеумі тієї спортзали Емануеле виступав насамперед для пані А. і для нас із Норою, але його втіха не пропорційна двом третім від тієї, на яку він сподівався, бо відсутність Бабетти важить більше за нашу присутність.

Ми квапливо прощаємося і йдемо додому, лише нас троє: двоє батьків і маленький зажурений страшило, який не відпускає наших рук аж до самих дверей – так, наче хоче сказати, що збагнув: люди часом відходять, просто назавжди йдуть геть і все, тут уже нічого не вдієш, але не ми, нас він нікуди не пустить, принаймні доки триматиме отак за руки.

## Сполучені посудини

Кожна дитина – це ще й винятково точний сейсмограф. Емануеле зрозумів усе ще до нас; він відчув наближення поштовхів і саме тому так тримався за наші руки того вечора, коли грав у шкільній виставі. Зрештою, після того, як від нас пішла пані А., відбувся підземний обвал, безшумний зсув ґрунтових мас і водоносних шарів; влітку з’ясувалося, що епіцентром цього струсу було Норине лоно.

Якось уранці, вже одягнувшись перед виходом із дому, моя дружина оголосила, що у неї двотижнева затримка. Як на мене, це новина не з тих, які варто повідомляти у такий спосіб: навстоячки і поспіхом, з ключами від авто в руці і з позірною безпристрасністю у голосі.

– Ти зробила тест? – запитав я передусім для того, щоб виграти час і відреагувати на цю звістку не самим лише сум’яттям.

– Ні. Я подумала, спершу варто вирішити, що будемо робити.

– Що будемо робити?

Нора сіла за стіл, за яким сидів я, облишивши сьорбати свою каву. Не присунулася до мене і не розчулилася, виголошуючи те, що прозвучало далі, наче завчений напам’ять параграф з підручника:

– Краще поговорити про це зараз. Я відчуваю, що неготова, що не маю досить енергії. Ледь даю раду з роботою і з доглядом за Емануеле. Допомогти нам нікому, а ти постійно в університеті. Думаю, нам таки забракне грошей, та й, правду кажучи... – тільки тут вона завагалася, наче та остання фраза злетіла з язика випадково, непередбачено.

– Правду кажучи?

– Правду кажучи, між нами двома теж не все аж так гладко.

Я відсунув убік термосерветку з рештками сніданку. Часу обміркувати своє ставлення до новини я не мав, але не про те мова; насправді річ тут була у тому, як легко мене позбавили будь-якої реальної можливості вплинути на рішення, як завзято Нора наполягала, що нас усе-таки двоє і кожен живе своїм окремим життям. Я спробував зберегти бодай зовнішній спокій:

– Норо, можна вирішувати, мати чи не мати першу дитину – але не другу. Ми молоді, нам нічого не бракує. Чим можна було б виправдати такий вчинок?

Вона на мить замислилася, а тоді відповіла:

– Страхом. Надто сильно ми боїмося. Принаймні я.

– Здається, ти вже все вирішила сама. Незрозуміло тільки, навіщо було казати про це мені, – мовив я, і в цих словах прозвучав уже сарказм, ба навіть зневага.

Не дивлячись у мій бік, Нора кивнула, а потому підвелася і вийшла, повернувшись так, щоб не видно було обличчя. Я певен, що витримка їй таки зрадила і тієї миті вона вже плакала.

Ех, якби пані А. бачила нас упродовж кількох наступних тижнів! Яке ж то було б для неї розчарування! Коли Емануеле мало виповнитися три роки, вона розпочала активну особисту кампанію, ратуючи за те, щоб ми подарували йому сестричку (гіпотетична можливість народження братика навіть не бралася до уваги): низка банальних міркувань педагогічного характеру підштовхувала до думки, що існує таке собі часове вікно, протягом якого треба запланувати народження наступної дитини. «Місця у вас тут достатньо», – казала вона, ніби брак місця став би для нас основною перепоною.

Ми з неї тільки підсміювалися: «Бабетто, невже тобі мало одного? Може, трохи згодом, хто його зна», – і змінювали тему розмови, лише її розчаровуючи. Та вона ніколи не повірила би, що Нора, зіткнувшись із доконаним фактом, здатна буде обмірковувати можливість відступу.

Проте пані А. була від нас далека, як ніколи. Коли хвороба повернулася (трапилося це десь у середині липня), вона перебралася до кузини Марчелли, де й прожила останніх шість місяців, здебільшого лежачи на правій половині великого двоспального ліжка, вже не свого. Рак зробив чергову пробоїну і почав опановувати мозок. Спілкуватися по телефону їй було важко – бракувало голосу – і тепер, щоб доступитися до неї, доводилося проходити зовнішній фільтр, а щоб побачити – питати дозволу і потім перебувати під постійним наглядом.

Нора не визнавала цього ні тоді, ні пізніше, але її лякала, просто жахала потенційна можливість провести і другу вагітність прикутою до ліжка. Місяці непорушного лежання перед народженням Емануеле позначилися на ній сильніше, ніж я думав, і цього разу біля неї була б уже не пані А., а засмиканий чоловік, до якого, збагнув я у те літо, достатньої довіри вона не мала. Було враження, наче після того дня нами обома заволоділо якесь болісне, проте нестримне крещендо, і ми спорожнили цілі міхи тамованого доти жалю.

Згодом виявилося, що тривога через ту затримку була фальшивою, але особливого значення це вже не мало: свою справу вона зробила. Збоку наше подружнє життя наче й не змінилося, воно й далі тягнулося з дня у день низкою звичних занять і обов’язків, але так, ніби серце його було зовсім спустошене. Я бачив Нору різною – сумною, стривоженою, сердитою, проте ніколи – млявою і байдужою. Без її жвавості світ знову перетворювався на ту холодну оболонку, в якій я жив до знайомства з нею. Навіть Емануеле тепер іноді видавався мені чужим.

– Може, повечеряємо сьогодні в нашому ресторанчику, побалакаємо трохи?

– Якщо хочеш. Правда, я не дуже голодна.

– Все одно, ходімо.

А потім ми сиділи і споживали там вечерю, ніби чужі, й уже нічим не відрізнялися від тих подружніх пар, яким нічого сказати одне одному; раніше, з висоти свого однодумства, ми частенько їх жаліли.

– Що з тобою?

– Нічого.

– Виглядаєш сумною.

– Я не сумна, просто думаю.

– Про що?

– Ні про що. Абсолютно ні про що!

– Не лякай мене, ти навмисно це робиш?


Ми продовжували діймати одне одного чим завгодно, аби тільки перервати мовчанку, до якої зовсім не звикли. Здавалося, нам нічого вже не допоможе; судячи з того, як безглуздо ми поводилися, складалося враження, наче це взагалі перша подружня криза в історії людства.

Молода пара теж може занедужати – від браку почуття безпеки, від безконечної рутини, від самотності. Тоді починають прокльовуватися невидимі метастази, й у нас вони невдовзі сягнули ліжка. Одинадцять тижнів ми з Норою не торкалися одне одного й навіть не намагалися цього зробити; якраз у той час у пані А. відмовляли одна по одній елементарні функції організму. Лежачи на безпечній віддалі між собою, наші тіла нагадували неприступні мармурові брили.

У напівсні я мучився думками про ті часи, коли Норине тіло належало мені так само, як моє – їй, коли я міг пестити її, не питаючи дозволу, пестити всюди: шию і груди, горбики і западинки повздовж вигнутого хребта й щілину між сідничками, коли міг запихати пальці під кожну ґумку, не переймаючись тим, щоб її не потривожити, і вона, хоч уже й сонна, неодмінно відповідала на мої ласки, мимоволі тремтячи всім тілом. Ніхто з нас двох не намагався уникати сексу, такого не бувало ніколи; траплялося, ми подовгу не кохалися, бо не мали нагоди чи були втомлені, але аж ніяк не через створені власноруч перепони. Хай там як ішли у нас справи, ми знали, що у спальні знайдемо чистий, незатьмарений простір, пристановище для скрадливих обіймів і пестощів.

Якщо й наш рак мав намір уразити мозок, то йому це вдалося: моя дружина лежала поруч, за кілька сантиметрів від мене, а я вже не знав, як до неї наблизитися. У спогадах про ті дні і ночі, хоч це й було зовсім недавно, повно прогалин і суперечностей, а ще – злості і жорстоких фантазій, у яких Нора зраджувала мене з ким завгодно.

Чого Гален не пояснює чітко, то це того, змішуються рідини між собою, як-от фарби, чи співіснують окремо, як вода й олія; він не пояснює, чи творить жовч, яку виробляє печінка, у поєднанні з червоною барвою крові новий помаранчевий темперамент, і чи можливе тут узагалі переливання – за допомогою контакту, виливу, а чи навіть чистого почуття – між людьми, немовби між двома сполученими посудинами. Я довго вірив, що так і є. Був упевнений, що Норина срібляста рідина й моя чорна поволі змішуються і згодом у нас обидвох тектиме той самий Глянсуватий, на позір ніби металевий плин, за кольором схожий на деякі давні берберські прикраси (може, й не випадково моїм першим подарунком для неї став браслет власне такого типу, вкритий геометричною різьбою). А потім ми переконали себе, що сяйлива лімфа пані А. надасть іншого відтінку нашій, яка відтак набуде особливої густини і зробить нас сильнішими.

Я помилявся. Ми помилялися. Життя іноді звужується, тече ніби через лійку, і тоді емульсія, що утворюється спочатку з різних рідин, розшаровується. Норина жвавість і моя меланхолія; в’язка постійність пані А. і легке, повітряне безладдя, притаманне моїй дружині; ясне математичне мислення, яке я виховував у собі роками, і шорсткі думки Бабетти – кожен із цих елементів, попри всю старанність та прив’язаність, залишався все ж окремим. Рак пані А. – один-єдиний безконечно малий згусток непокірних клітин, які множилися без упину, аж доки привернули до себе увагу – врешті-решт виставив цю окремішність на видноту. Незважаючи на всі сподівання, ми так і не розчинилися одне в одному.

## Райська пташка (II)

Бувають історії, епілог яких закладено вже у пролозі. Хіба хтось, зокрема й сама пані А., припустив бодай на мить, що все може піти не так, а інакше? Хіба хтось хоч раз вимовив при ній незручне слово «одужання»? Де ж пак, жодного разу. Щонайбільше ми казали, що їй, мовляв, стане краще, проте й у це не вірили. Її кінець в усій своїй повноті містився у плямі на легенях, відображеній на першому рентгенівському знімку грудної клітки. «Історії хворих на рак усі однакові». Може, й так. Але водночас не можна забувати, що пані А. прожила своє неповторне життя, яке вже само по собі заслуговувало на розповідь; це життя аж до найостаннішої миті було гідне надії на те, що для цього випадку доля приберегла виняток й у винагороду за послуги, які пані А. робила стільком людям, поставиться до неї по-особливому.

З огляду на все, що відбувалося тієї осені між мною і Норою, думати про когось іншого ми були просто неспроможні. А наприкінці листопада нам зателефонувала кузина пані А.: «Вона хоче вас бачити. Думаю, їй уже недовго залишилося».

Ми порадилися, чи брати з собою Емануеле. Я схилявся до того, щоб узяти, бо немає сенсу перешкоджати дитині бачити страждання, та й він уже досить великий, щоб це витримати. Але Нора не хотіла, щоб образ пані А. при смерті стер з його пам’яті всі інші спогади про неї.

Вона мала рацію. Від Бабетти зостався лише контур, витончений і посірілий, що ледве-ледве вгадувався під багатьма покривалами у тому чужому ліжку. Кімната просякла солодкавим духом медикаментів і ще чогось невловимого; коли я схилився, аби ледь торкнутися губами її щоки, боязко імітуючи поцілунок, то з’ясував, що той другий запах іде у неї з уст: то був запах ферментації, ніби її тіло вже почало помирати зсередини, орган за органом. Світло там було якесь химерне, мерехтливе і наче позаземне, може, тому, що відбивалося у численних золотавих предметах: у покривалі на ліжку, у напівпрозорих шторах, у ручках на шафах і в різному латунному причандаллі.

Ледь присівши на край ліжка, Нора розплакалася. Так через дев’ять років я знову побачив їх обидвох у тому ж положенні, що й на самому початку, от лише тепер вони помінялися ролями: у ліжку лежала пані А., а моя дружина сиділа біля її узголів’я. Нора спробувала застібнути на Бабеттиному схудлому зап’ясті браслет – ми купили його, щоб у тій дорозі, яка лежала у неї попереду, вона мала щось і від нас, проте не могла впоратися з застібкою. І навіть у цій оберненій ситуації саме у пані А. знайшлися слова розради:

– Не плач, Норо, не плач, – сказала вона. – Якийсь час ми були гарним товариством одне для одного.

Я вийшов з кімнати, причинивши за собою двері. Норині сльози розтопили щось у мене всередині, випустили на волю ніжність, яка, втім, ніколи й не зникала, і попри всю трагічність моменту мене охопило не вельми доречне почуття полегшення. Ми купили білі тюльпани: то були улюблені квіти пані А., а ще ми чомусь мали враження, ніби численні дарунки допоможуть нам протистояти обставинам ефективніше. Марчелла знайшла якусь вазу, і я, пообрізавши задовгі стебла, заходився акуратно розташовувати там букет. Водночас я намагався підтримувати жваву розмову, щоб трохи притримати господиню, якій, схоже, кортіло бути біля ліжка хворої і тримати ситуацію під контролем: ану ж кузину не до речі потягне перед моєю дружиною на якусь відвертість. Мені ж хотілося зробити все можливе, щоб Нора пробула наодинці з пані А. стільки, скільки заслуговувала.

Повернувшись до спальні, я поставив вазу на тумбочку. Там було фото Ренато, зроблене взимку на набережній у Санремо; воно вже трапляло мені на очі деінде. Либонь, самої думки про те, що він її чекає, було достатньо, аби сповнити пані А. силою, приплив якої вона знову відчувала, силою, що для свого вияву не потребувала ні костей, ні плоті, ні голосу (і про голос: він несподівано змінився, втратив одну октаву і немовби шкріб об щось на виході).

– Ось, це тобі, – сказав я.

Вона всміхнулася. Прикидатися більше не було сенсу. Смерть уже перебувала тут, серед нас, простяглася на вільній половині ліжка, але поки що спокійно чекала.

Пані А. далі тримала Нору за руку, а може, й навпаки.

– Завжди її пильнуй, – попросила вона.

– Пильнуватиму, звісно. Завжди, – пообіцяв я.

Нора ледь повернулася у мій бік, наче хотіла сказати: «Ну, бачиш, як усе просто? Хіба ж не можна було так раніше?». Я підійшов і поцілував її у скроню.

– А зараз ми підемо, тобі треба відпочити, – мовив я до пані А., та вона вже дрімала, адже хтозна-звідки черпала енергію, щоб не заснути протягом тих кількох хвилин, і хтозна, супроти яких знеболювальних і заспокійливих препаратів боролася, аби лиш почути, як ми з Норою присягаємося й далі дбати одне про одного.

Ми пішли, коли вона вже міцно спала. Виходячи, я зиркнув ще на вікно. І зовсім би не здивувався, якби через ажурний візерунок штор і подвійну шибку побачив, що на підвіконні сидить екзотична на вигляд пташка з жовтим і блакитним оперенням, довгим білим хвостом і темними очима, серйозними та співчутливими, сидить і пильно дивиться на всіх нас.

Через кілька днів Нора придбала спеціальну дірчасту сковороду для смаження каштанів. Посудина виблискувала новеньким металом і дуже відрізнялася від тієї сплюснутої і заржавілої сковороди, з якою приходила в наш дім пані А. Цей ритуал Бабетта виконувала щоосені. По каштани вона вибиралася до лісу за своїм будинком, збирала їх там ще у шкаралупі, а потім приносила до нас смажити. Я допомагав їй один по одному їх надрізати, і того вечора на вечерю ми мали каштани і підсолоджене медом молоко.

– Такі смачні, як у неї, нам не вдадуться, – каже Нора. – Ці я знайшла у супермаркеті. Але спробувати можна.

Ми трохи невпевнено розглядаємо золотисту м’якоть, а дружина тим часом просить мене налити їй вина і повідомляє:

– Я думала про те, щоб перевести Емануеле до іншої школи.

– О, так?

– Так, наступного року. Тут його не цінують як слід і не розуміють. Вона завжди так казала. І потім, виривати дитині з зошита сторінки – це неправильно.

– Учительки завжди виривають сторінки, на те вони й учительки. Так було завжди.

– Тепер уже ні. Тепер такого не роблять, – Нора робить паузу, щоб ковтнути вина, а тоді простягає келих мені. – А ще я подумала: якщо тобі не продовжать контракт, то це не так уже й страшно.

– Ой, боюсь, що таки страшно.

– Знаєш, то була б непогана нагода поїхати звідси. Бодай на якийсь час. Якщо тобі тут недобре і ти вважаєш, що десь є кращі можливості, то варто принаймні спробувати. Над своїми проектами я можу працювати й деінде, а навіть якщо й не зумію, то не біда. Стану фахівцем із підсмажування каштанів, – вона кладе руку мені на стегно. – Що скажеш?

– Не знаю. Стільки всього нового нараз...

– Та ні. Глянь сюди. Думаєш, вони вже готові?

Якось уночі, під час хвороби, пані А. наснився Ренато. Щоб він приходив до неї уві сні – таке траплялося нечасто. Проте цього разу стояв перед нею, елегантний, як завжди, от лише у якомусь недоречному фетровому капелюсі на голові – недоречному, бо ж ніколи терпіти не міг жодних головних уборів, казав, що йому від них свербить шкіра. Руки тримав у кишенях довгої теплої куртки і лагідно кликав її за собою: «Ходімо, вже час».

Пані А. боялася, що в кишенях у нього сховане щось небезпечне, і просила показати долоні, та він не звертав на це уваги і знай повторював: «Ходімо, вже пізно».

«Не хочу, ще ні! Йди геть!» Пані А. позадкувала. Ренато розчаровано схилив голову, а тоді повернувся, і морок поглинув його цілого, з голови до п’ят.


Отже, тієї ночі Бабетта прогнала свого чоловіка, попри всю любов, яку відчувала до нього: то був гарний символ її надзвичайної прив’язаності до життя.

Десь у той самий час сон приснився і мені. Я був у безлюдному підземному паркінгу. Посередині з тріщини в асфальті ріс чагарник. Коли я підійшов ближче, щоб на нього подивитися, то побачив, що насправді це верхівка крони величного дерева; його стовбур тягнувся на багато метрів униз, так далеко, що підніжжя не було видно. Прокинувшись, я зумів пов’язати цей образ із пані А. На жаль, розповісти їй про це мені вже не довелося.

Вона була з тих кущів, які пускають коріння в тріщинах у стінах і попід тротуарами, належала до того різновиду витких рослин, яким досить ухопитися бодай за крихітний п’ятачок ґрунту – і незабаром вони вже обплітають цілий фасад. Так, пані А. була бур’яном – але з тих шляхетніших. Та й помилки, яких вона припускалася в останні місяці свого життя, – адже опустила руки набагато раніше, ніж можна було, не підготувалася до безконечного майбутнього, що настане після неї, почувалася розгубленою – були, мабуть, неминучі. Тим, хто буяє такою повнотою життя, – не до думок про смерть: я бачив це по ній і бачу щодня по Норі. Думати про смерть випадає лише тим, хто спроможний послабити хватку, тим, хто хоч раз уже так і вчинив; це навіть не думка, радше щось схоже на спогад.

Втім, про одну річ пані А. таки подбала заздалегідь: придбала собі місце на кладовищі поряд із могилою свого чоловіка. Якогось дня, найімовірніше, пополудні, вона вирушила пішки до місцевого цвинтаря, стискаючи в руках чорну торбинку, а потім з тієї ж таки торбинки вийняла гроші, щоб заплатити за земляне ложе, на якому згодом спочине. Не знаю, було то ще перед тим, як у неї виявили рак, чи вже опісля, але певний, що й того разу спонукала її до такого вчинку аж ніяк не думка про смерть, а любов до Ренато: перебувати далеко від нього ще одну вічність – ні, цього вона не витримала б.

– Нам теж слід про це подумати, – мовив я Норі, коли ми заходили через хвіртку на кладовище. Вдавав, наче жартую, але насправді говорив серйозно.

– Ти ж завжди казав, що хочеш, аби тебе кремували.

– Може, я щойно передумав.

Дружина лукаво скривила губи, ніби хотіла сказати, що ще подумає, чи хочеться їй весь той час лежати поруч зі мною, а потім трохи розгублено роззирнулася навколо:

– Як ми її знайдемо?

Позаяк у день похорону на цвинтар ми не поїхали, то й не знали, де поховано пані А. Котрась із кузин у загальних рисах пояснила Норі, куди йти, але, зважаючи на те, що моя дружина не особливо вміла орієнтуватися у просторі, користі з цих вказівок було небагато.

– Ти казала, що це десь у глибині. Спробуємо піти он туди.

Цвинтарні алеї ми розділили між собою, ніби збиралися шукати скарб. Десь так воно й було.

Знайшов її Емануеле.

– Ходіть сюди! Це тут! – вигукнув він.

Ми цитьнули на нього: мовляв, цвинтар – не те місце, де виховані люди можуть дозволити собі кричати.

– Але ж ми надворі, – запротестував він.

Поміж померлими наш син почувався спокійніше, ніж ми. Згодом я подумав, що вони мали б лише потішитися, зачувши чистий – «співучий», казала вона – голос Емануеле.

Довга мармурова плита була чиста, омита дощем, а може, хтось не так давно приходив сюди її помити. Емануеле виліз на неї. Нора хотіла його зупинити, але я притримав її: Бабетта йому дозволила би. Він погладив кольорову фотографію пані А., зміряв підозріливим поглядом розташований поруч знімок Ренато і сказав:

– Привіт.

Потому ліг долілиць на мармур і довго прислухався, притиснувшись вухом до каменя. Подумки він розмовляв з нею, я певен, бо його уста хоч і ледь-ледь помітно, та все ж ворушилися. Відтак звівся на коліна і зітхнув – зітхнув кумедно і трохи роблено, ніби дорослий.

А тоді вимовив уголос її ім’я:

– Анна.

Паоло Джордано

Італійський письменник, за основним фахом – фізик-теоретик. Народився 19 грудня 1982 р. в Турині. Навчався в Туринському університеті, де працює і зараз; у 2010 р. захистив докторську дисертацій з фізики елементарних частинок.

У січні 2008 р. у видавництві «Мондадорі» вийшов його перший роман «Самотність простих чисел» (La solitudine dei numeri primi), а вже у липні Джордано у віці 26-ти років став наймолодшим в історії лауреатом найпрестжнішої італійської літературної премії «Strega».

«Чорне і сріблясте» (Il nero е I’argento; 2014) – третя книжка письменника. Попри невеликий обсяг, цей майстерно написаний, бездоганний стилістично і дещо елегійний роман не раз спливатиме потім у пам’яті, спонукаючи до роздумів і залишаючи дивний гірко-солодкий післясмак.

# Примечания

1

Бабетта Ерсан – головна героїня данського фільму «Бенкет Бабетти» (дан. Babettes gœstebud, 1987) реж. Ґабріеля Акселя, знятого за однойменною повістю Карен Бліксен. У 1988 р. фільм було відзначено премією «Оскар» у номінації «Кращий фільм іноземною мовою» (тут і далі прим. перекладача).

2

«Кафе Анґле» (фр. Café Anglais) – знаменитий паризький ресторан, що існував у 1802-1913 рр. на перетині бульвару Італьєн і Рю-де-Маріво.

3

«Господиня заїзду» (іт. La locandiera) – комедія італійського драматурга Карло Ґольдоні, написана у 1753 р.

4

Кіното (іт. chinotto) – популярний в Італії газований напій, який виготовляють з соку апельсина кіното, що має гіркуватий присмак.

5

«Ай-Ті-Ті» (англ. ITT) – американська корпорація, заснована у 1920 р.; у 1960-1970-х рр. – один із найбільших конгломератів США, який об’єднував сотні різних компаній.

6

Паола Руффо ді Калабрія (Paola Ruffo di Calabria, нар. 1937) – італійська аристократка, дружина бельгійського принца, а згодом короля Альберта II; з 1993-го – королева Бельгії.

7

Маєвтика – окреслене Сократом мистецтво витягувати приховане в людині правильне знання за допомогою майстерних навідних запитань.