Присвячується

усім скривдженим дівчатам, яких змусили замовкнути.

Разом будемо почуті

Пролог. День, коли перевернувся мій світ

Я народилася в країні, яка була створена опівночі. Коли я ледь не померла, був полудень. Рік тому я пішла з дому до школи і не повернулась. У мене стріляли таліби, після чого мене, непритомну, вивезли з Пакистану. Дехто каже, що я більше ніколи не повернуся додому, однак я щиро вірю, що це не так. Нікому не побажаю бути відірваною від країни, яку любиш.

Розплющуючи вранці очі, я прагну побачити свою стару кімнату з усіма моїми речами, з одягом, розкиданим по всій підлозі, і шкільними відзнаками на полицях. Та я живу в країні, в якій час на п’ять годин відстає від часу мого любого Пакистану та рідного дому в долині Сват. Однак за рівнем розвитку моя рідна країна відстає від цієї на кілька століть. Тут є всі вигоди, які тільки можна уявити. З крана тече вода як гаряча, так і холодна; світло вмикається від натискання на вмикач, удень чи вночі, і не потрібні ніякі гасові лампи; тут є плити для приготування їжі, тож немає потреби йти на базар по балон із газом. Ця країна настільки розвинена, що в крамницях продається вже готова їжа.

Коли я дивлюсь у вікно, то бачу височенні будинки й довжелезні дороги, якими упорядковано рухаються різні транспортні засоби, охайні зелені живі огорожі та газони, а також чистенькі тротуари для пішоходів. Я заплющую очі й подумки повертаюся назад у свою рідну долину до високих гір із засніженими вершинами, зелених полів та прохолодних голубих річок, до жителів долини Сват, — і серце наповнює радість. Уява переносить мене назад до школи, я опиняюся серед подруг і вчителів. Зі мною моя найкраща подруга Моніба, ми сидимо з нею, розмовляємо і жартуємо, і я наче ніколи й не залишала того місця.

А тоді усвідомлюю, що я зараз у Бірмінґемі, і це Англія.

Це був день, коли все змінилося, — 9 жовтня 2012 року. Не найкращий день для починань...Середина шкільних іспитів. Оскільки я була відмінницею, то не переймалася так, як деякі мої однокласниці.

Того ранку, порскаючи дизельними вихлопами, наша вервечка барвистих авторикш1, у кожну з яких набилося по п’ять-шість дівчат, прибула у вузький брудний провулок біля вулиці Хаджі-Баба́. Коли прийшов Талібан, із нашої школи зникла табличка з назвою закладу, а оздоблені міддю двері посеред білої стіни не містили жодних ознак того, що ховається за ними.

Для нас, дівчат, ті двері були неначе магічний вхід у наш власний особливий світ. Ми забігали всередину й насамперед скидали з голів хустки, рішуче, як вітер розганяє хмари, щоб на небо викотилося сонце; а тоді галасливо підіймалися сходами. Нагорі було внутрішнє подвір’я, на яке виходили двері з усіх кабінетів. Ми скидали рюкзаки в класах, а тоді сходилися на ранкове зібрання просто неба, на якому стояли струнко, повернувшись спинами до гір. Одна дівчинка командувала: «Ассаан баш!», — що означало «Вільно!». Ми клацали каблуками й відповідали: «Аллах». Тоді вона казала: «Ху ші яр!», що означало «Увага!», і ми знову клацали каблуками й промовляли: «Аллах».

Школа, в якій я навчалася, була заснована моїм татом ще до мого народження, і вгорі на стіні красувався напис: «Школа Хушаль», червоними та білими літерами. Ми ходили до школи шість днів на тиждень, а оскільки мені вже було п’ятнадцять і я навчалась у дев’ятому класі, то на уроках ми хором промовляли рівняння хімічних реакцій, вивчали граматику урду та писали твори англійською мовою з мораллю на зразок «Поспішиш — людей насмішиш», або ж вимальовували схеми кровообігу — більшість моїх однокласниць хотіли бути лікарями. Важко навіть уявити, що хтось міг бачити в цьому якусь загрозу. І все ж за дверима нашої школи вирував не лише гамір та метушня Мінґори, найбільшого міста долини Сват, а й безумство руху Талібан, прибічники якого вважали, що дівчата не повинні ходити до школи.

Того ранку все було як зазвичай, хіба що почався він трохи пізніше. На іспити в школу треба було приходити не на восьму ранку, а на дев’яту, і мені це дуже подобалося, бо я не любила прокидатися рано і могла спати, не зважаючи на крики півнів і заклики муедзина до ранкової молитви. Спочатку мене намагався розбудити тато: «Прокидайся, джані мун», — казав він. Із перської це перекладається як «споріднена душа»; вранці тато завжди мене так називав. «Ще кілька хвилиночок, аба, будь ласочка», — благала я у відповідь, натягуючи ковдру вище. Після цього в кімнату заходила мама: «Пішо», — казала вона мені. У перекладі це означає «киця» — так називала мене мама. Цієї миті я усвідомлювала, котра вже година і вигукувала: «Бхабі, я запізнююсь!». У нашій культурі кожен чоловік — це твій «брат», а кожна жінка — твоя «сестра». Саме так ми ставимося до людей, які нас оточують. Коли тато вперше привів свою дружину до школи, всі вчителі поставилися до неї як до «братової дружини», тобто бхабі. Це прізвисько причепилося до неї, і тепер ми всі так її називаємо.

Я спала у довгій кімнаті в передній частині будинку. З меблів у ній були лише ліжко та шафка, придбана за гроші, які я отримала за участь в кампанії на захист миру в нашій долині та право дівчат ходити до школи. На полицях стояли «золоті» пластмасові кубки та трофеї, які я отримала за перші місця з успішності в класі. Лише двічі я не посіла першого місця — і обидва рази мене випередила моя однокласниця-суперниця Малка-і-Нур. Однак я була твердо переконана, що більше цього не допущу.

Школа розташовувалася недалеко від мого будинку, і раніше я ходила до неї пішки; однак минулого року я почала їздити до школи на авторикші разом з іншими дівчатами, а назад поверталася автобусом. Дорога додому тривала всього п’ять хвилин: автобус проїжджав повз смердючий струмок, а тоді минав велетенський рекламний щит Інституту пересадки волосся доктора Г’юмаюна. Ми з дівчатами жартували, що до них, певно, звернувся один із наших учителів, на чиїй лисині раптом проросло волоссячко. Мені подобалося їздити на автобусі, бо не доводилося пітніти, як тоді, коли ходиш пішки, до того ж, я могла побазікати з подругами і попліткувати з Усманом Алі, водієм, якого ми називали бхай джан, що в перекладі означає «брат». Ми завжди реготали з його шалених історій.

Я почала їздити автобусом, бо мама боялася відпускати мене до міста саму. Цілий рік ми отримували погрози. Іноді їх друкували в газетах, іноді передавали в усній чи письмовій формі. Моя мама дуже за мене переживала, однак таліби ніколи не нападали на дівчат, і тому я більше непокоїлася, щоб їхньою мішенню не став мій батько, який постійно виступав проти їхнього руху. Татовому близькому другові й соратникові Західу Хану таліби вистрілили в обличчя, коли він ішов на богослужіння, і я знала, що моєму татові казали: «Будь обережним, ти можеш стати наступним».

На нашу вулицю неможливо було заїхати машиною, тому мені доводилося виходити з автобуса біля струмка, проходити крізь залізні ворота й підніматися вгору східцями. Я думала, що якби на мене вирішили напасти, то це неодмінно сталося б на цих сходах. Як і мій тато, я любила фантазувати, і часом на уроках мої думки линули кудись, я уявляла, як повертаюся додому, а на сходи звідкілясь вискакує терорист і стріляє в мене. І я замислилась: що б я зробила? Можливо, я зняла б туфлю і вдарила його першою, однак чим я тоді відрізнятимуся від терориста? Краще спробую його переконати: «Що ж, стріляйте в мене, але спершу вислухайте. Ви чините неправильно. Я не маю нічого проти вас особисто, я лише хочу, щоб кожна дівчина могла ходити до школи».

Мені не було страшно, але я почала щовечора перевіряти, чи зачинені ворота, і питала у Бога, що стається з людиною після смерті. Своїй найкращій подрузі Монібі я розповідала геть усе. Ми змалку жили на одній вулиці й ще з молодшої школи стали нерозлийвода. Разом слухали пісні Джастіна Бібера, дивилися сагу «Сутінки» і ділилися найкращим кремом для висвітлення шкіри. Моніба мріяла стати модельєром, однак вона знала, що її батьки нізащо не дадуть на це згоди, тож вона всім казала, що хоче бути лікарем. У нашому суспільстві дівчатам дуже важко здобути якусь професію, окрім учителя чи лікаря, якщо вони взагалі матимуть роботу. У мене все було інакше. Я ніколи не приховувала, що передумала бути лікарем і хочу стати винахідником або політиком. Моніба знала про мої проблеми. «Не хвилюйся, — заспокоювала я її. — Талібан не нападає на дівчат». Коли під’їхав автобус, ми почали спускатися сходами, усі дівчата покрили голови хустками ще перед виходом зі школи. У білій Toyota Town Ace, яку ми між собою називали діна, було три паралельні ряди сидінь: по обидва боки й посередині. В салон утиснулося двадцять дівчат і троє вчителів. Я сиділа ліворуч між Монібою і на рік молодшою Шазією Рамзан; наші рюкзаки стояли на підлозі в ногах, а папки з екзаменаційними роботами ми притисли до грудей.

Далі мої спогади дещо туманні. Я пам’ятаю, що в автобусі було гаряче й душно. Ми ніяк не могли дочекатися прохолоди, лише на далеких горах Гіндукуш лежав сніг. Позаду, де ми сиділи, шибок не було, вікна були затягнуті товстою пожовклою поліетиленовою плівкою, яка лопотіла на ходу й була вкрита таким шаром пилу, що годі було щось розгледіти. Ми бачили лише клаптик неба й проблиски сонця, яке о тій порі дня нагадувало жовту кулю, що пливе в хмарі куряви, пронизуючи її своїм світлом.

Я пам’ятаю, що автобус, як завжди, звернув з головної дороги направо біля контрольно-пропускного пункту і проїхав безлюдний майданчик для гри в крикет. Із того моменту я більше нічого не пам’ятаю.

У моїх видіннях зі стріляниною в автобусі зі мною завжди їде мій батько, і в нього теж стріляють; а тоді я бачу чоловіків навколо і ніде не можу знайти батька.

Насправді все було так: автобус різко загальмував. Зліва від нас була заросла травою гробниця Шера Мухаммада Хана, колишнього міністра фінансів при першому правителі долини Сват; із правого боку — фабрика печива. Від контрольно-пропускного пункту ми від’їхали метрів двісті.

Ми не бачили, як попереду на дорогу вийшов молодий бородатий чоловік у світлому одязі й махнув нашому водієві, щоб той зупинився.

— Це автобус школи «Хушаль»? — запитав він у водія. Усману питання видалося безглуздим, оскільки назва школи була написана збоку на автобусі.

— Так, — відповів Усман.

— Мені потрібна інформація про деяких ваших учениць,  — сказав чоловік.

— Зверніться в шкільне управління, — відповів Усман.

Поки вони говорили, ззаду до автобуса підійшов іще один юнак у білому вбранні. «Ще один журналіст хоче взяти в тебе інтерв’ю», — сказала Моніба. Відколи я почала разом із батьком боротися за освіту дівчат та висловлюватися проти утисків, які чинить Талібан, журналісти часто брали в мене інтерв’ю, навіть закордонні, та ніколи не робили цього на дорозі.

На голові у чоловіка був картуз, ніс та рот закривала шийна хустка, ніби він був хворий на грип. На вигляд — звичайний студент. Він заскочив до автобуса, нахилився над нами й спитав:

— Хто з вас Малала?

Ніхто не вимовив ані слова, однак кілька дівчат поглянули на мене. У мене єдиної було неприкрите обличчя.

Після цього юнак витягнув чорний пістолет. Уже пізніше я довідалася, що то був кольт 45 калібру. Дівчата закричали. Моніба каже, що в той момент я сильно стиснула її руку.

Мої подруги розповідають, що далі пролунали три постріли, один за одним. Перша куля пройшла крізь ліву очну ямку і вийшла з-під лівого плеча. Я впала на Монібу, з лівого вуха текла кров. Дві наступні кулі випали на долю дівчат, які сиділи поруч зі мною. Одна куля влучила в руку Шазії, а друга пройшла крізь її ліве плече і поцілила у верхню частину руки Кайнати Ріаз.

Пізніше подруги розповіли, що коли бандит стріляв, у нього трусилася рука. Поки ми доїхали до лікарні, моє довге волосся і коліна Моніби були повністю залиті кров’ю.

Хто з вас Малала? Я — Малала, і це моя історія.

1 Авторикша, або тук-тук — поширений в Азії моторизований транспортний засіб, що часто використовується як таксі. — Тут і далі прим. пер. і ред.

Частина перша. До появи руху Талібан

Краще я з честю прийму твоє продірявлене кулями тіло,

Аніж вість про твоє боягузтво на полі бою.

Народний двовірш мовою пушту

1. Народження доньки

Коли я народилася, односельці висловлювали співчуття моїй матері, і ніхто не привітав мого батька. Я народилася на світанку, коли в небі зблиснула й згасла остання зірка. Ми, пуштуни, вбачаємо в цьому щасливий знак. У мого батька не було грошей на лікарню чи повитуху, тож пологи приймала сусідка. Перша дитина моїх батьків народилася мертва, я ж вискочила, сукаючи ніжками й плачучи. Я народилась у країні, де появу сина відзначають, стріляючи в небо з рушниць, тоді як доньок ховають за завісами, оскільки єдина їхня роль у житті — готувати їжу й народжувати дітей.

Для більшості пуштунів народження доньки — сумний день. Татів двоюрідний брат Джехан Шер Хан Юсуфзай один із небагатьох, хто прийшов відсвяткувати моє народження, і навіть подарував гроші. Він також приніс величезне зображення нашого родинного дерева, котре корінням сягало прапрадіда і на якому була відображена лише чоловіча лінія роду Далохела Юсуфзая. Мій батько, Зіяуддін, був не таким, як більшість пуштунських чоловіків. Він узяв аркуш, провів лінію від свого імені і на її кінці написав: «Малала». Цей вчинок насмішив його брата. Та мого батька це не обходило, він подивився мені, новонародженій, у вічі й одразу мене полюбив. Батько казав: «Я точно знаю, це особливе дитя». І навіть попросив друзів кидати в колиску засушені фрукти, цукерки й монети, як у нас прийнято лише в разі народження хлопчиків.

Мене назвали на честь Малалай, величної героїні Афганістану, учасниці битви при Майванді. Пуштуни — дуже гордий народ, який становлять численні племена, розкидані територією Пакистану та Афганістану. Століттями ми живемо за власним кодексом, пуштунвалі, який зобов’язує нас привітно приймати всіх гостей і за яким найбільшою цінністю є нанг, тобто честь. Найгірше, що може статися з пуштуном, — це втрата доброго імені. Найбільше наш народ боїться ганьби. У нас навіть є такий вислів: «Життя без честі не має сенсу». Міжплемінна боротьба і ворожнеча настільки поширені, що слово тарбур, двоюрідний брат, має ще й інше значення — ворог. Однак ми завжди згуртовуємося проти чужинців, які зазіхають на наші землі. Всі пуштунські діти виховуються на історії про те, як Малалай надихнула афганських воїнів протистояти британцям у 1880 році, під час однієї з найбільших битв Другої англо-афганської війни.

Малалай була донькою пастуха з Майванди, містечка на курній рівнині на захід від Кандагара. Вона була підлітком, коли її батько та чоловік, за якого вона мала вийти заміж, разом із тисячами інших афганців піднялися на боротьбу проти британської окупації їхньої країни. Малалай та інші жінки пішли на поле битви, щоб перев’язати й напоїти поранених. Дівчина побачила, що їхні воїни зазнають поразки, і коли прапороносець упав, вона зняла свою білу хустку, почепила на древко й повела військо в бій.

— Любі мої!  — кричала вона. Якщо ви не поляжете в битві при Майванді, ваші імена стануть символом ганьби!

Малалай загинула від ворожої кулі, однак її слова та хоробрість надихнули воїнів переломити хід битви й розгромити цілу бригаду. Це була одна з найтяжчих поразок в історії британської армії. Афганці так пишалися своєю перемогою, що останній афганський король наказав на честь перемоги в битві при Майванді звести монумент у центрі Кабула. У старших класах я читала оповідання про Шерлока Холмса, і мені здалася кумедною обставина, що саме в цій битві було поранено доктора Ватсона, перш ніж він став компаньйоном уславленого детектива. Для нас, пуштунів, Малалай стала нашою власною Жанною д’Арк. Її іменем названо дуже багато афганських шкіл для дівчат. Однак мій дідусь, богослов та сільський імам, не схвалив батьків вибір імені.

— Це сумне ім’я,  — казав він. Воно означає «убита горем».

Коли я була малою, тато часто співав мені пісню, написану відомим поетом Рахматом Шах Саїлом з Пешавара. Остання строфа закінчувалася так:

О, Малалай, героїня битви при Майванді, підведися

І допоможи пуштунам зрозуміти суть пісні про честь.

Твої поетичні слова перевертають світи, ти лиш явися.

Молю тебе, Малалай, не позбавляй нас своїх пришесть.

Тато розповідав історію про Малалай усім, хто приходив у наш дім. Я любила слухати ці розповіді й пісні, які співав мені тато, а ще мені дуже подобалось, як моє ім’я пливе разом із вітром, коли його хтось промовляє.

Ми жили в найкрасивішому місці на світі. Наша долина Сват — це райське королівство гір, бурхливих водоспадів та кришталево чистих озер. На в’їзді в долину стоїть табличка з написом: «Ласкаво просимо до раю». Колись давно долина Сват носила назву Уддіяна, що означає «сад». Наша долина — це луки з дикими квітами, фруктові сади з надзвичайно смачними плодами, смарагдові копальні та річки, наповнені фореллю. Сват часто називають Східною Швейцарією. У нас навіть відкрили перший у Пакистані гірськолижний курорт. Пакистанські багатії з’їжджаються до нас на вихідні, щоб подихати чистим повітрям і помилуватися краєвидами, а також, щоб відвідати наш знаменитий Суфі, фестиваль музики і танців. Крім того, до нас приїжджає багато іноземних туристів, яких ми називаємо ангрезанці — англійці — незалежно від того, звідки вони приїхали. У нас гостювала навіть сама королева Англії і зупинялася в Білому Палаці, збудованому з такого ж мармуру, як і Тадж-Махал, за наказом нашого короля, першого валі, тобто правителя долини Сват.

У нас є своя особлива історія. Нині долина Сват входить до складу провінції Хайбер-Пахтунхва, або ж ХПХ, як її називають пакистанці, однак раніше регіон Сват був відділений від решти території Пакистану. Колись наша долина була одним з трьох князівств і межувала з землями Читралу та Діру. В колоніальні часи наші володарі підпорядковувалися британцям, але продовжували правити на своїх власних землях. Коли 1947 року Британія подарувала Індії незалежність і розділила її на частини, наша долина опинилася в складі новоствореного Пакистану, однак залишалася автономною. У нас ввели в обіг пакистанські рупії, однак уряд Пакистану міг втручатися лише у справи міжнародної політики. Валі здійснював правосуддя, зберігав спокій та порядок між племенами, що ворогують, і збирав ушур — податки в розмірі 10 відсотків від доходу, за які будували дороги, лікарні та школи.

Від Ісламабада, столиці Пакистану, до долини Сват усього 160 кілометрів по прямій; однак складається враження, що це десь в іншій країні. Їхати треба щонайменше п’ять годин через гірський перевал Малаканд, де багато років тому серед скелястих піків наші предки на чолі з муллою Сайдуллою (відомим британцям під іменем Скажений Факір) билися з британськими військами. Під час тієї битви серед них був Вінстон Черчилль, який потім написав про це книжку; крім того, ми досі називаємо одну з гірських вершин Застава Черчилля, хоч він висловлювався не дуже приємно про наш народ. У кінці цього перевалу споруджено зелену куполоподібну гробницю, куди люди кидають монетки на знак подяки за безпечний переїзд.

Ніхто з моїх знайомих не бував в Ісламабаді. До того, як у нашій країні почався безлад, більшість людей, як і моя мама, ніколи не бували за межами долини Сват.

Ми жили в Мінґорі, найбільшому і єдиному місті долини. Колись це було маленьке мирне містечко, однак потім туди переїхало дуже багато людей із сусідніх поселень, і вони перетворили його на забруднене, перенаселене місце. У Мінґорі є готелі, коледжі, поле для гри у гольф та базар, відомий нашими традиційними вишивками, коштовним камінням та всім, що тільки можна уявити. Містом в’ється струмок Маргхазар, каламутний і забарвлений у коричневий колір через поліетиленові пакети та сміття, яке в нього кидають. Він зовсім не такий чистий, як потоки у горах чи як широка річка Сват, у якій ловлять форель і до якої ми часто їздили на вихідні. Наш будинок розташований у районі Ґулкада, назва якого перекладається як «місце квітів». До речі, раніше цей район називався Буткара, що означало «місце буддистських статуй». Поле біля нашого дому було всіяне таємничими руїнами — статуями левів, що готуються до стрибка, зруйнованими колонами, безголовими фігурами людей та, що найдивніше, сотнями кам’яних парасольок.

Іслам прийшов у нашу долину в ХІ столітті, коли Султан Махмуд Газневі вдерся до нас з Афганістану і став нашим правителем. У давні ж часи Сват був буддистською державою. Буддисти поселилися в нашій долині ще в другому столітті, і їхні правителі керували долиною більше п’ятисот років. Китайські дослідники писали, що колись на обох берегах річки Сват стояло 1400 буддистських монастирів і в долині лунав чарівний передзвін храмових дзвонів. Храми давно зникли, та хоч де ви опинитесь у долині Сват, — серед первоцвітів чи інших польових квітів — знайдете залишки їхніх руїн. Раніше ми часто влаштовували пікніки біля наскального зображення великого усміхненого Будди, який сидів, схрестивши ноги, на квітці лотоса. Існує легенда, що Господь Будда особисто обрав це місце, бо в ньому панував дивовижний мир та спокій. Кажуть, його попіл похований у долині у велетенській стýпі.2

Руїни Буткари були для нас магічним місцем, в якому ми грали у піжмурки. Якось туди приїхала іноземна археологічна експедиція. Дослідники розповіли нам, що колись давно це було місце паломництва з великою кількістю неймовірно гарних храмів із золотими банями, під якими були поховані буддистські правителі. Мій тато написав вірш «Реліквії Буткари», в якому чітко описав, як храми та мечеті могли співіснувати у повній злагоді:

Коли голос істини з мінарету лунає,

Будда всміхається,

А розірваний ланцюг історії знову єднається.

Ми жили в тіні гір Гіндукуш, куди чоловіки піднімалися, щоб уполювати альпійських кіз або золотого півника. Будинок у нас був бетонний та одноповерховий. Із лівого боку східці вели на плаский дах, достатньо великий, аби ми, діти, грали на ньому в крикет. Це був наш ігровий майданчик. Коли спадали сутінки, тато зі своїми друзями збиралися там, щоб посидіти за чашкою чаю. Іноді я теж сиділа на даху й спостерігала за тим, як із сусідніх будинків підіймався димок від печей для приготування їжі, і вслухалася в нічний скрекіт цвіркунів.

У нашій долині росте багато фруктових дерев, рясно обвішаних найсолодшим у світі інжиром, гранатами та персиками, а в саду ми вирощували виноград, гуаву та хурму. А ще на передньому дворі росла слива, на якій достигали найсолодші у світі плоди. Ми навіть змагалися з птахами за те, хто перший їх дістане. Птахи дуже любили нашу сливу, навіть дятли.

Скільки себе пам’ятаю, мама завжди розмовляла з птахами. Позаду будинку була веранда, на якій збиралися жінки. Ми добре знали, що таке голод, і тому мама завжди готувала багато їжі, щоб ділитися з бідними. Якщо їжа залишалася, мама підгодовувала птахів. Ми полюбляли співати тапи — дворядкові вірші мовою пушту; і, сіючи рис, мама наспівувала: «Не вбивай у саду голубів. Якщо вб’єш бодай одного, не прилетить більше жодного».

Мені дуже подобалося сидіти на даху, дивитися на гори і мріяти. Найвища з усіх — гора Елум  — має форму піраміди. Для нашого народу це священна гора. Вона настільки висока, що її вершина завжди вбрана в намисто з кучерявих хмарок. Навіть влітку гора присипана снігом. У школі розповідали, що в 327 році до н. е., ще до того, як у долину Сват прийшли буддисти, сюди вдерся Олександр Македонський із багатотисячним військом, слонами та солдатами, прокладаючи собі шлях з Афганістану до річки Інд. Жителі долини Сват утекли на гору, вірячи в те, що там їх захистять їхні боги, адже верхівка гори сягала самого неба. Однак Олександр був рішучим і наполегливим воєначальником. Він збудував дерев’яний поміст, із якого його катапульти та стріли діставали аж до верхівки гори. А тоді піднявся так високо, щоб ухопитися за зірку Юпітер, символ своєї влади.

Із даху нашого будинку я спостерігала, як у різні пори року змінюються гори. Восени до нас вриваються студені вітри. Взимку все вкрито снігом; із дахів, наче кинджали, звисають довгі бурульки, які ми любили обламувати. Ми валялися в снігу, ліпили сніговиків та снігових ведмедів і намагалися впіймати язиком сніжинки. Навесні долина Сват зелена, як ніколи. Будинок наповнюється ароматом евкаліптового цвіту, квіти якого осипаються й укривають усе довкола білими пелюстками; а ще вітер приносить сильний аромат рисових полів. Я народилася влітку, і, напевно, саме тому це моя улюблена пора року, попри те, що в Мінґорі літо завжди дуже спекотне й засушливе, а зі струмка, в який люди кидають сміття, жахливо смердить.

Коли я народилася, наша сім’я дуже бідувала. Мій тато разом зі своїм товаришем заснував свою першу школу, і ми жили навпроти неї в убогій халупі, яка складалася з двох кімнат. Я спала в одній кімнаті з мамою і татом, а друга кімната призначалася для гостей. У нас не було ні ванни, ні кухні; мама готувала їжу на вогнищі прямо на землі, а одяг прала в школі під краном. У нашому будинку завжди було багато людей, які приїздили до нас із сіл. В пуштунській культурі гостинність посідає надзвичайно важливе місце.

Через два роки після мого народження на світ з’явився мій брат Хушаль. Як і мене, мама народжувала його вдома, оскільки ми й далі не мали змоги оплатити послуги лікарні. Хлопчикові дали ім’я Хушаль, так само називалась і батькова школа — на честь пуштунського героя Хушаля Хана Хаттака, величного воїна й поета. Моя мама дуже хотіла сина, і коли він нарешті народився, то не могла приховати свого щастя. Мені малюк здавався дуже худеньким і крихітним, наче тростинка, яку міг підхопити навіть легкий вітерець, однак мама берегла його як зіницю ока, він був її ладла. Здавалося, кожне його бажання було для мами непорушним наказом. Він постійно просив нашого традиційного чаю з молоком, цукром та кардамоном; однак навіть мама втомилася йому догоджати і, зрештою, приготувала настільки гіркий чай, що Хушаль назавжди незлюбив його смак. Мама хотіла купити для нього нову люльку — коли я народилася, в батьків на це не було грошей, і тому я спала в старій дерев’яній, яку дали сусіди; до нас вона перейшла вже з третіх чи навіть з четвертих рук, та тато не погодився. «Малала спала у цій колисці, і він зможе»,  — вирішив тато. А через п’ять років у моїх батьків народився ще один хлопчик, Атал, ясноокий і допитливий, мов білочка. Після цього тато сказав, що трьох дітей їм уже достатньо. У пуштунів сім’я з трьома дітьми вважається невеликою, у більшості сімей по семеро-восьмеро дітей.

Переважно я гралася з Хушалем, оскільки він був лише на два роки молодший. Ми з ним часто бились, і тоді він ішов плакатися до мами, а я до тата.

— Джані, що сталося?  — стурбовано питав тато.

Як і він, я з народження була дуже гнучка і з легкістю могла вигнути пальці в протилежний бік. А коли ходила, мої гомілковостопні суглоби хрускали, і від цього звуку батьки аж щулилися.

Моя мама дуже гарна жінка. Тато обожнює її усім своїм серцем і труситься над нею, наче вона крихка фарфорова ваза; він ніколи в житті не підіймав на неї руку, на відміну від багатьох чоловіків із нашої спільноти, які б’ють своїх дружин. Її ім’я  — Тор Пекай  — у перекладі означає «волосся, як воронове крило», хоча насправді волосся в неї каштанове. Мій дідусь, Джансер Хан, почув це ім’я по афганському радіо, яке слухав напередодні маминого народження. Я б дуже хотіла мати таку біло-лілейну шкіру, як у мами, витончені риси й зелені очі, однак замість усього цього я успадкувала від тата землистий колір обличчя, широкий ніс і карі очі. У нашій культурі в кожної людини є якесь прізвисько: окрім пішо, як називала мене мама від самого мого народження, деякі кузени називали мене лачі, що мовою пушту означає «кардамон». Темношкірих людей часто називають білими, а низьких — високими. Отаке чудернацьке в нас почуття гумору. В сімейному колі мого тата називали хайста дада, що означає «красень».

Коли мені було чотири роки, я запитала в тата:

— Аба, а якого ти кольору?

— Не знаю, — сказав він, — трохи білого, трохи чорного.

— Це неначе змішати чай з молоком, — зробила я висновок.

Він часто сміявся з мене, хоча сам, коли був малим, дуже соромився своєї смаглявої шкіри, через що ходив на пасовища, брав молоко буйволиці й мастив ним обличчя — тато думав, що від цього воно стане світлішим. Лише після зустрічі з моєю мамою він заспокоївся і перестав комплексувати через свою зовнішність. Те, що його покохала така приваблива дівчина, додало йому впевненості.

У нашому суспільстві зазвичай родини влаштовують шлюби своїх дітей, однак у моїх батьків усе було по-іншому вони одружилися з любові. Я могла б вічно слухати історію їхнього знайомства. Мої батьки жили в сусідніх селах у віддаленій верхній частині долини Сват, що називалася Шанґла. Вперше вони побачилися тоді, коли мій тато пішов учитися до будинку свого дядька, в сусідстві з яким жила моя тітка. Того дня мої батьки бачили одне одного лише якусь коротку мить, однак цього було достатньо, щоб вони усвідомили свою взаємну симпатію. Та в нашій культурі суворо заборонено бодай якось проявляти такі емоції. Тому тато писав їй вірші, які вона не могла прочитати.

— Я захоплювалася його розумом,  — розповідає мама.

— А я — її красою,  — сміється у відповідь тато.

Однак існувала одна велика проблема. Мої дідусі не ладнали між собою. Тож коли тато заявив про свій намір просити руки моєї мами, Тор Пекай, було зрозуміло, що жодна зі сторін не схвалить цього шлюбу. Згодом бáтьків тато погодився заслати цирульника в ролі свата — така в нас пуштунська традиція. Малік Джансер Хан, батько моєї матері, відповів відмовою. Та мій тато — людина дуже наполеглива, тож він переконав дідуся ще раз відправити цирульника. У худжрі Джансера Хана досить часто збиралися люди, щоб обговорити різні політичні питання, і мій тато почав відвідувати ті зібрання, завдяки чому вони з Джансером змогли краще познайомитися один з одним. Мамин тато зволікав із відповіддю дев’ять місяців, після чого нарешті дав свою згоду.

Моя мама походить із роду сильних жінок та впливових чоловіків. Її бабуся — моя прабабуся — овдовіла, коли її діти були ще зовсім малими, а старшого сина Джансера Хана арештували через племінну ворожнечу, коли йому було лише дев’ять років. Щоб звільнити сина, вона пішла до свого впливового кузена, подолавши гірською місцевістю 65 кілометрів. Я впевнена, що заради нас моя мама вчинила б так само. Попри те, що мама не вміє ні читати, ні писати, тато ділиться з нею геть усім, як хорошим, так і поганим, і щовечора розповідає їй, як у нього минув день. Мама завжди уважно його вислуховує і дає поради стосовно того, кому, на її думку, можна довіряти, а кому ні; і тато каже, що мама ніколи не помиляється. Більшість пуштунських чоловіків не діляться проблемами зі своїми дружинами, оскільки в нашій культурі це вважається ознакою слабкості. «Він навіть з дружиною радиться!» — кажуть вони зі зневагою. Та це не заважає моїм батькам бути щасливими й веселими. Люди бачать, яка в нас чудова сім’я.

Моя мама дуже набожна жінка, вона молиться п’ять разів на день, хоча і не в храмі, оскільки він призначений виключно для чоловіків. Вона не схвалює танців, кажучи, що Аллахові б це не сподобалося, однак дуже любить носити різноманітні прикраси, одяг з вишивкою, золоті намиста й браслети. Думаю, вона трохи розчарована тим, що мені, як і татові, байдуже до одягу та прикрас. Я не люблю ходити на базар, на мою думку, це нудно; однак я люблю танцювати з подругами, коли нас ніхто не бачить.

Росли ми переважно під маминим наглядом. Тата часто не було вдома, він займався не лише справами своєї школи, літературних спільнот та джирги, а й намагався врятувати довкілля та нашу долину. Мій тато був родом з відсталого села, та завдяки освіті й внутрішній силі він забезпечив нам гідний рівень життя й здобув собі добре ім’я.

Людям подобалося слухати його промови, а я любила вечори, коли до нас приходили гості. Ми сиділи на підлозі навколо довгої поліетиленової скатертини, на яку мама ставила різноманітні страви, і їли правою рукою, як це у нас прийнято, стискаючи в маленькі грудочки рис із м’ясом. Коли сонце заходило і все довкола занурювалось у темряву, ми сиділи при світлі гасових ламп, відганяючи від них мух і в такий спосіб проектуючи на стіни свої танцюючі силуети. Влітку надворі часто гуркотіли грози з громом та блискавками, і тоді я намагалася сховатися, притиснувшись до татових колін.

Я із захопленням слухала його історії про ворогуючі племена, пуштунських лідерів та святих; історії, переважно викладені віршами, які тато читав ніжним мелодійним голосом; я бачила, як іноді йому на очі навертаються сльози. Як і більшість жителів долини Сват, ми походимо з племені Юсуфзай. Юсуфзаї (дехто вимовляє Юсафзаї)  — вихідці з міста Кандагар, це одне з найбільших пуштунських племен, представники якого розкидані всією територією Пакистану та Афганістану.

Наші предки прийшли в долину Сват у XVI столітті з Кабула, де допомогли імператорові з династії Тимуридів повернути собі трон після того, як його скинуло власне плем’я. З вдячності імператор призначив їх на важливі посади при своєму дворі та у війську. Друзі й родичі імператора застерігали його, що плем’я Юсуфзай стало дуже могутнім і може повалити його імперію. Тоді імператор запросив до себе на банкет усіх командирів, і коли вони вечеряли, на них напали його воїни. Було вбито близько шестисот командирів. Лише двоє втекли і разом зі своїми племенами подалися до Пешавара. Згодом вони прийшли в долину Сват, щоб домовитися з тутешніми племенами про підтримку і з їхньою допомогою повернутися в Афганістан. Однак їх так вразила краса цієї долини, що, зрештою, вони вирішили назавжди зостатися в цих краях і витіснили інші племена.

Юсуфзаї розділили нову землю між усіма чоловіками свого племені. Був запроваджений специфічний устрій, веш, згідно з яким кожні п’ять чи шість років сім’ї обмінювалися своїми поселеннями і між чоловіками відбувався перерозподіл земель. Таким чином, кожному випадала можливість попрацювати як на хорошій, так і на поганій землі. Вважалося, що таким чином можна уникнути боротьби між кланами, що конкурують. Поселеннями керували хани, а прості люди, ремісники та робітники, були їхніми орендарями. Вони мали сплачувати орендну плату, яка зазвичай віддавалась у вигляді частини врожаю. Крім того, селяни мали служити у ханському війську, а тому з кожної земельної ділянки мусили віддавати до війська одного воїна. Кожен хан мав у своєму розпорядженні сотні озброєних воїнів, які брали участь у міжусобицях та здійснювали набіги на інші поселення.

Оскільки в долині Сват не було єдиного правителя, ворожнеча між ханами не згасала, конфлікти виникали навіть усередині сімей. У всіх наших чоловіків є гвинтівки, однак нині вони вже не розгулюють із ними так, як це роблять на інших пуштунських територіях. Мій прадід розповідав про перестрілки, які були абсолютно звичною справою в часи, коли він був ще маленьким хлопчиком. На початку минулого століття пуштуни боялися, щоб їх не захопили британці, які в той період контролювали більшу частину сусідніх земель. Крім того, вони дуже втомилися від нескінченного кровопролиття. Саме тому пуштуни вирішили знайти справедливого чоловіка, який зміг би керувати всією їхньою територією і вирішувати їхні суперечки.

Після того, як двоє перших керівників не досягли успіху, 1917 року правителем обрали чоловіка на ім’я Міангул Абдул Вадуд. Нам він відомий під іменем Бадшах Сагиб; і хоч він навіть не був письменним, йому вдалося принести в долину мир. Забрати у пуштуна гвинтівку — це те саме, що забрати життя, і саме тому він не роззброював племена. Натомість побудував форти в горах уздовж усієї долини і створив армію. У 1926 році Британія визнала його главою держави й офіційно призначила нашим валі. Сагиб створив першу систему телефонного зв’язку, побудував першу початкову школу й поклав край принципу веш, оскільки постійне переселення селян означало лише те, що ніхто з жителів не міг продавати землю, а також позбавляв стимулу побудувати кращий дім чи садити нові фруктові дерева.

У 1949-му, через два роки після створення Пакистану, він зрікся влади на користь свого старшого сина Міангула Абдула Хака Джеханзеба. Мій тато завжди казав: «Бадшах Сагиб приніс нам мир, а його син — процвітання». Ми вважаємо, що правління Джеханзеба було золотим періодом нашої історії. Він навчався в британській школі у Пешаварі і, можливо, через неписьменність батька, сам він був одержимий проблемами освіти. Син збудував багато шкіл, лікарень та доріг, а в 1950 році ліквідував устрій, згідно з яким ханам платили податки. Однак у країні зовсім не було свободи слова, і якщо хтось намагався критикувати валі, за це його могли виселити з долини. 1969-го, того року, коли народився мій тато, валі склав свої повноваження, і наша долина стала частиною пакистанської Північно-західної прикордонної провінції, яка декілька років тому змінила свою назву на Хайбер-Пахтунхва.

Так, я народилася гордою донькою Пакистану, хоча перш за все завжди вважала, що я родом із долини Сват, пуштунка, і лише тоді пакистанка.

* * *

У сусідстві з нами жила сімейна пара, в якої була донька мого віку на ім’я Сафіна і двоє синів, Бабар та Басіт, такого ж віку, як мої брати. Ми всі разом грали у крикет на вулиці чи на дахах, однак я знала, що як тільки ми, дівчата, подорослішаємо, нам доведеться сидіти вдома. Ми будемо лише готувати їжу та прислужувати нашим братам і татам. Хлопці та чоловіки можуть вільно ходити містом, тоді як ми з мамою не можемо вийти з дому без супроводу родича чоловічої статі, навіть якщо це буде п’ятирічний хлопчик! Отакі в нас традиції.

Ще в ранньому дитинстві я вирішила, що так не житиму. Мій тато завжди казав: «Малала буде вільною, мов пташка». Я мріяла, що колись, як Олександр Македонський, піднімуся на верхівку гори Елум і доторкнуся до Юпітера. Я спостерігала, як мої брати, бігаючи дахом, запускають повітряних зміїв; вони вміло керували їх польотом, смикаючи за мотузочки назад або вперед, а я думала про те, наскільки вільною може стати донька Пакистану.

2 Ступа — культова меморіальна, облицьована каменем або глинобитна споруда в буддистській архітектурі Середньої Азії, Індії та Непалу.

2. Мій батько — сокіл

Я завжди знала, що в мого тата проблеми з мовленням. Іноді слова ставали в нього поперек горла і він знову й знову повторював один і той самий склад, наче платівка, яку заїло на одному місці, і тоді ми всі чекали, коли йому нарешті вдасться виштовхнути із себе той склад. Тато казав, що в такі моменти йому здавалося, наче в горлі виростала стіна. Звуки «м», «п» і «к», як вороги, чатували на нього в засідці. Я піддражнювала тата, що він називає мене джані тому, що це слово вимовляти легше, ніж ім’я Малала. Заїкання  — жахлива вада для людини, яка так любить виступати з промовами та віршами. По лінії обох батьків тато мав дядьків із такою самою вадою. А його батько ще й погіршував ситуацію, коли підвищував на нього голос, змушуючи його серце тріпотіти від страху.

Коли мій тато застрягав на якомусь слові, дід викрикував: «Та виплюнь ти його, сину!». Татового батька звали Рохул Амін, що в перекладі означає «чесний дух» і є святим іменем архангела Гавриїла. Він так пишався своїм іменем, що, знайомлячись, декламував відому суру, в якій воно згадувалося. Дід був дуже дратівливий і лютував навіть через дрібниці, приміром, через курку, що заблукала, чи розбиту чашку. Його обличчя наливалося кров’ю і нагадувало стиглий помідор, він починав кидати на землю каструлі й посуд. На жаль, бабусі я вже не застала, але тато розповідав, що вона кепкувала з дідуся:

— За те, що ти завжди такий насуплений, нехай після моєї смерті Аллах пошле тобі дружину, яка ніколи не всміхатиметься.

Моя бабуся дуже переймалася через татове заїкання, і коли він був ще малим, повезла його до одного праведника. Щоб дістатися туди, довелося дуже довго їхати автобусом, а тоді ще годину підніматися на гору. Бабусин племінник Фазлі Хакім поїхав з ними і всю дорогу ніс тата на плечах. Праведника звали Левано Пір, тобто Святий серед божевільних. Називали його так тому, що він, як казали, міг зцілювати безумців. Коли вони нарешті прийшли до піра, він сказав моєму татові відкрити рота, а тоді плюнув туди. Після цього праведник узяв гуру, чорної патоки з цукрової тростини, і поклав собі в рот, зволожуючи слиною, далі витяг з рота темну грудку, дав її бабусі і наказав щодня давати татові по малесенькому шматочку. Таке лікування не зцілило тата. Дехто казав, що після цього він почав заїкатися ще більше. Коли татові виповнилося тринадцять, він прийшов до свого батька й сказав, що братиме участь у конкурсі ораторського мистецтва. Ця звістка приголомшила дідуся. Рохул Амід розсміявся й сказав:

— Що за дурниці?! Ти одне речення розказуєш зо дві хвилини.

— Не хвилюйся, — відповів мій тато. Напиши промову, а я її вивчу напам’ять.

Мій дід славився своїм красномовством. Він викладав богослов’я в державній школі села Шахпур. Крім того, він був імамом у місцевій мечеті. Дід був надзвичайним оратором. Його проповіді під час п’ятничного молебня мали такий шалений успіх, що люди спускалися з гір на віслюках чи йшли пішки, щоб їх послухати.

Мій тато народився у великій сім’ї. Він мав одного набагато старшого брата, Саїда Рамзана, якого я називаю дядько хан дада, і п’ятьох сестер. Баркана, село, в якому вони народилися, було дуже вбоге. Вся їхня сім’я жила в одноповерховому напіврозваленому будинку з глинобитним дахом, який протікав, коли надворі йшов дощ чи сніг. Як і в більшості сімей, хлопчики ходили до школи, тоді як дівчатка залишались удома. «Мої сестри сиділи вдома й чекали, коли хтось покличе їх заміж», — розповідав тато.

Мої тітки були позбавлені не лише змоги навчатися. Вранці, коли моєму татові наливали вершки чи молоко, його сестрам давали звичайний чай. Якщо вдома були яйця, ними частували виключно хлопчиків. А коли на обід подавали курку, дівчаткам залишалися крильця і шия, тоді як тато з братом і дідом ласували соковитою грудинкою. «Я змалку відчував різницю між мною і сестрами»,  — казав тато.

У селі, де жив мій тато, робити було нічого. Там навіть не було місця для гри в крикет, і на все село лише одна сім’я мала телевізор. Щоп’ятниці тато з братом прокрадалися до мечеті й зачаровано спостерігали, як дід упродовж години проповідував за кафедрою. Хлопці вичікували момент, коли дідів голос підвищиться настільки, що, фактично, сколихне крокви.

Мій дід навчався в Індії, де на власні очі бачив таких великих ораторів і діячів, як, наприклад, Мухаммед Алі Джинна (засновник Пакистану), Джавахарлал Неру, Магатма Ганді та Хан Абдул Гаффар-хан, наш знаменитий пуштунський лідер, який виступав за незалежність. Бабá, як я називала свого діда, був навіть свідком звільнення Пакистану від британських колонізаторів, що відбулося опівночі 14 серпня 1947 року. У нього був старенький радіоприймач, по якому він слухав новини. До речі, мій дядько донині зберігає цей старовинний пристрій. У своїх проповідях дід часто проводив історичні паралелі з сучасними подіями, розповідаючи історії з Корану чи згадуючи хадиси, оповіді про життя Пророка Магомета. Він також любив поговорити про політику. Сват приєднався до Пакистану в 1969 році (саме того року народився мій тато). Чимало жителів долини Сват були незадоволені таким розвитком подій, вони нарікали на пакистанську судову систему, що була, на їхню думку, набагато повільнішою й менш ефективною, ніж старі племінні методи. Дід боровся проти класової нерівності, влади ханів та існуючої прірви між багатими та бідними.

Моя країна ще зовсім юна, однак, на жаль, вона вже має досвід військового перевороту. Коли татові було вісім років, до влади прийшов генерал Зія-уль-Хак. Збереглося багато його портретів. Це був страшний чоловік з темними кругами навколо очей, як у панди, великими зубами, що вишикувались, мов за командою «струнко», та зализаним назад волоссям. Він арештував обраного народом прем’єр-міністра, Зульфікара Алі Бхутто, звинуватив його у зраді, а тоді засудив до смертної кари через повішання у в’язниці міста Равалпінді. Донині люди згадують Бхутто як людину з харизмою. Кажуть, він був першим пакистанським лідером, який захистив простих людей, хоча сам був феодалом, володів велетенськими манговими плантаціями. Його страта шокувала весь світ, а американці перестали надавати нам допомогу.

Намагаючись заручитися підтримкою свого народу, генерал Зія-уль-Хак розпочав кампанію ісламізації, щоб перетворити нас на правильну мусульманську державу з армією, яка б захищала нашу ідеологію так само, як географічні кордони країни. Він заявляв, що народ зобов’язаний підкорятися його правлінню, бо цього вимагають засади ісламу. Генерал навіть хотів нав’язати нам, як потрібно молитися, і створив так звані салати, або молитовні комітети, у кожному районі, включно з нашим віддаленим поселенням, а також призначив 100 тисяч молитовних інспекторів. До того мулли були незначними фігурами. Тато розповідав, що на весіллі вони тихенько сиділи в куточку і рано залишали свято, однак коли до влади прийшов Зія-уль-Хак, мулли стали впливовими постатями, і їх запрошували в Ісламабад для інструкцій. Навіть мій дідусь їздив.

Правління Зія-уль-Хака принесло пакистанським жінкам ще більше обмежень. Джинна казав: «Боротьба ніколи вдало не закінчиться, якщо жінки не братимуть у ній участі пліч-о-пліч із чоловіками. У світі є дві могутні сили: перша — це меч, а друга — перо. Однак є ще й третя сила, потужніша за дві попередні, і це жіноча сила». Та генерал Зія-уль-Хак ввів ісламські закони, які послабили свідчення жінок у суді. Відтоді жіночий голос мав удвічі меншу вагу за слово чоловіка. Згодом наші в’язниці наповнилися жінками, засудженими так, як та тринадцятирічна дівчинка, яка була зґвалтована й завагітніла, а її посадили у в’язницю за позашлюбні статеві стосунки, а все тому, що вона не змогла надати судові чотирьох свідків чоловічої статі, які б довели, що насправді проти неї скоєно злочин. Без дозволу чоловіка жінка не могла навіть відкрити рахунок у банку. Наш народ завжди був досить здібний до гри в хокей на траві, однак Зія-уль-Хак змусив гравців жіночої команди замінити шорти на мішкуваті штани. А в деяких видах спорту він узагалі заборонив жінкам брати участь.

У Пакистані на той час було відкрито багато медресе, релігійних шкіл, а з приходом до влади Зія-уль-Хака всі уроки богослов’я, які в нас називали дініят, були замінені на ісламіят, мусульманські дисципліни. Ця тенденція у пакистанських школах збереглася донині. Підручники з історії були переписані. У нових виданнях Пакистан описувався як «фортеця ісламу», і могло скластися враження, що наша країна з’явилася задовго до 1947 року, до того ж, засуджувалися індуси та євреї. З цих підручників випливало, ніби ми виграли всі три війни, які провели з нашим запеклим ворогом, Індією, хоч насправді ми їх програли.

Коли татові виповнилося десять років, усе кардинально змінилося. Одразу ж після Різдва 1979 року росіяни вторглися на територію нашого сусіда, в Афганістан. Мільйони афганців почали тікати з країни, перетинаючи наш кордон, і генерал Зія-уль-Хак надав їм притулок. У Пакистані повиростали цілі табори білих наметів, які переважно були зосереджені навколо міста Пешавар. Деякі з них і досі там стоять. Наша найбільша розвідувальна служба належить військовим органам і носить назву Пакистанська міжвідомча розвідка (ПМР). Агентство розпочало масштабну програму тренування моджахедів, афганських борців спротиву, набраних серед утікачів із цих таборів. Попри те, що афганці — відомі на весь світ борці, офіцер на прізвисько «полковник Імам», який відповідав за реалізацію цієї програми, скаржився, що спроби їхньої організації можна прирівняти до спроб «зважити жаб».

Російське вторгнення перетворило Зія-уль-Хака з міжнародного вигнанця на величного захисника свободи часів Холодної війни. Американці знову стали нашими друзями, оскільки в ті часи Росія була їхнім головним ворогом. За кілька місяців до того в Ірані під час революції було скинуто шаха. Таким чином ЦРУ втратило свою головну базу в тому регіоні. Місце Ірану посів Пакистан. У нашу державну скарбницю почали вливатися мільярди доларів від США та західних країн; крім того, почали прибувати великі партії зброї, щоб допомогти Пакистанській міжвідомчій розвідці тренувати афганців для боротьби з комуністичною Червоною армією. Генерала Зія-уль-Хака запросили у Білий дім на зустріч із президентом Рональдом Рейґаном та до резиденції на вулиці Даунінг-стріт на зустріч із прем’єр-міністром Марґарет Тетчер. Обоє дуже його розхвалювали.

Свого часу прем’єр-міністр Зульфікар Бхутто призначив Зія-уль-Хака командувачем своєї армії, тому що вважав його недостатньо розумним і не вбачав у ньому загрози. Він називав його «мавпою». Однак Зія-уль-Хак виявився досить хитрим і підступним. Він зробив Афганістан об’єднувальною ланкою не лише для країн Заходу, які прагнули зупинити поширення радянського комунізму, але й для всіх мусульман, починаючи з Судану й до Таджикистану, що вбачали в ньому дружню ісламську країну, що потерпала від нападу безбожників. Гроші стікалися до Пакистану з усіх куточків арабського світу, особливо із Саудівської Аравії, яка у всьому намагалася наслідувати США; крім грошей, у країну прибували вояки-добровольці, включно з мільйонером із Саудівської Аравії, Осамою бен Ладеном.

Пуштуни живуть на всій території Пакистану й Афганістану і насправді не визнають кордону, який понад сто років тому провели британці. Тож після вторгнення Радянського Союзу наша кров закипіла як із релігійних, так і з національних причин. Під час своїх проповідей у мечетях імами часто говорили про окупацію Афганістану росіянами, засуджували невірних і закликали народ приєднатися до джихаду, запевняючи, що це обов’язок правовірних мусульман. Складалося враження, що під керівництвом Зія-уль-Хака з’явився шостий стовп віри нашої релігії на додачу до тих п’яти, згідно з якими ми виховувалися від самого народження: віра в єдиного бога, Аллаха; намаз, тобто молитва п’ять разів на день; подавання закят, милостині; роза, піст, який триває від сходу сонця і аж до заходу, під час священного місяця Рамадан; хадж, паломництво до Мекки, яке кожен здоровий мусульманин повинен здійснити бодай раз у житті. Тато каже, що ідея джихаду стала така популярна в нашій частині світу завдяки потужному сприянню ЦРУ. Дітям у таборі для втікачів навіть видали шкільні підручники, розроблені американським університетом, в яких основні арифметичні дії пояснюються на прикладі бойових дій. Ось одна з таких задач: «Якщо з 10 невірних росіян-безбожників мусульмани уб’ють 5, то 5 росіян залишаться». Або ще такий приклад: «15 куль − 10 куль = 5 куль».

Деякі хлопці з місцевості, де жив мій тато, пішли воювати в Афганістан. Тато пам’ятає, як одного дня в їхнє поселення прийшов маулана на ім’я Суфі Мухаммед, і закликав юнаків приєднатися до нього у війні проти росіян в ім’я ісламу. Багато хто відгукнувся на його заклик, і, озброївшись старими гвинтівками, сокирами та базуками, вони пішли воювати. Хто ж знав, що через кілька років ця сама мауланівська організація перетвориться на світський Талібан. На той час моєму татові було лише дванадцять, і він був надто малим, щоб іти воювати. Однак росіяни застрягли в Афганістані аж на десять років, майже до кінця 80-х років, а тато, коли досяг підліткового віку, твердо вирішив приєднатися до джихаду. І хоча пізніше він дедалі рідше ставав до молитви, в ті часи він щоранку виходив на світанку з дому і прямував до мечеті в сусідньому селі, де вивчав Коран під керівництвом старшого таліба. У той період слово «таліб» означало «студент-богослов». Разом вони вивчили всі 30 частин Корану, причому не тільки переказували рядки священної книги, а ще й намагалися їх розтлумачити, що вдавалося лише кільком хлопчикам.

Таліб описував джихад такими красивими фразами, що вони запали в душу моєму татові. Таліб постійно наголошував, що земне життя коротке, а в селянина нема майже ніяких перспектив. У нашої родини був лише маленький клаптик землі, і тато зовсім не хотів, щоб його спіткала така ж доля, як багатьох його однокласників, які поїхали на південь працювати у вугільних шахтах. Це була надзвичайно складна й небезпечна робота, до того ж, кілька разів на рік у село прибували труни із шахтарями, які загинули внаслідок нещасного випадку. Найкращим варіантом для більшості хлопців із села було поїхати в Саудівську Аравію чи в Дубай і працювати там на будівництві. Думка про рай, де на праведних мусульман чекали сімдесят дві діви, звучала досить принадно. Щовечора мій тато звертався до Аллаха зі словами: «О, Аллаху, прошу тебе, розпочни війну між мусульманами та невірними, щоб я міг померти заради тебе і стати мучеником».

На якийсь час його мусульманська сутність стала для нього найважливішим фактором життя. Він почав називати себе Зіяуддін Панчпірі (Панчпірі — це назва релігійної секти) і навіть намагався відпустити бороду. Тато каже, це було не що інше, як промивання мізків. Він навіть думав про те, щоб стати терористом-смертником. Однак змалку мій тато був допитливим хлопчиком, який не сприймав усього за щиру правду, хоч у наших державних школах основним принципом навчання стало зубріння, і учні не повинні були ставити вчителям жодних запитань.

Саме в той час, коли мій тато молив Аллаха про рай і мучеництво, він познайомився з братом моєї матері, Фаїзом Мохаммедом, почав спілкуватися з маминою родиною і ходити до худжри її тата. Мамина сім’я брала активну участь у місцевому політичному житті, входила до світської націоналістичної партії і виступала проти участі у війні. У той час з’явився один відомий вірш, написаний поетом Рахматом Шахом Саїлом із Пешавара, тим, котрий написав вірша про народну героїню з моїм іменем. Рахмат описав події, які в той момент відбувалися в Афганістані, як «війну між двома слонами»  — США та Радянським Союзом. Він писав, що це була не наша війна і що ми, пуштуни, «наче трава, яку витоптали ці два люті звірі». Коли я була маленькою, тато часто читав мені цього вірша, однак тоді я ще не розуміла, про що там ішлося.

Мій тато був глибоко вражений фігурою Фаїза Мохаммеда і бачив глибокий сенс у його словах. Особливо його надихала ідея покласти кінець феодальній та капіталістичній системам нашої країни, за якої окремі сім’ї багато років утримували владу, тоді як бідні ставали ще біднішими. Тато почав розриватися між двома прагненнями: секуляризмом3 та соціалізмом, з одного боку, і войовничим захистом ісламу з другого. Зрештою, він обрав позицію десь посередині.

Мій тато надзвичайно шанобливо ставився до дідуся і розповідав мені про нього неймовірні історії. Однак він визнавав, що дід сам не відповідав високим вимогам, які ставив до інших. Баба́ був настільки популярним і палким оратором, що міг би стати великим лідером, якби був більшим дипломатом і менше зациклювався на суперництві зі своїми кузенами та іншими людьми, чиє життя у чомусь перевершувало його власне. Пуштунові нелегко змиритися з думкою про те, що його кузен популярніший, багатший чи впливовіший за нього. У мого діда був двоюрідний брат, який теж пішов працювати вчителем до його школи. Коли він влаштовувався на роботу, то в анкеті збрехав про свій вік і написав, що йому значно менше років, ніж моєму дідові. Наш народ не знає точної дати свого народження — от, наприклад, моя мама взагалі не знає, якого саме року вона народилась. У нас прийнято запам’ятовувати роки за певними подіями, наприклад, такими, як землетрус. Однак мій дід добре знав, що насправді його брат набагато старший за нього. Його настільки розлютив цей вчинок родича, що він цілий день їхав автобусом до Мінґори, щоб зустрітися там зі сватським міністром освіти. «Сагибе,  — звернувся він до нього,  — у мене є кузен, старший за мене на десять років, однак ви затвердили документ, в якому він написав, нібито на десять років молодший». І міністр йому відповів: «Ну що ж, маулана, який вік ти хочеш затвердити за собою? Хочеш, я напишу, що ти народився в рік землетрусу у Кветті?». Мій дід прийняв цю пропозицію і його новим роком народження став 1935, завдяки чому він знову був набагато молодший за свого двоюрідного брата.

Через це родинне суперництво мого тата дуже часто цькували його кузени. Вони знали, що він комплексував із приводу своєї зовнішності, тому що в школі улюбленцями вчителів завжди були милі хлопчики зі світлою шкірою. Тому, коли тато виходив зі школи і прямував додому, двоюрідні брати перепиняли його і починали дражнити через невисокий зріст і темну шкіру. В нашому суспільстві за таке ставлення прийнято мститись, однак мій тато був набагато молодшим і слабшим за своїх кузенів, а тому зайвий раз не «наривався».

Крім того, моєму татові здавалося, що йому ніколи не вдасться догодити своєму батькові, моєму дідові. У баба́ був дуже гарний почерк, і мій тато годинами сидів над аркушем, старанно вимальовуючи кожну літеру, однак баба́ жодного разу його не похвалив.

Лише моя бабуся підтримувала його — тато був її улюбленцем — і свято вірила, що доля підготувала для нього великі справи. Бабуся так його любила, що завжди віддавала йому свою порцію м’яса й вершків. У той час у селі ще не провели електрику, а тому вчитися було дуже важко. Татові доводилося читати в худжрі при світлі гасової лампи. А одного вечора він заснув за читанням і випадково перекинув лампу. На щастя, бабуся прийшла до того, як почалася пожежа. Саме завдяки бабусиній вірі в тата йому вдалося відшукати свій власний праведний шлях, якого він тримається все своє життя. І саме на цей шлях згодом він наставив і мене.

Однак був один випадок, коли бабуся дуже сильно на нього розлютилась. У ті часи селами мандрували праведники зі святого місця Дерай Сайдан і просили у жителів борошна. Постукали вони й у двері дідової оселі. Батьків не було вдома, тож мій тато зламав замок на дерев’яному ящику для зберігання кукурудзи і наповнив борошном миски прохачів. Коли бабуся з дідусем повернулися додому й довідалися про те, що утнув їхній син, то дуже розлютились і добряче його відшмагали.

Пуштуни надзвичайно економні (хоча до гостей ми виявляємо неабияку щедрість), і баба́ з особливою ощадливістю ставився до грошей. Якщо хтось із дітей випадково розливав їжу, дід миттєво спалахував. Він був дуже дисциплінований і акуратний, та ніяк не міг зрозуміти, чому його діти не можуть бути такими самими. Як учитель, він мав право на знижку за шкільні спортивні секції чи скаутський гурток для своїх синів. Знижка була настільки мізерна, що більшість учителів навіть не звертали на неї уваги, однак дід змусив мого тата піти й попросити надати йому цю знижку. Ясна річ, мій тато дуже не хотів цього робити. Поки він стояв під кабінетом директора, через сильне хвилювання він почав стікати потом. А коли нарешті зайшов усередину, то почав заїкатися ще сильніше. «У мене було враження, ніби я продавав свою честь за п’ять рупій»,  — розповідав мені тато. Дід ніколи не купляв йому нових книжок. Він просив своїх найкращих учнів, щоб ті наприкінці навчального року передали свої старі книжки його синові, а тоді тато мусив іти до них додому, щоб забрати підручники. Татові було надзвичайно соромно це робити, однак, якщо він не хотів залишитися неуком, у нього не було вибору. Всі його підручники були підписані іменами інших хлопчиків, на жодній обкладинці не було його власного імені.

— Я не вважаю, що перехід підручників від старших учнів до молодших — це погана традиція, — казав тато. — Просто я дуже хотів отримати новесеньку книжку, на якій не було б імені якогось іншого учня і яка була б куплена за татові гроші.

Татова нелюбов до ощадливості баба́ зробила його дуже щедрою людиною як у матеріальному сенсі, так і в духовному. Він твердо вирішив поставити хрест на традиційному суперництві між ним та його кузенами. Коли дружина його директора захворіла, тато пішов здавати кров, щоб урятувати їй життя. Чоловік хворої був надзвичайно вражений таким його вчинком і попросив у нього вибачення за те, що раніше намагався йому нашкодити. Коли тато розповідає мені свої дитячі історії, він завжди каже, що, хоч баба́ був дуже непростою людиною, він зробив йому найважливіший у світі дарунок — освіту. Дід не відправив тата до медресе, хоч імами критикували його за це. Він віддав його у державну середню школу, де тато вивчав англійську мову і здобував сучасну освіту. Крім того, баба́ прищепив татові глибоку любов до знань та чітке усвідомлення людських прав, яке пізніше тато передав мені. На п’ятничних виступах у мечеті дід говорив про бідних людей та землевласників, а також про те, що істинний іслам спрямований проти феодалізму. Дід добре знав перську та арабську мови і завжди ретельно добирав слова для своїх виступів. Він читав моєму батькові поеми Сааді, Аллама Ікбала та Румі і робив це з таким запалом та пристрастю, що, здавалося, виступав перед цілою мечеттю.

Мій тато всім серцем та душею хотів стати красномовним, щоб його голос звучав рівно і плавно. Він знав, що дід мріяв бачити його лікарем, та хоч він був дуже здібним учнем і обдарованим поетом, у нього зовсім не складалося з математикою та природничими науками, що дуже засмучувало діда. І саме тому тато вирішив викликати гордість свого батька, взявши участь у щорічному конкурсі ораторського мистецтва. Всі, хто знав про його задум, вирішили, що він з’їхав з глузду. Вчителі та друзі намагалися відмовити його від цієї затії, а його батько навіть не хотів писати для нього промову. Однак, зрештою, баба́ все-таки написав її для свого сина, після чого мій тато почав ретельно репетирувати. Вдома у нього не було змоги усамітнитися, тому він блукав пагорбами, чеканячи кожне слово свого виступу, декламуючи його перед небом та птахами.

У поселенні, де вони жили, майже ніколи нічого не відбувалося, тож коли настав довгоочікуваний день конкурсу, глядачів зібралося чимало. Спершу виступали хлопці, добре відомі своїм красномовством. І от черга дійшла до мого батька. «Коли я стояв за кафедрою, — розповідав мені тато, — в мене трусилися руки і стукотіли коліна. Я був низенький, тож голова лише трохи стирчала з-за трибуни; і мені було так страшно, що обличчя переді мною почали розпливатися. Долоні спітніли, а в роті пересохло». Тато щосили намагався не думати про підступні голосні звуки, які чекали на нього й жадали стати поперек горла. Однак, коли він заговорив, його слова полинули рівно й плавно, наче метелики здійнялись у повітря. Його голос не прогримів так, як це виходило в діда, однак татова промова була настільки палкою, що йому швидко вдалося захопити увагу аудиторії.

Після завершення промови на тата чекали гучні оплески й схвальні вигуки. Та найбільше татові запам’ятався момент, коли він піднявся на сцену, щоб забрати кубок за перше місце, і побачив свого батька, який аплодував і з гордістю приймав вітання. «Це було моє перше досягнення, яке змусило його всміхнутися», — розповідав мені тато.

Після того тріумфу тато почав виступати на всіх місцевих конкурсах. Дід писав для нього промови, і тато майже завжди здобував перші місця, завойовуючи репутацію вражаючого оратора. Мій тато зумів перетворити свої слабкі місця в могутню силу. Вперше в житті баба́ почав хвалити його в присутності інших людей. Дід сказав: «Зіяуддін — шахін», — тобто сокіл, адже саме цей птах літає високо над усіма іншими істотами. Він казав татові: «Відтепер підписуйся „Зіяуддін Шахін“». Якийсь час мій тато так і робив, однак потім, збагнувши, що сокіл — безжальний хижак, хоч і літає вище за інших, почав називати себе Зіяуддін Юсуфзай, прописуючи в імені назву нашого клану.

3 Секуляризм — це світогляд, згідно з яким основні аспекти людського буття не співвідносяться з релігією.

3. Створення школи

Моя мама пішла до школи, коли їй було шість років, однак того ж року вона її й кинула. Її бажання здобувати освіту підтримували батько й брати, і в той час у селі це було величезною рідкістю. У класі вона була єдиною дівчинкою. Мама з гордістю носила в портфелі свої підручники і заявляла, що розумніша за хлопчиків. Однак щоранку, коли вона йшла до школи, її двоюрідні сестри залишалися вдома і цілими днями гралися, і через це моя мама почала їм страшенно заздрити. Вона подумала, що їй немає сенсу ходити до школи, якщо врешті-решт коло її обов’язків обмежиться приготуванням їжі, прибиранням та вихованням дітей. Тож одного дня мама продала свої шкільні підручники за 9 анн4, витратила всі гроші на льодяники і більше ніколи не поверталася до школи. Її тато нічого на це не сказав. Мама каже, він навіть не помітив, що вона перестала ходити до школи, адже щоранку, поснідавши кукурудзяним хлібом із вершками, він надягав наплічну кобуру з німецьким пістолетом і йшов із дому. А тоді усі дні присвячував місцевій політиці та владнанню чвар. До того ж, у сім’ї було ще семеро дітей, про яких теж треба було піклуватися.

Лише після зустрічі з моїм татом мама пошкодувала, що свого часу покинула навчання. У її житті з’явився чоловік, котрий прочитав багато книжок, а вона не могла навіть прочитати вірші, які він для неї писав. А ще він мріяв відкрити власну школу, і мама як його дружина хотіла допомогти йому досягти мети. Скільки тато себе пам’ятав, він завжди мріяв про власну школу, однак без грошей і сімейних зв’язків утілити це бажання було надзвичайно важко. Тато вважав, що нічого в житті не має такого великого значення, як освіта. Він пам’ятав, як колись був спантеличений тим, звідки береться і куди тече вода в сільській річці, аж поки не прочитав про кругообіг води, як вона циркулює між дощем та морем.

Його сільська школа тулилась у невеличкому будиночку. Уроки часто проходили просто неба, учні з учителем просто сідали на землю у затінку під деревом. У школі не було туалетів, і щоб справити нужду, дітям доводилося виходити в поле. Попри це, тато казав, що йому дуже пощастило. Його сестри — мої тітки — зовсім не ходили до школи, як і мільйон інших дівчат у моїй країні. Освіта була для тата великим даром. Він був переконаний, що саме брак освіти став причиною усіх проблем Пакистану. Невігластво дозволяло політикам дурити народ, а поганим чиновникам знову бути обраними на ту чи ту посаду. Мій тато вірив, що навчання має бути доступне абсолютно для всіх дітей, як для багатих, так і для бідних, як для хлопчиків, так і для дівчаток. В омріяній татом школі мали бути сучасні парти й комп’ютери, на стінах — яскраві навчальні плакати, там мали бути бібліотека і, що найважливіше, вбиральні.

У дідуся була інша мрія щодо майбутнього його сина: він жадав, щоб той став лікарем, а оскільки в баба́ було всього двоє синів, він сподівався, що мій тато, зрештою, внесе неабиякий вклад у їхній сімейний бюджет. Саїд Рамзан, старший татів брат, багато років працював учителем у місцевій школі. Він зі своєю сім’єю жив разом із моїм дідусем, а коли зміг наскладати з зарплати достатню суму, вони добудували маленьку бетонну худжру до гостьового будинку. Дядько часто ходив у гори по дрова, а після уроків працював у полі, для цього наша родина тримала кількох буйволів. Крім того, він допомагав баба́ у важкій роботі біля дому, наприклад, очищав дах від снігу.

Тато закінчив школу на відмінно, і йому запропонували вступити у коледж «Джеханзеб», який вважався найкращим на той час навчальним закладом долини Сват. Однак дідусь відмовився давати синові гроші на прожиття. Сам він навчався у Делі абсолютно безкоштовно — він жив як таліб у мечеті, а місцеві жителі забезпечували таких студентів їжею та одягом. Саме навчання в «Джеханзебі» було безкоштовне, однак моєму татові потрібні були гроші на життя. У Пакистані не видають кредитів на навчання, і мій батько ніколи не бував у банку. Коледж був розташований у Сайду-Шарифі, місті-двійнику Мінґори, а там у тата не було родичів, у яких можна було б зупинитися. В округу Шанґла більше не було коледжів, тож якби тато не поїхав у «Джеханзеб», йому б ніколи не вдалося вибратися з села і здійснити свою мрію.

Тато не знав, що йому робити. Він був у відчаї, йому хотілося ридати. Незадовго до того, як тато закінчив школу, померла його люба мама. Він знав, що вона була б на його боці. Він благав батька змінити своє рішення, та все було марно. Його останньою надією був сестрин чоловік, який жив у Карачі. Дід припустив, що той міг би прийняти його сина до себе, і тоді тато зміг би навчатися там. Подружжя от-от мало приїхати в село, щоб розділити з родиною горе з приводу смерті моєї бабусі.

Тато молив Аллаха, щоб вони дали згоду. Однак дідусь запитав їх про це, щойно вони переступили поріг будинку, страшенно виснажені після триденної поїздки автобусом, і нарвався на різку відмову від зятя. Діда це настільки розлютило, що за весь час їхнього перебування він не промовив до них жодного слова. Тато зрозумів, що його остання надія втрачена, і що його чекає така сама доля, як і в його рідного брата — вчителювання у місцевій школі. Дядько Хан дада викладав у школі в гірському селі Севур, це півтори години ходи від дідового будинку. Школа навіть не мала свого приміщення. Уроки проводились у великій залі мечеті, в якій збиралося більше сотні дітей. Учні були віком від п’яти до п’ятнадцяти років.

У Севурі жили три різні народності: гуджари, кохістані та міани. Народ міанів вважався знатним; серед них було багато землевласників. Гуджурів та кохістані ми називали народом пагорбів, це були селяни, які випасали буйволів. Їхні діти зазвичай ходили дуже брудні, і пуштуни до них ставилися зверхньо, навіть якщо самі були дуже бідні. «Вони брудні, чорні й дурні, — казали люди. — Хай будуть неписьменні». Учителі не любили, коли їх відправляли працювати у такі віддалені школи, а тому домовлялися з колегами про роботу по черзі. Тобто щодня на роботу виходив лише хтось один. Якщо в школі працювали два вчителя, то кожен ходив на роботу по три дні, а тоді його змінював другий. Якщо ж працювали три вчителі, то вони виходили лише по два дні на тиждень. Однак, навіть якщо вони й з’являлися на роботі, то лише вгамовували дітей за допомогою довгої палиці, оскільки вважали, що тим дітям навчання не принесе користі.

Мій дядько був зовсім не такий. Йому подобалися ці люди, і він поважав їхній суворий спосіб життя. Тож він ходив до школи практично щодня і справді намагався чогось навчити цих дітей. Після того, як тато закінчив школу, йому не було чим себе зайняти, тож він зголосився допомагати своєму братові. І тут доля змилостивилася. Ще одна моя тітка вийшла заміж за чоловіка, який жив неподалік від коледжу «Джеханзеб». Згодом до них у гості приїхав один їхній родич, Назір Паша, який побачив мого тата за роботою. Назір Паша кілька років працював на будівництві у Саудівській Аравії, а зароблені гроші надсилав сім’ї. Мій тато розповів йому, що він тільки-но закінчив школу, і йому запропонували місце в «Джеханзебі». Він не згадував, що в нього нема на це грошей, щоб не соромити свого батька.

— Чом би тобі не пожити в нас? — запитав Назір Паша.

— Оце так! Я був би дуже радий, дякую вам! — відповів мій тато. Паша зі своєю дружиною Джаджай стали його другою сім’єю. Вони жили в Спал-Банді, прекрасному гірському поселенні, розташованому на шляху до Білого палацу. Мій тато описував те село як дуже романтичне й казав, що воно його надихало. Коли тато вийшов з автобуса, то навіть подумав, що він приїхав у місто, — настільки це село було більшим за його рідне поселення. Оскільки в будинку Назіра Паші він був гостем, ставилися до нього надзвичайно привітно. Джаджай замінила моєму татові матір, найголовнішу жінку в його житті. Коли якось до них додому прийшов селянин і почав скаржитися, що мій тато фліртував із дівчиною, яка жила навпроти, Джаджай вступилася за тата, сказавши: «Зіяуддін чистий, як краплина ранкової роси. Ви краще приглядайте за своєю донькою».

Саме в Спал-Банді тато вперше побачив жінок, наділених великою свободою, яких не ховали за сімома замками так, як це робили в його рідному селі. Тамтешні жінки мали своє особливе місце на вершині гори, де тільки вони мали право збиратись і обговорювати своє повсякденне життя. Татові було дивно, що жінки могли проводити час за межами дому. Крім того, саме в Спал-Банді тато зустрів свого наставника Акбара Хана, який свого часу не мав змоги вступити у коледж, і тому позичив моєму татові грошей, щоб той не змарнував свого шансу. Як і моя мама, Акбар не мав за плечима шкільної освіти, однак був наділений вражаючою життєвою мудрістю. Тато часто розповідав про доброту, яку виявили до нього Акбар Хан та Назір Паша, щоб показати, що так, як ти допомагаєш людям у біді, так і тобі коли-небудь хтось може несподівано допомогти.

Мій тато вступив у коледж, коли в історії Пакистану настав дуже важливий момент. Того літа, коли тато спокійно гуляв у горах, наш диктатор, генерал Зія-уль-Хак, загинув під час таємничої авіакатастрофи. Казали, що причиною аварії була бомба, захована у ящику з манго. Коли тато навчався на першому курсі, в Пакистані провели загальні вибори, на яких перемогу одержала Беназір Бхутто, донька колишнього прем’єр-міністра, якого було страчено, коли мій тато був іще малим. Беназір стала першою жінкою-прем’єр-міністром в історії нашої країни та мусульманського світу загалом. З її приходом до влади в нашого народу зародилася нова надія на світле майбутнє.

Студентські організації, які під час правління Зія-уль-Хака були суворо забороненими, почали набирати популярності. Мій тато швидко влився у студентське політичне життя й заробив репутацію талановитого оратора й активного полеміста. Його призначили на посаду генерального секретаря Пуштунської студентської федерації (ПСФ), яка виступала за рівні права для всіх пуштунів. На той момент найвищі посади у лавах армії, бюрократії та системи урядування віддавалися пенджабцям, оскільки вони були вихідцями з найбільших та найвпливовіших провінцій.

Ще однією значною студентською організацією була «Ісламі Джамаат-і-Талаба», студентське крило релігійної партії Джамаат-і-Ісламі, дуже популярне й могутнє в багатьох пакистанських університетах. Члени цієї організації забезпечували студентів безкоштовними підручниками та стипендіями, однак були нетерпимі до інших поглядів, а їхнім улюбленим заняттям було патрулювання університетів та зривання музичних концертів. Їхня партія була близька до політики Зія-уль-Хака, і на виборах вона провалилася. Президентом студентського угрупування в коледжі «Джеханзеб» був Іхсан уль-Хак Хаккані. Хоча вони з моїм батьком були затятими суперниками, це не заважало їм захоплюватися один одним, і пізніше вони стали друзями. Хаккані казав, що він був упевнений у тому, що мій тато міг би стати президентом Пакистанської студентської федерації і великим державним діячем, якби походив з багатої ханської сім’ї. Щоб керувати студентською організацією, вистачало вміння вести дискусії та харизми, а от у великій політиці без грошей не обійтися.

Під час першого року навчання проводилися одні з найзапекліших дебатів, які стосувалися роману Салмана Рушді «Сатанинські вірші». Ця книжка була ні чим іншим, як пародією на життя Пророка Магомета, що описувала його життя у Бомбеї. Мусульмани назвали цей роман богохульством, він здійняв таку сильну хвилю обурення, що, здавалося, люди не могли думати ні про що. Дивно те, що після виходу книжки у світ її спершу навіть не помітили, — у Пакистані її не було в продажу — однак незабаром у газетах, які виходять мовою урду, з’явилася ціла серія статей від мулли, який був у тісних стосунках із нашою розвідкою. Він написав, що книжка висміює пророка Магомета і що кожен правовірний мусульманин повинен висловити протест. Після цього мулли з усіх куточків Пакистану виступили з осудом «Сатанинських віршів», вимагаючи заборонити книжку, а також організували гнівні демонстрації протесту. Піком обурення громадськості став протест 12 лютого 1989 року в Ісламабаді, коли демонстранти підпалили американські прапори перед Американським центром, попри те, що сам Рушді був британцем і його видавці теж. Поліція почала стріляти у натовп, і п’ятеро осіб були вбиті. Однак хвиля обурення піднялася не лише в Пакистані. Через два дні аятола Хомейні, верховний лідер Ірану, видав фетву5 із закликом до вбивства Рушді.

У татовому коледжі, в набитій студентами аудиторії, відбувалися бурхливі дебати. Багато студентів наполягали, що книжку слід заборонити, надруковані примірники спалити, а фетву виконати. Мій тато теж вважав роман образливим для мусульман, однак він був твердим прихильником свободи слова. Тож він запропонував: «Перш ніж обговорювати, прочитаймо цю книжку, а потім у відповідь можемо написати свої власні книжки». Свою промову від закінчив запитанням, яке виголосив громоподібним дідовим голосом: «Невже іслам — настільки хитка віра, що не зможе витримати удару книжки, написаної проти неї? Мій Іслам не такий!» Дід би пишався своїм сином.

Перші кілька років після закінчення навчання тато працював учителем англійської мови в одному відомому приватному коледжі. Однак платня була дуже низькою, всього 1600 рупій на місяць (приблизно 19 доларів), і дід постійно нарікав, що син не сприяє поповненню сімейного бюджету. Крім того, цих грошей не вистачало, щоб відкладати на таке жадане весілля з коханою Тор Пекай.

Мохаммед Наїм Хан був татовим колегою і хорошим товаришем. Вони з татом разом здобували ступінь бакалавра та магістра з англійської мови, і обидва були захоплені питаннями освіти. Їх обох засмучували суворі шкільні правила та обмеження. Ні учням, ні вчителям не можна було мати власну думку, а контроль «згори» був настільки жорсткий, що навіть дружба між учителями не схвалювалася. Мій тато мріяв про свободу, яку він би отримав із відкриттям власної школи. Він прагнув підтримувати незалежну думку і ненавидів, що в школі, де він працював, покірність ставили вище за широту світогляду та творчий підхід. Тож коли Наїма звільнили через суперечки з адміністрацією коледжу, вони з татом вирішили заснувати власну школу.

Спочатку вони подумували про відкриття школи в татовому рідному селі Шахпур, де відчувалася крайня потреба у навчальному закладі: «Як крамниця на території громади, де не було крамниць»,  — пояснював батько. Однак, коли вони приїхали в Шахпур, щоб знайти приміщення, то скрізь побачили рекламні оголошення про відкриття школи — хтось їх випередив. Тоді тато з товаришем вирішили відкрити школу англійської мови у Мінґорі, міркуючи так: долина Сват — популярний серед туристів регіон, відтак має бути попит на вивчення англійської мови.

Мій тато продовжував учителювати, а Наїм блукав містом, шукаючи приміщення для оренди. Одного дня він із піднесенням повідомив батькові, що знайшов ідеальне місце. Була можливість орендувати перший поверх двоповерхового будинку в престижному районі Ландікас. На території будівлі було навіть відгороджене внутрішнє подвір’я, на якому могли збиратися учні. Попередні орендарі там також мали школу, називалась вона «Рамада». Власник дав їй таку назву, тому що коли він був у Туреччині, то бачив там готель «Рамада»! Однак ця школа збанкрутувала, що, напевно, змусило мого тата і його товариша двічі подумати, перш ніж наважитися на цей крок. Крім того, будівля розташовувалася на березі річки, куди люди скидали сміття, і тому в спеку звідти дуже смерділо.

Після роботи тато вирушив оглянути приміщення. Надворі стояв спокійний вечір, небо було всіяне зірками, а над деревами висів повний місяць. Тато розцінив це як добрий знак. «У той момент я почувався таким щасливим, — згадує він. — Моя мрія почала здійснюватися».

Наїм з татом вклали у відкриття школи всі свої заощадження, які в сумі становили 60 тисяч рупій. Крім того, ще 30 тисяч рупій вони позичили для того, щоб перефарбувати приміщення й орендувати для життя халупку навпроти школи. Після цього вони ходили від оселі до оселі, шукаючи собі учнів. На превеликий жаль, інтерес до вивчення англійської мови виявився надзвичайно слабким, і вони зазнали неочікуваних збитків. Після коледжу мій тато продовжував брати участь у різноманітних політичних дискусіях. Щодня його товариші приходили на обід у їхню квартирку чи до школи. Наїм почав скаржитися: «Ми не можемо дозволити собі таку гостинність!». Ставало очевидно, що важко бути одночасно і найкращими друзями, і діловими партнерами.

На додачу, до мого тата почав стікатися невпинний потік гостей із Шанґли, оскільки тепер їм було, де зупинитися. Ми, пуштуни, не можемо ухилятися від прийому родичів чи друзів, навіть якщо нам це створює незручності.

У нас не існує такого поняття, як повага до особистого простору, і якщо хтось хоче завітати до когось у гості, він ніколи не попереджує про свій прихід. Гості можуть з’явитися тоді, коли вони побажають, і гостювати стільки, скільки їм заманеться. Для людей, які намагалися почати власну справу, така ситуація стала справжнім кошмаром, а Наїма вона доводила до сказу. Він почав жартувати, мовляв, якщо чиїсь родичі залишатимуться у них на ніч, то винуватцеві доведеться платити штраф. Тоді мій тато почав просити Наїмових товаришів та родичів ночувати в них, щоб бодай раз штраф платив не він!

Через три місяці терпець Наїмові урвався. Він сказав моєму татові:

— Ми відкрили школу, щоб заробляти на цьому. А натомість лише подаємо милостиню жебракам! Це нестерпно! Я так більше не можу!

На той час двоє колишніх друзів уже практично не розмовляли один з одним і були змушені звернутися по допомогу до місцевих старійшин. Мій тато відчайдушно не хотів утрачати школу, а тому погодився повернути Наїму його частину вкладених коштів. Та тільки він і гадки не мав, як це зробити.

На щастя, на допомогу прийшов ще один татів давній друг і колега, Хідаятулла. Він погодився викупити Наїмову частку і стати партнером. Нові партнери знову почали заходити в кожну оселю, розповідаючи людям про відкриття нової школи.

Мій тато вміє викликати прихильність людей. Хідаятулла казав про мого тата: «Якщо його запросити в дім, то він умить потоваришує з усіма твоїми друзями». Та хоч люди й охоче з ним спілкувалися, але своїх дітей все одно віддавали у звичайні державні школи.

Свою школу вони назвали «Хушаль», на честь славетного героя, якого палко шанував мій батько, Хушаля Хана Хаттака. Виходець із Акори, що на півдні долини Сват, він був великим воїном та поетом, який у XVII столітті намагався об’єднати всі пуштунські племена проти Могольської імперії. Біля входу до школи тато зі своїм новим партнером повісили напис: «Ми присвячуємо своє життя обов’язку навчити вас науки нової ери». Крім того, тато намалював щит із відомим висловлюванням Хаттака на пушту: «Я підняв свій меч в ім’я афганської честі». Тато хотів, щоб величний герой став для нас джерелом натхнення і щоб ми брали приклад із його вчинків, але відповідно до нашого часу — пером, а не мечем. Як Хаттака хотів об’єднати пуштунський народ проти зовнішнього ворога, так і ми повинні об’єднатися проти неуцтва.

На превеликий жаль, багатьох людей переконати не вдалося, і коли школа відкрилася, на навчання прийшло лише три учні. Попри це, мій тато наполіг на тому, щоб навчальний день розпочався зі співу національного гімну. А тоді його племінник Азіз, який прийшов, щоб допомогти моєму татові, урочисто підняв державний прапор Пакистану.

Через таку малу кількість учнів їм не вистачало грошей, щоб забезпечити школу всім необхідним, кредит незабаром вичерпався. Ніхто із партнерів не міг позичити грошей у своїх близьких, а для Хідаятулли неприємною несподіванкою стала новина, що мій тато має великі борги перед колегами і що вони постійно присилають йому листи з проханням повернути позику.

Однак ще більша неприємність виникла тоді, коли тато пішов реєструвати школу. Після кількох годин очікування під кабінетом його нарешті провели всередину. Чиновник сидів за столом, засипаним різними паперами, а довкола якісь підлабузники попивали чай. «Що це за школа така?  — запитав чиновник, відверто сміючись із татової заяви. — Скільки у вас там учителів?! Троє! І всі некваліфіковані. Що за народ... думають, можна так просто відкрити школу!».

У кабінеті всі зневажливо зареготали. Це розлютило мого тата. Було очевидно, що в такий спосіб чиновник вимагає хабара. Пуштуни не терплять, коли хтось намагається їх принизити, крім того, мій тато не збирався давати хабар за те, що мав отримати безоплатно. Зрештою, у них із Хідаятуллою ледве вистачало грошей на їжу, що вже там казати про хабарі. Тариф на реєстрацію становив 13 тисяч рупій, але якщо клієнт був людиною заможною, цю суму суттєво збільшували. Існував звичай, за яким школи регулярно пригощали чиновників обідами з куркою чи фореллю. Готуючи перевірку, чиновник давав детальне розпорядження стосовно того, що він хотів би бачити на обідньому столі. Мій тато завжди обурювався: «Це школа, а не птахоферма!».

Тож коли чиновник натякнув на хабар, мій тато накинувся на нього з усім своїм багаторічним досвідом ведення дебатів. «Що за питання ви собі дозволяєте? — зажадав він відповіді. — Де ми, по-вашому: у кабінеті чиновника, в поліцейському відділку, чи, може, в суді? Я що, злочинець?». Мій тато вирішив протистояти чиновникам і захистити всіх інших власників шкіл від такого ставлення та корупції. Він знав, що для цього йому потрібна підтримка, тому вступив до Сватської асоціації приватних шкіл. У той час ця організація була ще нечисленною, до її складу входило лише 15 членів; і тато швидко став її віце-президентом.

Інші директори продовжували давати хабарі, а мій тато продовжував їх переконувати, що, об’єднавшись, вони зможуть протистояти цьому злу.

— Відкриття школи — не злочин, — пояснював він. — Чому ж тоді ви повинні за це платити? Ви ж не борделі повідкривали! Ви навчаєте дітей! Державні службовці вам не начальники, — наголошував мій тато, вони ваші слуги. Вони отримують за це платню і за потреби повинні вам допомогти. Ви навчаєте їхніх дітей!

Згодом мій тато став президентом цієї організації, вона стрімко розширювалась, і незабаром до її складу входило вже 400 членів, а власники шкіл стали сильними і впливовими. Однак у моєму татові завжди жив романтик, а не бізнесмен. Тим часом вони з Хідаятуллою опинились у такій скруті, що крамар навіть перестав давати їм у борг харчі, тож вони не могли собі дозволити навіть чаю чи цукру. Щоб бодай якось підняти свій дохід, вони відкрили у школі кондитерську. Уранці вони купували солодощі, а потім продавали їх дітям. А ще мій тато купував кукурудзу, а тоді до пізньої ночі робив попкорн і фасував його у торбинки.

— Споглядаючи за труднощами, які нам довелося долати, я часто засмучувався, а іноді взагалі впадав у відчай,  — розповідав Хідаятулла. Зіяуддін реагував по-іншому: труднощі робили його ще сильнішим, а його і так високий бойових дух підносився ще вище.

Мій тато стверджував, що треба мислити широко. Якось Хідаятулла повернувся після пошуків нових учнів і побачив, що мій тато розмовляє з представником пакистанського телебачення про рекламу їхньої школи. Коли той чоловік пішов, Хідаятулла вибухнув гучним сміхом.

— Зіяуддіне, у нас навіть телевізора немає, — зауважив він. — Якщо ми знімемо рекламу нашої школи, то навіть не зможемо її подивитися.

Однак мій тато завжди був наділений неабияким оптимізмом, і його ніколи не лякали труднощі.

Одного дня тато сказав Хідаятуллі, що він на кілька днів збирається поїхати у своє село. Насправді він їхав одружуватися, проте не розповідав про це нікому зі своїх друзів у Мінґорі, оскільки не мав можливості запросити їх на весілля. За пуштунськими традиціями весілля справляють кілька днів. Моя мама досі згадує татові те, що тоді він пропустив ледь чи не всю церемонію. Тато приїхав на власне весілля лише в останній день, коли за обрядом члени обох сімей тримали над головами молодят Коран, а перед їхніми обличчями — дзеркало, в яке вони мали поглянути. Для багатьох подружніх пар, яких зводили до шлюбу їхні батьки, це було першою можливістю побачити обличчя своєї «половинки». Далі їм на коліна садовили маленького хлопчика, щоб згодом у них народився син.

Згідно з нашими традиціями, родина нареченої дарувала подружній парі меблі або якусь техніку, наприклад, холодильник; сім’я нареченого повинна була подарувати молодій дружині золоті прикраси. Мій дідусь поскупився купувати багато прикрас, тож моєму батькові довелося знову позичати гроші, щоб купити для мами золоті браслети. Після весілля мама переїхала жити до дідуся, татового батька, з яким уже й так жив мій дядько зі своєю сім’єю. Тато приїжджав у село раз на два, а деколи й на три тижні. Він хотів спершу владнати всі проблеми зі школою, а вже тоді забирати до міста свою дружину. Однак баба́ постійно нарікав, що це для нього непосильний фінансовий тягар, і через це мама почувалася нещасною. У мами було трохи власних заощаджень, за які вони з татом найняли фургон, і мама переїхала у Мінґору. Молода сім’я й гадки не мала, як їм жити далі. «Ми просто знали, що мій батько не хотів нас там бачити, — розповідав мені тато. — Тоді я на нього дуже ображався, однак пізніше я був йому за це вдячний, оскільки це допомогло мені стати незалежним».

Якось так сталося, що мій тато зовсім забув розповісти про одруження своєму партнерові. І коли тато повернувся в Мінґору з дружиною, його партнер був, м’яко кажучи, шокований.

— У нас немає можливості утримувати сім’ю, — сказав він моєму татові. — Де вона житиме?

— Не хвилюйся, — відповів мій батько. — Вона готуватиме нам їжу й пратиме наші речі.

Моя мама дуже раділа, що надалі вона житиме у Мінґорі. В її очах місто здавалося великим і сучасним. Дуже давно, ще як вона була маленькою дівчинкою, вони з подружками часто сиділи біля річки й ділилися своїми мріями. Більшість дівчаток мріяли вийти заміж, народити дітей і готувати їжу своєму чоловікові. Коли черга дійшла до моєї мами, вона сказала: «Я хочу жити в місті і мати можливість відправляти когось по готові кебаби та коржі наан». Однак життя у місті було не зовсім таке, про яке вона мріяла. Їхня квартирка складалася лише з двох кімнат, в одній з яких спав Хідаятулла і тато, а друга була їхнім маленьким кабінетом. У квартирі не було ні кухні, ні вбиральні. Після приїзду мами Хідаятуллі довелося перебратися в кабінет, де він був змушений спати на твердому дерев’яному кріслі.

Тато радився з мамою абсолютно про все. Він часто просив: «Пекай, допоможи мені знайти рішення». Мама навіть допомагала їм білити шкільні стіни, тримаючи ліхтар, коли в місті вимкнули електрику.

— Зіяуддін — справжній сім’янин, він дуже близький зі своєю дружиною, — казав Хідаятулла. — Більшість чоловіків насилу терплять своїх дружин, а він жити без неї не може.

Незабаром моя мама завагітніла. 1995 року вона народила мертву дівчинку.

— Я вважаю, що в нашій брудній халупці були суттєві проблеми з гігієною, — розповідав тато. На мою думку, жінкам не обов’язково народжувати в лікарні, вдома народжували і моя мама, і сестри. Моя мама народила вдома десятьох дітей.

Партнери і далі зазнавали збитків. Час ішов, і забракло грошей навіть на платню вчителям та орендну плату. До тата приходив ювелір і вимагав грошей за мамині весільні браслети. Щоб його задобрити, тато пригощав його смачним чаєм із тістечками. Хідаятулла з нього підсміювався:

— Думаєш, він до тебе на чай приходить? Він хоче повернути свої гроші.

Ситуація настільки погіршилася, що тато був змушений продати золоті браслети. У нашій культурі браслети, подаровані на весілля, символізують міцний зв’язок між подружжям. Однак часто після весілля жінки продають золоті браслети, щоб допомогти чоловікові відкрити власний бізнес чи оплатити поїздку за кордон. Моя мама вже пропонувала продати свої прикраси, щоб оплатити навчання татового племінника, якому він легковажно обіцяв допомогти — на щастя, на допомогу прийшов татів двоюрідний брат, Джехан Шер, і мама так і не дізналася, що за браслети тато досі не погасив борг. Потім вона дуже гнівалася, що тато не зумів їх продати за добрі гроші.

Коли здавалося, що гірше вже бути не може, в місто прийшла повінь. Цілий день лило як з відра, і ввечері передали екстрене повідомлення про початок сильної повені. Усі жителі повинні були залишити місто. У той час моєї мами не було в місті, а Хідаятуллі потрібна була татова допомога, щоб перенести все з першого поверху на другий і врятувати їхні речі від води, яка швидко прибувала. Однак він ніде не міг його знайти. Тоді Хідаятулла вийшов надвір і почав гукати: «Зіяуддіне! Зіяуддіне!». Ці пошуки ледь не коштували йому життя. Вузенька вуличка, на якій стояла школа, була залита водою, і не схаменувся Хідаятулла, як уже стояв по шию у воді. Вітер розгойдував обірвані електричні кабелі. Він дивився, паралізований страхом, як дроти ледь не торкаються води. Якби вода піднялася ще на кілька сантиметрів, його просто вбило б струмом.

Коли Хідаятулла нарешті знайшов мого тата, то довідався, що тато почув, як якась жінка волала про допомогу, бо її чоловік не міг вибратися з будинку, — і побіг його рятувати. Після цього він допомагав їм витягти холодильник. Хідаятулла спалахнув од люті.

— Ти рятував її чоловіка і майно, а не власні речі! Просто тому, що вона закричала? — допитувався він.

Коли вода нарешті спала, вони з жахом побачили, що їхня оселя і школа знищені: меблі, килими, книжки, одяг та аудіосистема вкриті товстим шаром смердючої грязюки. Їм ніде було спати, вони не мали у що перевдягнутися. На щастя, їх прихистив сусід, пан Аман-уд-дін. Щоб розібрати завали, їм знадобився тиждень. Однак через десять днів, коли їх обох не було вдома, місто спіткала друга хвиля безжальної повені, яка знову залила все багнюкою. А потім до них ще й прийшов представник водопровідної та енергетичної компанії, який заявив, що покази лічильника сфальсифіковані, і почав вимагати хабара. Мій тато відповів різкою відмовою, і за якийсь час їм прийшла квитанція з велетенським штрафом. Вони ніяк не могли виплатити тієї суми, і тому тато звернувся по допомогу до своїх впливових друзів-політиків.

Здавалося, що задум створити власну школу не втілиться ніколи, однак мій тато не з тих, хто так легко прощається з мрією. Крім того, у нього була сім’я, яку він повинен був забезпечувати. 12 липня 1997 року у них з мамою народилася я. Під час пологів мамі допомагала сусідка, яка вже мала досвід повитухи. У цей час тато сидів у школі, і коли йому повідомили про народження дитини, він миттю помчав до нас. Мама хвилювалась, як він сприйме звістку, що в нього народилася донька. Але тато сказав, що він глянув мені у вічі  — і його переповнило щастя.

— Малала принесла нам удачу, — казав Хідаятулла. — Після її народження нам усміхнулася доля.

Та не одразу. 14 серпня 1997 року настала п’ятдесята річниця з дня незалежності Пакистану. По всій країні проводилися паради та пишні святкування. Однак тато та його товариші вважали, що приводу для радості нема, оскільки Сват у складі Пакистану не мав добра. Тож вони почепили чорні пов’язки і вийшли на протест із заявою про те, що святкувати нічого, їх арештували і призначили штраф, на який у них зовсім не було грошей.

Через кілька місяців після мого народження над школою звільнилося три кімнати, і ми всі туди переїхали. Там були бетонні стіни і водогін, тож проти нашої брудної халупи це була цілком пристойна квартира. Однак нам усе одно доводилося тіснитися, оскільки житло ми ділили з Хідаятуллою і в нас постійно були якісь гості. Спершу татів навчальний заклад був маленькою змішаною початковою школою. На той час, коли я народилась, у школі працювало п’ятеро чи шестеро вчителів, числилося близько ста учнів, які платили за навчання по 100 рупій на місяць. Мій тато був одночасно вчителем, бухгалтером та директором. Крім того, він замітав підлогу, білив стіни і прибирав у туалетах. Він самотужки вилазив на електричні стовпи, щоб розвісити рекламу школи, хоча настільки боявся висоти, що коли він ставав на горішній щабель драбини, ноги в нього тремтіти. Якщо ламалася помпа, тато спускався в каналізаційний люк і сам її лагодив. Коли тато зникав під землею, я плакала зі страху, боячись, що він не повернеться. Після того, як мій тато виплачував орендну плату й зарплату вчителям, нам майже нічого не залишалося на їжу. Ми пили тільки зелений чай, оскільки до чорного чаю треба було доливати молоко, на яке в нас не було грошей. Але за якийсь час школа перестала бути збитковою і тато навіть почав думати про відкриття ще однієї школи, яку він хотів назвати Академією імені Малали.

Школа була моїм ігровим майданчиком. Тато розповідав, що ще до того, як навчилася говорити, я частенько забрідала в класи і щось белькотіла, вдаючи з себе вчителя. А деякі викладачки, як, наприклад, пані Ульфат, садовили мене до себе на коліна, наче домашнього улюбленця, або навіть забирали ненадовго до себе додому. Років із трьох-чотирьох я любила сидіти в класах зі старшими дітьми. Я з подивом слухала все, що розповідали вчителі. А іноді навіть їх пародіювала. Словом, я виросла в школі.

Приклад із Наїмом дав моєму татові зрозуміти, як нелегко поєднувати дружбу і бізнес. Урешті-решт, Хідаятулла теж вирішив відкрити власну школу. Вони з татом погодилися поділити між собою учнів — кожен із них узяв по два класи чотирирічної програми. Однак своїм учням про такий поділ вони не розповіли, оскільки хотіли, щоб усі думали, наче школа розширюється й тепер орендує два приміщення. І хоча на той час тато і Хідаятулла вже зовсім не спілкувалися, колишній компаньйон так за мною сумував, що часто приходив провідати мене.

Хідаятулла якраз був у нас із візитом у вересні 2001 року, коли світ приголомшила новина про страшний терористичний акт у Нью-Йорку. До нас додому почали приходити люди і розповідати про літаки, що врізались у хмарочоси. Мені тоді було лише чотири роки, я була надто мала, щоби щось розуміти. Однак навіть дорослі не могли собі цього уявити — найбільшими будівлями в округу були лікарня й готель, які мали не більше трьох поверхів. Здавалося, це сталося десь дуже далеко. Я тоді ще взагалі не чула ні про Нью-Йорк, ні про Америку. Школа була моїм усесвітом. Того дня ми навіть не думали, що скорботний день 11 вересня змінить і наш світ, принісши війну в долину Сват.

4 Індійська колоніальна монета, 1 анна = 1/16 рупії.

5 Фетва — ісламська правова норма, яку оголошує муфтій, аятола чи інший авторитет.

4. Село

За нашими традиціями на сьомий день після народження дитини влаштовують святкування, яке називається вома (що перекладається як «сімка»). У цей день збираються всі родичі, друзі та сусіди й милуються новонародженим. Мої батьки не влаштовували для мене такого свята, оскільки в них не було грошей на козяче м’ясо та рис, якими прийнято частувати гостей, а дід не хотів їм допомагати, тому що я не була хлопчиком. Коли народилися мої брати і баба́ запропонував моїм батькам гроші, тато відмовився від допомоги, пояснивши це тим, що дід не пропонував їх, коли народилась я. Оскільки мамин батько помер ще до мого народження, баба́ був моїм єдиним дідом, і з часом ми з ним стали дуже близькими. Батьки казали, що мені передалися риси обох дідусів: гумор та мудрість від маминого батька і красномовство від татового. Із роками баба́ став м’якшим, а його борода вкрилася сивиною. Мені дуже подобалося їздити до нього в село.

Щойно він мене бачив, одразу ж вітав піснею. А все тому, що дідуся й далі бентежило моє ім’я, яке мало скорботне значення, і таким чином він намагався закликати до мене щастя: «Малала Мейвенд вала да. Па тул джехан ке да хушала да», — співав мені дід. Це перекладається так: «Малала з Мейвенда — найщасливіша людина у світі».

На свята Ід наша родина завжди їздила в село. Ми вбиралися в найкращу одежу, впихались у яскраво розписаний мікроавтобус і їхали на північ до батьківського рідного села в округу Шанґла. Ід святкується двічі на рік і поділяється на Ід аль-Фітр, або Малий Ід, що символізує закінчення посту місяця Рамадан, та Ід аль-Адха, або Великий Ід, який нагадує про готовність пророка Ібрагіма принести в жертву Аллахові свого сина Ісмаїла. Дати святкувань оголошує спеціальна група священнослужителів, яка вираховує їх, спостерігаючи за фазами місяця. Коли дати оголошували по радіо, ми одразу ж вирушали в дорогу.

У ніч перед від’їздом ми майже ніколи не спали, оскільки нас завжди переповнювало радісне хвилювання. Дорога зазвичай тривала п’ять годин за умови, що не була розмитою дощами і не зазнала зсувів. Наш мікроавтобус вирушав з самого ранку. Ми з батьками поспішали на автобусну станцію Мінґори з валізами, напханими подарунками для родичів: вишитими хустками, пакуночками з трояндовими та фісташковими цукерками; ліками, яких не купиш у селі. Дехто віз мішки з цукром та борошном. Більшу частину багажу люди великою горою складали зверху на мікроавтобус і прив’язували мотузкою до даху. Після цього ми починали втискатися в автобус, борючись за місце біля вікна, хоча насправді скло було настільки брудне, що через нього неможливо було щось розгледіти. У Сваті автобуси з боків розмальовували яскравими рожевими та жовтими квітами, неоново-помаранчевими тиграми та сніжними горами. Моїм братам подобалося, коли на автобусах були намальовані реактивні винищувачі Ф-16 та ядерні ракети, однак тато казав, що якби політики не витрачали стільки грошей на розробку атомних бомб, нашу країну можна було б забезпечити достатньою кількістю шкіл.

Ми проїжджали повз базар, проминали великий усміхнений рот на рекламному плакаті стоматологічної клініки, обганяли вози з дерев’яними клітками, переповнені білими курчатами з очима-намистинками та червоними дзьобиками, пропливали повз ювелірні крамниці, на вітринах яких красувалися золоті весільні браслети. Останні кілька крамниць на північ від Мінґори були просто дерев’яними халупами, котрі неначе опиралися одна на одну. Перед ними лежали цілі гори відновлених шин для поганої дороги, що чекала попереду. Після цього ми виїжджали на головну дорогу, побудовану за наказом останнього валі. Ліворуч протікала широка річка Сват, а праворуч вона притискалася до скель, де були смарагдові копальні. Над річкою височіли ресторани з великими скляними вікнами для туристів. Ми там ніколи не бували. Іноді дорогою нам траплялися замурзані діти, зігнуті під вагою важезних мішків із травою на спині, та чоловіки, які гнали стада кудлатих кіз, що розбрідалися в усі боки.

Далі ландшафт змінювався: рисові поля соковито-зеленого кольору, від яких віяло свіжістю, та фруктові сади з абрикосовими й інжирними деревами. Часом ми проїжджали повз невеликі копальні мармуру, хімікати з яких забруднювали струмки, від чого вода у них ставала каламутна й біла, наче молоко. Це дуже гнівило мого тата, і він обурювався: «Ви подивіться, що ці злочинці роблять! Вони ж забруднюють нашу долину!». Дорога звертала й залишала річку позаду, тепер ми піднімалися вгору між пагорбами, що поросли смереками. Іноді нам аж вуха закладало. На вершинах деяких пагорбів виднілися руїни фортів, збудовані ще за часів найперших валі. Що далі ми їхали, то більше відчувалось, як важко автобусу долати цю розбиту дорогу, а виснажений водій лаявся щоразу, коли нас обганяли вантажівки на крутих поворотах з обмеженою видимістю та урвистими прірвами. Моїм братам дуже подобалося їхати цією дорогою, і вони пустотливо глузували із нас із мамою, показуючи пальцями на розбиті автомобілі, які скорботно лежали на схилах гір.

Нарешті ми виїжджали на так званий «Небесний поворот», який був нічим іншим, як в’їздом до Шанґли. Це гірський перевал, на якому почуваєшся, неначе на вершині світу. Навколо багато скелястих шпилів, та всі вони нижчі за рівень «Небесного повороту». Вдалині проглядається засніжена гора Малам-Джабба з гірськолижним курортом. На узбіччі можна побачити чисті струмочки та водоспади. Автобус зупиняється на перевалі, щоб пасажири перепочили й випили чаю. Ми жадібно вдихаємо тамтешнє повітря, надзвичайно чисте, насичене ароматом кедра та сосни. Округ Шанґла — це гори, гори і ще раз гори, над якими видніється малесенький клаптик неба. Далі дорога спускається вниз, проходить уздовж річки Гвурбан, а тоді перетворюється на кам’янисту стежку. Щоби дістатися до другого берега річки, треба перейти канатним містком або проїхатися на фунікулері — підвішених на канатах металевих кабінках. Іноземці називають їх переправами самогубців, а нам вони навіть дуже подобалися.

Якщо поглянути на зображення долини Сват на карті, ви побачите, як від однієї продовгастої долини відходять маленькі відгалуження, які теж, своєю чергою, є долинами. Особисто мені це нагадує дерево, від якого відходить багато гілок. Так от, ці менші долини ми називаємо дарами. Наше село розташоване на сході, в дарі Кана, оточеній скелястими горами. Поселення настільки вузьке й тісне, що в ньому навіть нема місця для крикетного майданчика. Своє село ми називаємо Шахпур, однак тут, біля підніжжя, неначе намистинки, розмістилися три села: Шахпур, найбільше; Баркана, в якому виріс мій тато; і Каршат, село моєї мами. З обох боків виструнчилися велетенські гори: Тор Гар, Чорна гора, розташована на півдні; і Спін Гар, Біла гора, на півночі.

Зазвичай ми зупинялися в Баркані, в дідовому будинку, де виріс мій тато. Його будинок, практично як і всі споруди цього регіону, мав плаский дах, а стіни були вимощені з каменю та глини. Мені більше подобалося в Каршаті, тому що мамин колишній будинок бетонний і в ньому є ванна кімната. Крім того, там жило дуже багато дітей, тож мені там завжди було весело. Ми з мамою розміщалися в жіночій частині будинку, на першому поверсі. Там жінки цілими днями доглядали за дітьми і готували їжу, яку далі заносили чоловікам до худжри на другому поверсі. Я спала зі своїми кузинами Анесою та Самбул у кімнаті, на стіні якої висів годинник у формі мечеті, а у шафці лежала гвинтівка та кілька пакетиків фарби для волосся.

День у селі починається дуже рано. І навіть я, попри все своє бажання довго поспати, прокидалася з першими півнями та брязкотом посуду, оскільки жінки вже починали готувати сніданок для чоловіків. Уранці сонячне проміння відбивалося від верхівки гори Тор Гар. Коли ми вставали до першої з п’яти щоденних молитов, яка називається фаджр, ми поверталися ліворуч і бачили золоту вершину гори Спін Гар, осяяну першими сонячними променями. Гора нагадувала панночку, вбрану в білий одяг та джумар тіку — золоту налобну підвіску.

У тій місцевості часто йшли дощі, дочиста вимиваючи все довкола, а білі хмарки спочивали на зелених гірських терасах, де люди вирощували редиску та горіхові дерева. Скрізь були розставлені вулики з бджолами. Я дуже люблю тягучий мед, який ми їли з горіхами. У кінець села Каршат, до річки, приганяли на водопій буйволів. На березі стояв сарай із дерев’яним водяним колесом, яке постачало енергію для обертання велетенських жорен, що перемелювали пшеницю та кукурудзу на борошно, яке юнаки потім фасували в мішки. Поряд із млином розташовувався ще один сарай, але значно менший. Усередину були заведені електричні дроти, під’єднані до спеціальної панелі. Держава не постачала електроенергії до таких поселень, тож селяни зараджували собі саморобними гідроелектростанціями. Ближче до полудня сонце підіймалося ще вище і все більше й більше заливало Білу гору своїм золотавим промінням. Після обіду гора поступово поринала у затінок, оскільки сонце рухалося вже до Чорної гори. Час для наших молитов ми визначали за тінями на горах. Коли сонячне проміння сягало певної скелі, ми проголошували аср, обідню молитву. А ввечері, коли вершина гори Спін Гар ставала ще красивішою, ніж уранці, ми проголошували маккам, тобто вечірню молитву. Хай де ти був, а Біла гора завжди була на видноті. Мій тато розповідав, що він завжди вважав її символом миру на нашій землі, білим прапором, який височів над нашою долиною. Коли він був ще дитиною, то думав, що ця невеличка долина і є весь світ, і якщо вийти за межі гір, які цілуються з небом, то впадеш у прірву.

Хоч сама я народилась у місті, я поділяла татову любов до природи. Мені подобалися плодючі землі, соковито-зелені саджанці, урожай, буйволи і жовті метелики, які кружляли навколо мене, коли я вирушала на прогулянку. Саме село було дуже вбоге, однак щоразу, коли ми приїжджали, наша велика родина влаштовувала для нас грандіозний бенкет. На столі завжди були курка, рис, шпинат і пряна баранина. Всі страви жінки готували на багатті. На десерт подавали шматочки хрумких яблук та бісквіт, а також приносили велетенський чайник чаю з молоком. У тамтешніх дітей не було ні іграшок, ні книжок. Хлопчики ходили грати в крикет у яр, а самого м’яча робили з поліетиленових пакетів, які зв’язували докупи за допомогою еластичних стрічок.

Поселення було надзвичайно закинутим місцем. Воду носили від джерела. На все село було лише кілька бетонних будинків, які побудували сім’ї, чиї сини чи чоловіки поїхали на заробітки на південь, у шахти, або до Затоки. Звідти вони присилали своїм родичам гроші на життя. Всього у світі налічується сорок мільйонів пуштунів, з яких десять мільйонів живе за межами нашої батьківщини. Мій тато казав, що ці люди вже ніколи не повернуться, оскільки вони змушені працювати, щоб підтримувати новий спосіб життя своїх сімей. Тому багато пуштунських сімей жили без батька. Чоловіки приїжджали додому лише раз на рік, і зазвичай через дев’ять місяців після їхнього приїзду в сім’ї з’являлася ще одна дитина.

Всією пагористою місцевістю були розкидані глинобитні будиночки. Саме такий був і в мого дідуся. Однак під час повеней такі будинки часто обвалювалися. Були випадки, коли взимку діти замерзали до смерті. Лікарні в селі не було. Єдина поліклініка була у Шахпурі, і якщо хворів хтось із сусідніх сіл, родичі хворого мусили нести його туди на дерев’яних ношах, які ми жартома називали каретою швидкої допомоги провінції Шанґла. Якщо виявляли, що пацієнт серйозно хворий, на нього чекала довга автобусна поїздка в Мінґору, окрім тих щасливців, у кого були знайомі з машиною.

Політичні діячі зазвичай приїжджали сюди лише напередодні виборів, обіцяли побудувати хороші дороги і школи, провести лінії електропостачання й забезпечити регіон чистою водою, а також давали гроші й дарували генератори нашим місцевим впливовим персонам, яких ми називаємо зацікавленими особами, щоб вони показували громаді, як треба голосувати. Ясна річ, усе це стосувалося виключно чоловіків, оскільки в нашому регіоні жінки не мають права голосу. Після короткого візиту вони зникали в Ісламабаді, якщо були обрані до Національної асамблеї, або ж у Пешаварі, якщо обиралися до складу Провінційної асамблеї; у будь-якому разі ми більше нічого не чули ані про них, ані про їхні обіцянки.

Мої двоюрідні сестри й брати підсміювалися з моїх міських звичок та манер. Я не любила ходити босоніж. Я читала книжки, в мене була міська говірка, я вживала сленгові слівця, характерні для Мінґори. Мій одяг був куплений у крамницях, а їхній шитий удома. Родичі мене питали: «Хочеш приготувати нам курку?», а я відповідала: «Ні, курка ні в чому не винна! Ми не повинні її вбивати!». Мене вважали сучасною тільки тому, що я приїхала з міста. Однак вони навіть не здогадувалися, що в Ісламабаді чи у Пешаварі мене б вважали дуже відсталою.

Іноді під час наших сімейних мандрівок ми піднімалися в гори або, навпаки, спускалися вниз до річки. Улітку, після танення снігів, потічок перетворювався на широку й глибоку річку зі стрімкою течією, яку неможливо було перейти вбрід. Хлопці ловили там рибу, насаджуючи дощових хробаків на гачки саморобних вудок, зроблених з довгої палиці та нитки. Деякі з юних рибалок щось насвистували, вірячи, що це приманює рибу. Однак та риба була несмачною — жорсткою й кістлявою. Ми називали її чакверті. Іноді дівчата спускалися вниз до річки і влаштовували там пікніки, ласуючи рисом та щербетом. Більше за все ми любили гратись у весілля. Ми ділилися на дві групи, кожна з яких була ніби окремою сім’єю. Потім у кожній із цих сімей вибирали когось для заручин, після чого можна було проводити весільну церемонію. Усі хотіли, щоб я була в їхній сім’ї, оскільки я міська й сучасна дівчинка з Мінґори. Найгарнішою серед нас була Танзіла, і ми часто навмисне відправляли її в другу групу, щоб потім можна було обрати її нашою нареченою.

Одними з найважливіших атрибутів весілля були коштовності. Ми надягали нареченій сережки, браслети та намисто, обряд прикрашання супроводжували піснями з боллівудських фільмів. Після цього наносили на обличчя молодої макіяж, для чого випрошували у матерів косметику, вибілювали їй руки вапняком із содою, фарбували нігті у червоний колір за допомогою хни. Коли наречена нарешті була готова, вона починала плакати, а ми гладили її по голові й заспокоювали: «Шлюб — це невід’ємна частина життя,  — казали ми їй. — Будь лагідною зі своїми свекром і свекрухою, тоді й вони ставитимуться до тебе добре. Піклуйся про свого чоловіка і будь щаслива».

Вряди-годи в селі грали справжнє весілля, яке пишно святкували чотири дні і після якого сім’ї молодих опинялися по вуха в боргах. Наречену вбирали у вишуканий одяг, прикрашали золотими намистами й браслетами, які їй дарували представники обох сімей. Я читала, що Беназір Бхутто наділа на власне весілля скляні браслети, щоб власним прикладом показати, що такі великі витрати не потрібні. Однак традиція прикрашати наречену золотом усе одно збереглася. Але бувало й так, що в село привозили фанерну труну з тілом шахтаря. Жінки збиралися в домі вдови чи матері загиблого і починали оплакувати покійного. Моторошний плач ширився всією долиною і проймав мене до глибини душі.

Уночі на село спадала непроникна пітьма, лиш де-не-де у вікнах мерехтіли вогники гасових ламп. Жодна зі старших жінок не мала освіти, однак усі вони розповідали нам історії та пуштунські двовірші, які ми називали тапа. А найкраще їх розповідала моя бабуся. Зазвичай у них ішлося про кохання або про пуштунське життя. «Жоден пуштун не залишить своєї землі з власної волі, — казала бабуся. — Лише через бідність або заради кохання». Тітки любили лякати нас історіями про привидів, наприклад, про Шалгватая, чоловіка з двадцятьма пальцями, який нібито любив залазити до дітей у ліжка. Ми верещали від страху, хоча, якщо подумати, то в цьому не було нічого аномального, адже у кожного з нас є десять пальців на руках і десять на ногах. Для того, щоб ми не забували митися, тітки розповідали історії про Шашаку — страшну жінку з бруднющими руками і смердючим подихом, яка приходила до нечупарних дітей, вимащувала їх брудом, перетворювала волосся на щурячі хвости і запускала туди комах. Або навіть могла вас убити. А взимку, коли батьки не хотіли, щоб їхні діти йшли надвір борсатись у снігу, вони розповідали про сніжного лева чи тигра, який першим має залишити на снігу відбитки своїх лап, і тільки після цього на вулицю можна виходити людям.

Що старші ми ставали, то нудніше нам було в селі. Лише в однієї багатої сім’ї в худжрі був телевізор, а комп’ютера взагалі не було.

Сільські жінки ховали обличчя, коли виходили зі своїх осель із завішеними вікнами, і не мали права розмовляти з чоловіками, якщо вони не були їхніми близькими родичами. Я носила сучасний одяг і ніколи не покривала обличчя, навіть після того, як стала підлітком. Одного мого двоюрідного брата це дуже дратувало, і він спитав мого тата:

— Чому вона не покриває обличчя?

— Вона моя донька, і це моя справа,  — відповів тато. — А ти дбай про свої власні справи.

Однак дехто розпускав чутки, нібито ми не дотримуємося кодексу честі Пуштунвалі.

Я пишаюся тим, що я пуштунка, однак іноді мені здається, що наш кодекс поведінки надто суворий, особливо щодо жінок. У нас працювала Шахіда, в якої було три доньки, так от, вона мені розповідала, що батько продав її, десятирічну, старому вже жонатому чоловікові, якому захотілося молодої дружини. У нас іноді зникали дівчата, та далеко не завжди це означало, що вони вийшли заміж. У нашому селі жила п’ятнадцятирічна красуня Сіма. Усі знали, що вона закохана в одного хлопця, і коли він проходив повз неї, вона дивилася на нього з-під своїх довгих темних вій, яким заздрили всі дівчата. У пуштунів вважається, що дівчина, яка фліртує з чоловіком, накликає ганьбу на свою родину. Водночас чоловіки можуть фліртувати, скільки завгодно. За деякий час нам сказали, що Сіма наклала на себе руки, однак пізніше ми довідалися, що насправді її отруїла власна родина.

У нас існує звичай із назвою свара, за яким дівчину можуть подарувати ворожому кланові, щоб покласти край ворожнечі. Офіційно ця традиція заборонена, проте пуштуни досі її дотримуються. У нашому селі жила вдова Сорая, яку видали заміж за вдівця з клану, що ворогував з її сім’єю. Однак не можна одружуватися з вдовою без згоди її сім’ї. Коли родичі Сораї довідалася про цей зв’язок, то дуже розлютились і погрожували сім’ї її чоловіка. Довелося скликати раду сільських старійшин, джирга. За її рішенням родина чоловіка мала бути покарана: вони повинні були віддати свою найгарнішу дівчину заміж за найгіршого хлопця з ворожого клану. Хлопець виявився страшенним нікчемою, ще й бідним, тож батькові нареченої довелося взяти на себе всі витрати. Чому дівчині поламали життя заради владнання конфлікту, до якого вона навіть не була причетна?!

Коли я почала нарікати на таку несправедливість у розмові з татом, він розповів, що в Афганістані життя у жінок набагато важче. За рік до мого народження владу в країні захопило угруповання Талібан, лідером якого був одноокий мулла. Представники цієї організації почали спалювати школи для дівчат. Чоловіків змушували відпускати довгі бороди, а жінок — носити паранджу. Чомусь ніхто не думав про те, що носити паранджу — це все одно, що ходити у велетенському коконі з тканини, в якому є лише малесенький проріз для очей. Особливо це нестерпно в спеку, коли такий одяг нагадує духовку. Добре, що хоч мені не треба її носити. Тато розповів, що таліби заборонили жінкам навіть голосно сміятись і носити біле взуття, оскільки «білий колір належить чоловікам». Якщо жінка насмілювалася фарбувати нігті, її за це били і тримали під замком. Мене аж пересмикнуло від почутого.

Я читала такі книжки, як «Анна Кареніна» та романи Джейн Остін, і щиро вірила татовим словам: «Малала буде вільною, мов пташка». Коли я чула про звірства в Афганістані, то пишалася тим, що я народжена в долині Сват. Я завжди казала: «У нас дівчата можуть ходити до школи». Однак Талібан був зовсім близько, а його прибічниками були такі самі пуштуни, як і ми. Для мене наша долина завжди була мирним сонячним краєм, і я навіть не помітила хмар, які почали збиратися за горами. Я пам’ятала татові слова: «Малало, я захищу твою свободу. Здійснюй свої мрії».

5. Чому я не ношу сережок і чому пуштуни не кажуть слів подяки

У сім років я вже звикла бути найкращою ученицею в класі. Я допомагала дівчатам, яким навчання давалося нелегко. «Малала — наш геній»,  — казали мої однокласниці. Крім того, я брала участь у геть усіх гуртках: бадмінтон, драматичне мистецтво, крикет, малювання і навіть співи, хоч у співах я особливих успіхів не досягла. Тож коли в клас прийшла нова учениця Малка-і-Нур, я не звернула на неї особливої уваги. Її ім’я означає «королева світла», і вона казала, що хоче стати першою в Пакистані жінкою головнокомандувачем.

Її мати працювала вчителькою в іншій школі, і на той час це було дуже незвично, оскільки в жодної з нас мати не працювала. Малка-і-Нур була в класі тихою й непомітною. Моєю конкуренткою в оцінках завжди була моя найкраща подруга Моніба, яка дуже охайно вела зошити і мала гарний почерк, що дуже подобалося вчителям. Та я знала, що в змісті робіт їй мене не здолати. Тож коли після екзаменаційних робіт виявилося, що Малка-і-Нур здобула перше місце, я була шокована. Вдома я розридалася, і мамі довелося довго мене втішати.

Приблизно в той самий час ми переїхали з будинку, що був на вулиці, де жила Моніба, й поселилися в районі, де в мене не було подруг. На вулиці, де розташовувалося наше нове помешкання, жила дівчинка, яку звали Сафіна. Вона була трохи молодша, але ми з нею почали разом гратися. Батьки балували Сафіну, в неї було багато ляльок, а в коробці з-під взуття вона зберігала прикраси. Однак вона собі вподобала мою чи не єдину іграшку — рожевий мобільний телефон, який мені купив тато. Він постійно розмовляв по мобільному, а я любила його копіювати, вдаючи, ніби теж комусь дзвоню. Та раптом мій телефон зник.

Через кілька днів я побачила, що Сафіна грається точнісінько таким самим телефоном, який ще недавно був у мене. Я спитала:

— Де ти його взяла?

— Мені купили на базарі,  — відповіла вона.

Тепер я розумію, що це могла бути правда, однак тоді я подумала: «Якщо вона так зі мною вчинила, то я їй відплачу тим самим». Я часто ходила до неї додому, щоб допомогти з уроками, а після того випадку за кожної нагоди кидала в кишеню якусь її річ, переважно пластмасові прикраси — сережки та намиста. Спочатку мене навіть гризло сумління, та скоро це минуло. А згодом узагалі перетворилося на нав’язливу ідею, і я вже не знала, як спинитися.

Якось я повернулася зі школи й за звичкою побігла на кухню щось перекусити. «Привіт, бхабі!  — вигукнула я. Я така голодна!» Однак у відповідь — тиша. Мама сиділа на підлозі й товкла яскраві спеції: куркума й кмин наповнювали повітря пряним ароматом. Вона не припинила своєї роботи, не підняла голови, не глянула мені у вічі. Що я такого зробила? Я дуже засмутилась і пішла у свою кімнату. Коли я відчинила шафу, то побачила, що всі крадені іграшки зникли. Мене викрили.

До кімнати зайшла моя двоюрідна сестра Ріна і сказала: «Вони знали, що ти крадеш. Однак усе чекали, коли ти нарешті зупинишся і зізнаєшся, та ти продовжувала красти».

Усередині в мене все обірвалось, і я з похиленою головою пішла до мами.

— Малало, хіба так можна?! спитала мама. — Чи ти хочеш зганьбити нашу сім’ю через те, що в нас немає грошей на всі ці іграшки?

— Це неправда! — збрехала я. — Я нічого не брала!

Однак мама знала правду.

— Сафіна першою почала! — заперечувала я. — Вона вкрала в мене мій рожевий мобільний телефон, якого мені купив аба!

Мама була невблаганною.

— Сафіна молодша за тебе, і ти повинна була їй пояснити, що так робити не можна, — сказала вона. — Ти повинна бути взірцем для неї.

Я розплакалась і просила в мами пробачення.

— Тільки не розповідай про це татові, — благала я.

Я страшенно боялася, що тато в мені розчарується. Нестерпно думати, що ти впала в очах своїх батьків.

Та це була не перша моя крадіжка. Якось, коли я була ще зовсім маленькою, мама взяла мене з собою на базар. Там я побачила цілу гору мигдалю, він був такий апетитний, що я не втрималась і зачерпнула собі повну жменю. Мама мене відсмикнула й попросила вибачення у власника. Однак він дуже розлютився і ніяк не міг заспокоїтися. Грошей у нас тоді було дуже мало; мама глянула у свій гаманець, щоб зорієнтуватися, що можна зробити.

— Десяти рупій буде достатньо?  — запитала вона у торговця.

— Ні! — відповів він. — Мигдаль дуже дорогий.

Ця ситуація дуже засмутила мою маму, і вдома вона все розповіла татові. Тоді він пішов на базар і купив у того торговця цілий пакет мигдалю, а вдома висипав його на скляний таріль.

— Мигдаль дуже корисний, — сказав він. — Якщо їсти його перед сном і запивати склянкою молока, то виростеш дуже розумною.

Та я знала, що в тата не було на це грошей, і той мигдаль у тарілці був не що інше, як нагадування про мою провину. Тоді я собі пообіцяла, що більше ніколи нічого не крастиму. А тепер не змогла стримати свого слова. Мама повела мене до Сафіни, щоб я попросила пробачення у неї та в її батьків. Для мене це було справжнім випробуванням. Сафіна ні слова не сказала про мій іграшковий телефон, що, на мою думку, було несправедливо, але я теж промовчала.

І хоч мені було погано, проте я відчувала полегшення, що все це вже позаду. Відтоді я більше ніколи не брехала і не крала. Більше того, я жодного разу не ухилилася від чесної відповіді і не підібрала жодної монети, хоч тато постійно розкидав їх по всьому дому і на них можна було купити собі якихось ласощів. А ще я перестала носити прикраси після того, як запитала себе: «Чому я дозволила якимось брязкальцям заволодіти моїм розумом? Навіщо мені плямувати свою репутацію через кілька металевих прикрас?». Однак я все ще почуваюся винною і донині прошу Аллаха пробачити мені мої гріхи.

Моя мама з татом розповідають одне одному абсолютно все, тож згодом аба довідався, чому останнім часом я ходила така засмучена. По татових очах було видно, що я його підвела. А я так хотіла, щоб він мною пишався, як тоді, коли я приносила додому грамоти за перші місця з успішності в класі. Чи тоді, коли наша вихователька пані Ульфат похвалила мене перед татом за те, що я написала на дошці: «Розмовляйте мовою урду». Той напис я зробила для своїх однокласниць перед початком уроку урду для того, щоб ми скоріше вивчили мову.

Тато завжди втішав мене, розповідаючи про помилки, які в дитинстві робили великі герої. Він завжди повторював слова Магатми Ганді: «Немає сенсу в свободі, якщо вона не охоплює свободи припускатися помилки». У школі ми читали історії про Мухаммеда Алі Джинну. У дитинстві він жив у Карачі й був змушений вчитися під світлом вуличних ліхтарів, оскільки вдома не було ані електрики, ані гасової лампи. Мухаммед переконав хлопчиків замінити гру кульками в пилюці на гру в крикет, щоб руки та одяг залишалися чистими. Перед входом у татів кабінет у рамочці висів перекладений мовою пушту лист Авраама Лінкольна, адресований учителю його сина — прекрасний лист, сповнений мудрих порад. «Якщо вам вдасться, навчіть його захоплюватися книжками... Однак дайте йому вільний час для роздумів про одвічні таємниці: птахів у небі, бджіл у сонячному промінні та квіти на зелених схилах пагорба, — писав Лінкольн. — Навчіть його, що набагато почесніше зазнати невдачі, ніж шахраювати».

Я думаю, що принаймні раз у житті кожен помиляється. Важливо те, який ти після цього робиш для себе висновок. Саме тому мені завжди було важко дотримуватися нашого кодексу Пуштунвалі. Відповідно до нього ми повинні мститися за все зло, яке було нам заподіяне. Але в такому разі це зло так ніколи й не закінчиться. Якщо один чоловік убив чи поранив іншого, обов’язково повинна здійснитися помста, яка відновить нанг. Для цього треба було вбити будь-якого чоловіка з сім’ї нападника. Далі вже сім’я нападника ставала жертвою, і знову ж таки мала помститися за смерть. Убивствам нема кінця-краю, по суті це замкнене коло. У нас є приказка: «Пуштун може помститися аж через двадцять років, однак знайдеться той, хто скаже, що він поквапився».

Наш народ узагалі дуже багатий на приказки. Ось іще одна: «Пуштунський камінь у воді не притупляється». Це означає, що ми ніколи нічого не забуваємо і не прощаємо. Саме через це наш народ майже ніколи не каже «дякую», манана, адже ми вважаємо, що пуштун ніколи не забуде доброго вчинку і рано чи пізно віддячить за добро, втім, як і за зло. На доброту можна відповісти лише такою ж добротою. А простих слів подяки тут буде замало.

Багато сімей живуть у будинках, оточених високими стінами зі сторожовими вежами, з яких стежать за своїми ворогами. Ми знали про багатьох жертв кровної ворожнечі. Одним із них був Шер Заман, хлопець, який учився в одному класі з моїм татом і завжди отримував кращі оцінки. Дідусь і дядько часто дражнили мого тата, що він не такий розумний, як Шер Заман, і доводили його цим до сказу, аж татові захотілося, щоб з гори впало каміння й розчавило того хлопця. Однак після школи Шер Заман не продовжив навчання, а пішов працювати фармацевтом у сільську аптеку. Його сім’я ворогувала зі своїми кузенами через маленьку ділянку лісу. Якось, коли Шер Заман із двома своїми братами прямували до своїх угідь, на них напав рідний дядько з поплічниками. Скінчилося тим, що всіх трьох братів убили.

Мого тата дуже шанували в нашій спільноті й часто просили бути посередником у родинних чварах. Тато не вірив у бадал — помсту  — і всіляко намагався переконати людей, що від продовження жорстокості користі не буде жодній стороні, що краще їм подумати, як будувати життя далі. Однак жили в нашому селі дві сім’ї, членів яких тато ніяк не міг переконати. Вони так довго борсались у своїй ворожнечі, що вже ніхто й не пам’ятав, із чого усе почалося — ймовірно, колись між ними виникли якісь незначні суперечки, а оскільки ми народ імпульсивний і запальний, серйознішого приводу нам і не треба. Спочатку брат з однієї сім’ї напав на дядька з другої, потім навпаки. Так вони, одного за одним, і втрачали родичів.

Пуштуни вважають, що це непогана система, адже саме завдяки законам помсти рівень злочинності в нас набагато нижчий, ніж на територіях, де живуть інші народи. Проте, на мою думку, якщо хтось убив вашого брата, ви не повинні вбивати за це винуватця чи його брата, треба пояснити йому, що він скоїв страшне зло. Мене завжди надихав Хан Абдул Гаффар-Хан, якого називають послідовником Ганді та який впроваджував у нашу культуру ненасильницьку філософію.

Те саме стосується крадіжок. Деякі люди, як я, впіймані на гарячому, зарікаються не брати чуже. Проте є й інші, які кажуть: «Ой, та що тут такого! Подумаєш, якась дрібничка!». Та на другий раз вони вкрадуть щось значніше, а на третій — ще цінніше. В моїй державі надто багато політиків не звертають уваги на крадіжки. Попри те, що ми дуже бідна країна, їм вдається грабувати дедалі більше, а їхні грандіозні статки для них не привід зупинитися. Більшість із них не сплачує податків, однак це ще не найгірше. Вони беруть у державних банках кредити й ці кошти ніколи не повертають. Вони отримують грошову винагороду від своїх товаришів та компаньйонів, яких забезпечують державними контрактами. Багато хто з них має розкішні квартири у Лондоні.

Я не знаю, як вони ладнають зі своєю совістю, коли бачать голодних людей, які сидять у темряві через постійне вимикання електрики; дітей, які не мають змоги ходити до школи, тому що через бідність вони змушені йти працювати. Мій тато каже, що прокляття Пакистану — це політики, які не думають ні про що, крім грошей. Їм начхати на те, що відбувається з армією, і якщо порівняти країну з літаком, то наші можновладці замість перебування в кабіні пілота воліють умоститися в пасажирському салоні бізнес-класу із заштореними ілюмінаторами, насолоджуватися смачною їжею та чудовим обслуговуванням, тоді як решту народу чавить їхня економічна політика.

Я народилась у свого роду демократичній державі, в якій упродовж десяти років Беназір Бхутто та Наваз Шариф постійно змінювали одне одного при владі. Жодного разу їхні уряди не утрималися до кінця терміну, вони постійно звинувачували одне одного в корупції. Однак через два роки після мого народження до влади знову прийшли військові. Події розгорталися настільки драматично, що це нагадувало сюжет кінофільму. У той час прем’єр-міністром був Наваз Шариф, який посварився з головнокомандувачем, генералом Первезом Мушаррафом, і звільнив його з посади в той момент, коли генерал Мушарраф перебував на борту літака, який летів зі Шрі-Ланки. Наваз Шариф настільки боявся, як генерал відреагує на звістку про своє звільнення, що заборонив посадку літака у Пакистані. Він наказав аеропорту Карачі вимкнути посадкові вогні, а на самій смузі розмістити пожежні машини, щоб унеможливити посадку літака, попри те, що, крім генерала, на борту було ще 200 пасажирів, а пального не вистачало, щоб долетіти до іншої країни. Не минуло й години після того, як по телевізору оголосили про звільнення Мушаррафа, як на вулиці вийшли танки, а військові захопили редакції ЗМІ та аеропорти. Генерал Іфтіхар очолив штурм диспетчерської вишки аеропорту Карачі, й літак із Мушаррафом зміг здійснити посадку. Після цього генерал Первез Мушарраф захопив владу і посадив Шарифа у в’язницю в Атток Форт. Чимало людей почали відкрито святкувати, оскільки Шариф не мав підтримки серед народу, але мій тато заплакав, коли почув цю новину. Він розумів, що тепер у країну може повернутися військова диктатура. Шарифа звинуватили у державній зраді, і тільки завдяки втручанню друзів з королівської саудівської родини його не стратили, а вислали з Пакистану.

Мушарраф був нашим четвертим військовим правителем. Як і всі попередні диктатори, він почав з телезвернення до народу: «Мере азіз хамватано  — Мої дорогі співвітчизники!». А тоді перейшов до довгої промови проти Шарифа, запевняючи, що саме під його керівництвом Пакистан «утратив свою честь, гідність та повагу». Він присягнувся покласти кінець корупції і дістатися до тих, хто був «винен у грабуванні та мародерстві національного багатства». Крім того, Мушарраф пообіцяв оприлюднити власні майнову та податкову декларації. Він казав, що береться керувати країною лише на короткий термін, однак ніхто йому не повірив. Генерал Зія-уль-Хак теж обіцяв, що залишатиметься при владі дев’яносто днів, а в підсумку правив понад одинадцять років, аж поки не загинув у авіакатастрофі.

Історія повторюється, сказав мій тато, і він був правий. Мушарраф пообіцяв покінчити зі старою феодальною системою, за якої кілька десятків сімей контролювали всю нашу країну, і привести до влади молодих і незаплямованих урядовців. У результаті кабінет міністрів було сформовано з тих самих осіб, що й раніше. І знову нашу країну було виключено з організації Співдружності націй, і вона стала паршивою вівцею в очах усього світу. Американці призупинили надання нашій країні більшої частини допомоги роком раніше, коли ми почали проводити випробування ядерної зброї, а тепер практично всі країни світу оголосили нам бойкот.

Зважаючи на таку історію, думаю, стає зрозуміло, чому жителі долини Сват далеко не завжди вважали, що приєднання до Пакистану було хорошою ідеєю. Раз на кілька років Пакистан присилав до нас нового заступника комісара керувати долиною; так само, як це робили британці у колоніальні часи. Складалося враження, що всі ці бюрократи приїжджають у нашу провінцію виключно для того, щоб розбагатіти. Вони не були зацікавлені в розвитку долини Сват. Наш народ звик до покори, адже в часи правління валі критика була суворо заборонена. Якщо житель висловлював незадоволення, з долини могли вигнати всю його сім’ю. Тож представники Пакистану були для нас новими королями, чиї дії не обговорювалися. Старші люди часто з ностальгією згадували минуле, коли при владі був останній валі. У той час, пригадували вони, гори ще були вкриті деревами, через кожних п’ять кілометрів розташовувалася школа, а валі сагиб сам особисто навідувався до кожної з них для розв’язання тих чи інших проблем.

* * *

Після історії з Сафіною я присяглася, що більше ніколи не чинитиму так зі своїми подругами. Мій тато завжди наголошує, що до друзів треба ставитися добре і що це дуже важливо. Коли він навчався у коледжі й не мав грошей на їжу чи на книжки, друзі постійно йому допомагали, і він це добре пам’ятає. У мене є три хороші подруги: Сафіна, моя сусідка; Сумбул, яка живе у батьківському селі; й Моніба, яка вчилася зі мною в одній школі. Моніба стала моєю найкращою подружкою ще з часів молодшої школи, коли ми жили в сусідстві, саме я переконала її піти в нашу школу. Вона дуже розумна дівчина, хоча ми з нею часто сварилися, особливо на шкільних екскурсіях. Моніба походить з дуже великої сім’ї, в неї три сестри і четверо братів. Я завжди вважала її своєю старшою сестрою, хоча насправді вона на півроку молодша. Моніба весь час установлювала правила, яких я намагалася дотримуватися. У нас не було секретів одна від одної, і свої таємниці ми ніколи не розповідали іншим. Їй не подобалося, коли я розмовляла з іншими дівчатами, і вона казала, що ми повинні бути обачні з людьми, які схильні до поганих вчинків або ж мають погану репутацію. Моніба нагадувала: «У мене четверо братів, і якщо я зроблю хоч найменшу помилку, вони можуть заборонити мені ходити до школи».

Я так боялася знову розчарувати батьків, що бралася виконувати всі доручення, які мені давали люди. Якось сусідки попросили мене купити їм на базарі кукурудзи. Дорогою в мене в’їхав хлопчик на велосипеді, було так боляче, що аж сльози на очі навернулися. Та я все одно пішла по кукурудзу, віддала її сусідкам і, тільки повернувшись додому, дала волю емоціям і заплакала. Незабаром знайшовся ідеальний спосіб повернути собі татову повагу. У школі розвісили оголошення про конкурс ораторського мистецтва, і ми з Монібою вирішили взяти в ньому участь. Я пам’ятала татову історію про те, як йому вдалося вразити мого дідуся, і всім серцем прагнула досягти такого ж результату.

Коли я прочитала тему виступу, то не повірила очам своїм: «Чесність —найкраща стратегія поведінки».

Під час ранкових зборів ми регулярно читали вголос вірші, і це було нашим єдиним досвідом публічних виступів. У старших класах навчалася дівчина на ім’я Фатіма, яка була блискучим оратором. Вона була дуже гарною, а її промови натхненними. Фатіма могла спокійно і впевнено виступати перед сотнями слухачів, які жадібно ловили кожне її слово. Ми з Монібою дуже хотіли бути схожими на неї і брали з неї приклад.

У нас так заведено, що промови дітям пишуть їхні тата, дядьки або вчителі, виголошують їх мовою урду або англійською, а от виступати мовою пушту не прийнято. Оратора, який говорить англійською, вважають розумнішим за інших. Та це помилка. Насправді нема жодної різниці, якою мовою ти виступаєш, головне  — слова, які ти використовуєш, щоб висловити свої думки. Монібі промову написав один із її старших братів. В ній наводилися цитати з прекрасних віршів нашого народного поета Аллама Ікбала. Для мене промову підготував мій тато. У ній він писав, що не можна робити добру справу за допомогою злих вчинків, бо тоді кінцевий результат не може вважатися добрим. Так само благородний метод для досягнення злої мети не робить її хорошою, і вчинок усе одно залишиться поганим. Свою промову тато завершив словами Лінкольна: «Набагато почесніше зазнати невдачі, ніж шахраювати».

От і настав день виступу. У конкурсі взяли участь лише восьмеро чи дев’ятеро хлопців та дівчат. Моніба стримала хвилювання і виступила дуже добре, а її промова видалася емоційнішою й поетичнішою за мою, хоча змістовно моя була вагомішою. Я так розхвилювалася, що мене всю аж трусило від страху. Дідусь приїхав на мій виступ, і я знала, як він хотів, щоб я посіла перше місце, і від цієї думки я ще більше хвилювалася. Тато казав, що перед виступом треба глибоко вдихнути, та коли я побачила повний зал людей, які не зводили з мене очей, то забула всі його поради і почала квапливо читати промову. Я весь час губила рядок, і сторінки танцювали в моїх тремтячих руках. Коли я нарешті закінчила свій виступ словами Лінкольна і підвела очі на тата, то побачила, що він усміхається.

Незабаром судді оголосили результати конкурсу, і виявилося, що перше місце посіла Моніба, а я була на другому.

Однак це не мало значення. У своєму листі до синового вчителя Лінкольн також написав: «Навчіть його гідно програвати». Я завжди була першою ученицею в класі. Та я усвідомила: те, що ти переміг три чи навіть чотири рази поспіль, зовсім не означає, що наступна перемога дістанеться тобі без жодних зусиль. А ще я зрозуміла, що набагато краще виступати зі своєю власною історією. Тож свої промови я почала писати сама, і говорила від щирого серця, не заглядаючи у папірці.

6. Діти зі сміттєвої гори

Кількість учнів у школі «Хушаль» зростала, і наша сім’я знову переїхала. Нарешті і в нас з’явився телевізор. Моїм улюбленим серіалом став «Шакалака Бум-бум», індійська дитяча багатосерійна стрічка про хлопчика на ім’я Санджу, в якого був чарівний олівець. Усе, що він ним малював, оживало. От, наприклад, якщо Санджу малював овочі чи навіть полісмена, все це одразу ж з’являлося біля нього. А якось він намалював змію, та щойно вона з’явилась, як хлопчик почав швидко стирати її зображення, і змія зникла. За допомогою свого чарівного олівця Санджу допомагав людям. Йому навіть вдалося врятувати свою сім’ю від бандитів. Після перегляду цього серіалу я понад усе на світі хотіла, щоб і в мене був такий олівець.

Перед сном я завжди зверталася до Аллаха зі словами: «Господи, пошли мені олівець Санджу. Я обіцяю нікому про це не розповідати. Ти просто поклади його в мою шухляду. З таким олівцем я зможу подарувати щастя всім людям». Я завершувала молитву і бігла перевіряти вміст шухляди. Олівця в ній не було, але я знала, кому б я допомогла першому. У кінці вулиці, де ми тепер жили, була закинута ділянка землі, яку люди перетворили на звалище —в долині Сват сміття ніхто не вивозив. Дуже скоро на звалищі виросла смердюча гора сміття, до якої я намагалася навіть не підходити. Там бігали щури, а вгорі кружляли ворони.

Якось, коли братів не було вдома, мама попросила мене викинути картопляні лушпайки та яєчну шкаралупу. Наближаючись до звалища, я морщила ніс од смороду, відмахувалась від мух і уважно дивилася під ноги, щоб не забруднити гарні нові туфлі. Коли я викинула сміття на гору гнилих решток, то побачила, як у тій купі щось заворушилось. Я злякалась і відскочила. Виявилося, що то була дівчинка, приблизно мого віку. Волосся в неї було сплутане, а шкіра вкрита ранами. Саме такою я завжди уявляла собі Шашаку, страшну жінку, якою нас залякували, щоб ми не забували митися. У тієї дівчинки був великий мішок, і вона сортувала сміття, розкладаючи на окремі купи бляшанки, кришки, скло та папір. Неподалік лазили хлопці, які шукали на звалищі метал за допомогою магнітів, прив’язаних до мотузок. Я хотіла заговорити до тих дітей, але мені було дуже страшно.

Того ж дня, коли тато повернувся зі школи, я розповіла йому про дітей зі сміттєвої гори і вмовила його піти туди зі мною. Тато спробував заговорити до них, але вони одразу втекли. Тато пояснив мені, що діти віддають свої знахідки лахмітникові за кілька рупій. А той перепродує з вигодою для себе. Коли ми поверталися додому, я помітила, що в татових очах стояли сльози.

— Аба, візьми їх до себе в школу на безплатне навчання,  — благала я. У відповідь тато засміявся. Якось ми з мамою вже впросили його взяти на безплатне навчання кількох дівчат.

Хоча у моєї мами не було за плечима освіти, вона ніколи не сиділа вдома. У нашій сім’ї тато оперував словами, а мама діями. Вона завжди допомагала людям. Тато часом навіть на неї сердився. От приходить він додому на обід і гукає: «Тор Пекай, я вдома!», — а дружини вдома немає, і обіду для нього теж нема.

Виявляється, вона ходила в лікарню провідати хворого чи допомагала якійсь сім’ї, і тато вже не міг на неї сердитись. Однак іноді мама ходила на базар по одяг, і це була вже зовсім інша річ.

Хай де ми жили, мама завжди запрошувала додому багато людей. Свою кімнату я ділила з кузиною Анесою, яка переїхала до нас із села, щоб ходити до школи, і дівчинкою на ім’я Шехназ, чия мати, Султана, колись працювала у нас удома. Після втрати батька сім’я Шехназ жила дуже бідно, і їй із сестрою довелося ходити по смітниках. Один із її братів був психічно хворий і поводився дуже дивно. Він міг спалити їхній одяг чи продати електровентилятор, який ми їм дали, щоб рятуватися від спеки. Султана була дуже дратівливою, і моїй мамі це не подобалося. Тато добився, щоб їй виділили невеличку державну допомогу, а Шехназ та її другого брата влаштував до себе у школу. Шехназ раніше не ходила до школи, тому хоч вона і була старшою за мене на два роки, їй довелося піти в клас, де вчилися діти на два роки молодші за мене. Вона поселилась у нас, і я могла допомагати їй із домашнім завданням.

А ще в нас жили Нурія — її мама Хару прала наші речі і прибирала — й Алішпа, одна з доньок Халіди, жінки, яка допомагала моїй мамі готувати їжу. Халіду колись продали заміж одному старому, який увесь час її бив. Вона не витримала і втекла від нього з трьома доньками. Сім’я відмовилася її прийняти, бо в нашому суспільстві вважається, що жінка осоромила свою сім’ю, якщо покинула свого чоловіка. Щоб вижити, її доньки теж були змушені збирати сміття. Життя Халіди нагадувало сюжети романів, якими я тоді захоплювалася.

На той час школа достатньо розширилася і мала вже три приміщення: в районі Ландікас була початкова школа, на вулиці Яхйа — середня школа для дівчат, а в трояндовому саду біля руїн буддистського храму була розташована середня школа для хлопців. Загалом у нас було вже близько 800 учнів, і хоча школа приносила татові невеликий дохід, він виділив більше сотні місць для безплатного навчання. Одне з таких місць випало хлопчикові, чий батько, Шарафат Алі, допоміг моєму татові, коли він був нужденним студентом коледжу. Вони товаришували ще з села. Шарафат Алі працював в енергетичній компанії, і коли йому вдавалося заощадити кількасот рупій, він віддавав їх моєму татові. Тепер тато з радістю віддячував за його доброту. Ще одне безоплатне місце отримала дівчинка на ім’я Каусар, чий батько займався вишивкою одягу та шарфів — справою, якою славиться весь наш регіон. Коли ми з класом збиралися на екскурсію в гори, я платила за неї зі своїх кишенькових, розуміючи, що вона не може собі дозволити такі витрати.

Виділяючи безплатні місця для бідних, тато не тільки втрачав оплату за навчання. Батьки з багатших сімей забирали своїх дітей зі школи через те, що в одному класі з ними можуть учитися діти прибиральників чи кравців, які, можливо, працюють у їхньому ж будинку. Вони вважали, що їхні діти не повинні перебувати поряд із дітьми з нужденних сімей, бо для них це ганебно. Мама ж казала, що дітям важко засвоювати інформацію, якщо вдома їх не погодували, тому кілька дівчат щоранку приходили до нас на сніданок. Тато жартував, що наш дім перетворився на пансіонат.

Дуже важко вчитися, коли навколо стільки людей. Я була така щаслива, коли в мене нарешті з’явилася власна кімната, а тато ще й купив мені маленький столик, за яким я могла робити уроки. Однак тепер у моїй кімнаті жило ще дві дівчинки. Спочатку я скиглила: «Мені потрібен простір!», але потім мені стало дуже соромно, бо я розуміла, що насправді нам дуже пощастило. Я згадувала дітей, які мусили ритися в смітниках, і ніяк не могла викинути з голови образ тієї брудної дівчинки, яка жила на сміттєвій горі. Тож я постійно надокучала татові, благаючи, щоб він забрав тих дітей у свою школу.

Тато намагався мені пояснити, що ті діти — годувальники своєї сім’ї, і якщо вони підуть до школи і навіть учитимуться безплатно, вся їхня родина буде змушена голодувати. Однак татові вдалося вмовити одного багатого філантропа оплатити друк листівок із запитанням: «Кіа хасул і елум ін бачун ка хек нахе?  — Невже ці діти не мають права на освіту?». Тато роздрукував тисячі таких листівок, приносив їх на різноманітні збори і роздавав людям на вулицях.

На той час мій батько вже став досить відомою людиною в долині Сват. І хоча він не був ні ханом, ні багатієм, люди все одно охоче його слухали. Вони знали, що, виступаючи на засіданнях чи семінарах, він обов’язково розповість щось цікаве. Він не боявся критикувати владу чи навіть армію, яка тепер керувала нашою країною. Слава про нього дійшла до вищих армійських чинів, і друзі розповідали, що хтось із місцевих командирів прилюдно назвав його «смертником». Тато не розумів, що саме вони хотіли цим сказати, однак у нашій країні, з такою могутньою армією, ці слова нічого доброго не віщували.

Понад усе тато не терпів «шкіл-примар». Впливові люди, які жили на віддалених територіях, отримували в держави гроші на побудову шкіл, у які ніколи не ступала нога жодного учня. Ці будівлі вони перетворювали на худжру або навіть тримали там худобу. Був випадок, коли чоловік «вибив» для себе вчительську пенсію, хоч за все життя не провів жодного уроку. Окрім корупції та бездарного уряду, мого тата дуже непокоїли проблеми довкілля. Населення Мінґори зростало шаленими темпами і на той момент сягало вже 175 тисяч жителів. Повітря, колись напрочуд свіже, тепер було забруднене вихлопами автомобілів та димом від кухонних вогнищ. Прекрасні дерева, якими були вкриті наші гори, вирубали на лісоматеріали. Тато казав, що лише половина міського населення була забезпечена чистою питною водою, решта ж жителів, у тому числі й ми, не мали доступу до води, безпечної за санітарними нормами. Тому тато зі своїми друзями заснував організацію «Світова рада миру», яка, попри таку назву, цікавилася виключно місцевими проблемами. Назва організації мала іронічний характер, і тато часто з цього сміявся, однак вона ставила перед собою досить серйозну мету: зберегти довкілля долини Сват та забезпечити мир і можливість освіти для місцевого населення.

Тато любив писати вірші. Іноді про любов, однак частіше вони зачіпали такі гострі теми, як, наприклад, убивства, честь та права жінок. Якось він поїхав в Афганістан на фестиваль поезії, який відбувався у Кабулі в готелі «Інтерконтиненталь». Тато прочитав свій вірш на тему миру. У підсумковому виступі журі відзначило татову поезію як найбільш піднесену й натхненну. Слухачі попросили його виступити на біс, і на найкращих рядках вигукували: «Вах, вах!», що означало «браво». Навіть дідусь дуже пишався татом. «Синку, ти наче ясна зірка на небосхилі знань», — казав він йому.

Ми теж ним дуже пишалися, однак через його активну громадянську позицію бачили його рідко. Мамі доводилося самій купувати нам одяг і водити в лікарню, коли ми хворіли. Та оскільки в нашій культурі, особливо серед вихідців із сіл, не прийнято було, щоб жінка сама займалася такими речами, маму мусив супроводжувати хтось із татових племінників. Коли тато був удома, він, разом з друзями, сидів на даху до пізньої ночі і вів нескінченні розмови про політику. Головною темою їхньої дискусії була трагедія 11 вересня. Жахливий теракт сколихнув увесь світ, а ми опинилися в епіцентрі подій. У період, коли було скоєно терористичний напад на Всесвітній торговий центр, Осама бен Ладен, лідер терористичної організації «Аль-Каїда», проживав у Кандагарі. Американці надіслали в Афганістан тисячі своїх вояків, щоб спіймати бен Ладена і знищити організацію Талібан, яка його захищала.

Народ Пакистану досі перебував у кігтях диктаторського режиму, однак Америці потрібна була наша допомога, як і в 1980 році, коли треба було боротися проти росіян в Афганістані. Як свого часу вторгнення Росії на територію Афганістану кардинально змінило все для генерала Зія-уль-Хака, так і теракт 11 вересня стер із генерала Мушаррафа тавро міжнародного вигнанця. Несподівано Джордж Буш запросив його в Білий дім, а Тоні Блер — у резиденцію на Даунінг-стріт. Однак існувала одна велика проблема. Пакистанська міжвідомча розвідка по суті сама ж і створила Талібан. Офіцери розвідки були в тісних зв’язках з її лідерами, знали їх багато років і поділяли деякі їхні погляди. Полковник Імам, який працював на пакистанську розвідку, вихвалявся тим, що підготував 90 тисяч бойовиків, а в період правління режиму Талібан він був генеральним консулом Пакистану в місті Герат.

Ми не були прихильниками Талібану, оскільки знали, що таліби закривають жіночі школи і підривають велетенські статуї Будди — на нашій території також було чимало таких статуй, і ми ними дуже пишалися. Однак багатьом пуштунам не подобалися бомбардування Афганістану і той факт, що Пакистан допомагав американцям, навіть коли ця допомога полягала суто в наданні дозволу перетинати наш повітряний простір чи припиненні постачання зброї талібам. Тоді ми ще не знали, що Мушарраф дозволив Америці користуватися нашими аеродромами.

Деякі віруючі люди вважали Осаму бен Ладена справжнім героєм. На базарі продавалися плакати, де він сидів верхи на білому коні, та коробки з солодощами із його зображенням. Священнослужителі казали, що теракт 11 вересня був помстою американцям за зло, яке вони вчинили у всьому світі. Та чомусь ніхто не враховував того, що люди, які в той момент перебували у Всесвітньому торговому центрі, були не винні й не причетні до американської політики і що у священному Корані чітко сказано, що вбивство — це гріх. Наш народ у всьому бачить таємну змову, і багато хто заявляв, що за терористичним нападом стояли євреї, а їхньою метою було дати Америці привід розв’язати війну з мусульманським світом. У деяких газетах писали, що жоден єврей не вийшов того дня на роботу у Всесвітній торговий центр. Мій тато вважає це маячнею.

Генерал Мушарраф сказав народові, що в нього не було вибору, окрім співпраці з американцями. Він запевняв, що йому поставили ультиматум: «Ти або з нами, або з терористами», — а тоді погрожували, мовляв, якщо ми спробуємо їм протистояти, вони скинуть на нас бомби і повернуть нашу країну назад у кам’яну добу. Однак наша співпраця була досить суперечливою, оскільки Пакистанська міжвідомча розвідка продовжувала забезпечувати бойовиків Талібану зброєю, а їхнім лідерам надавала притулок у місті Кветта. Вони навіть переконали американців дозволити їм забрати з північного Афганістану сотні пакистанських бійців. Голова міжвідомчої розвідки попросив американців відкласти атаку на Афганістан, щоб він міг поїхати в Кандагар і вмовити Муллу Омара, лідера організації Талібан, добровільно здати Осаму бен Ладена; та тільки замість цього він запропонував Талібану свою допомогу.

У нашій провінції маулана Суфі Мохаммед, який воював в Афганістані проти росіян, видав фетву проти США. У Малаканді, де наші предки боролися проти британців, маулана провів величезний мітинг. Пакистанський уряд навіть не намагався йому завадити. Губернатор нашої провінції опублікував заяву, в якій ішлося про те, що всі охочі їхати в Афганістан і воювати там проти сил НАТО мають на це повне право. Близько 12 тисяч добровольців з долини Сват вирушили на допомогу Талібану. Багато з них так ніколи й не повернулися. Скоріше за все, їх було вбито, але оскільки доказів смерті нема, їхніх дружин не можна визнати вдовами. Це дуже несправедливо щодо сімей загиблих. У мого тата був один близький товариш, Вахід Заман, чий брат і зять були серед тих добровольців, які поїхали в Афганістан. Їхні дружини й діти досі на них чекають. Я була в них у гостях, у їхньому домі відчувається атмосфера туги. І тим не менш, здавалося, що всі ці події відбувалися дуже-дуже далеко від нашої мирної долини. Афганістан знаходиться від нас менш ніж за 160 кілометрів, та щоб дістатися туди, треба пройти через Баджаур, одну із племінних територій, розташовану між Пакистаном і кордоном з Афганістаном.

Бен Ладен зі своїми людьми втік у гори Тора-Бора, що на сході Афганістану, де колись, під час війни проти росіян, він побудував цілу мережу тунелів. Таким чином їм вдалося вийти з другого боку гір у Куррам, ще одну племінну територію. Та ми не знали, що Бен Ладен прибув у долину Сват і цілий рік жив в одному віддаленому поселенні, зловживаючи гостинністю, прописаною у кодексі честі Пуштунвалі.

Було цілком очевидно, що Мушарраф веде подвійну гру, беручи гроші в Америки і при цьому продовжуючи допомагати джихадистам — «стратегічному активу», як їх називали в Пакистанській міжвідомчій розвідці. Американці казали, що надали Пакистану мільярди доларів, щоб той допоміг у боротьбі з «Аль-Каїдою», однак ми, простий народ, не бачили жодного цента. Мушарраф побудував собі великий маєток на березі озера Равал, що в Ісламабаді, і придбав квартиру в Лондоні. Впливові американські чиновники нарікали, що слова у нас розходяться з ділом. Аж тут їм на гачок попалася велика риба. Халіда Шейха Мохаммеда, організатора теракту 11 вересня, було знайдено в будинку, розташованому лише за півтора кілометра від офіційної резиденції головнокомандувача в Равалпінді. Однак президент Буш продовжував розхвалювати Мушаррафа, запрошувати його у Вашингтон і називати своїм другом. Моєму татові і його друзям було огидно це бачити. Вони казали, що американцям подобається мати справу з диктаторами у Пакистані.

Політикою я цікавилася ще з раннього віку; тоді я частенько сиділа у тата на руках і уважно слухала все, що він обговорював зі своїми друзями. Однак мене більше непокоїло те, що безпосередньо стосувалося мого оточення, а якщо точніше — моєї вулиці. Я розповіла своїм шкільним друзям про дітей зі сміттєвої гори і сказала, що ми повинні їм допомогти. Не всі мене підтримали. Дехто вважав, що ті діти брудні, ймовірно, хворі і що їхні батьки будуть проти, щоб вони навчалися разом із нами. А ще вони сказали, що ми не здатні вирішувати такого роду проблеми. Я з цим не погодилася: «Можна сидіти склавши руки, сподіваючись, що все зробить влада, однак цього не буде. Якщо я допоможу одному чи двом, а тоді ще якась сім’я допоможе кільком злиденним, і так далі... то ми зможемо допомогти їм усім».

Я розуміла, що немає сенсу звертатися по допомогу до Мушаррафа. З досвіду я знала, що коли з чимось не може дати раду мій тато, то залишається лише один вихід. І я написала листа до Аллаха:

«Любий Аллаху. Я знаю, що Ти всевидячий, однак на світі стільки всього відбувається, що, можливо, дещо вислизнуло з Твого поля зору, особливо через бомбардування в Афганістані. Однак я не думаю, що Ти б зрадів, якби побачив дітей, які живуть на моїй вулиці на сміттєзвалищі. Аллаху, дай мені сили й відваги, зроби мене кращою, тому що я хочу зробити кращим цей світ. Малала».

Проблема в тім, що я гадки не мала, як відправити листа Аллаху. Чомусь я вирішила, що послання треба закопати в землю, тож спочатку закопала його в саду. Однак потім я подумала, що мій лист може зогнити. Я дістала його, поклала в пакетик і знову закопала. І все ж мене мучили сумніви. Я пригадала нашу традицію — пускати священні тексти за водою. І тоді я знову викопала свого листа, скрутила його, примотала до дерев’яного брусочка, зверху причепила кульбабку й кинула в струмочок, який поніс моє послання до річки Сват. Я була впевнена, що тепер воно точно дістанеться Аллаха.

7. Муфтій, який намагався закрити нашу школу

Навпроти школи «Хушаль», у будинку, в якому я народилася, разом зі своєю сім’єю жив один високий ставний мулла на ім’я Ґуламулла. Чоловік називав себе муфтієм, що означало, що він мусульманський богослов-правознавець. Тато завжди обурювався, що кожен, хто надів на голову тюрбан, міг називати себе маулана або муфтій. Татові школи процвітали, і він навіть добудував до середньої школи для хлопчиків неймовірно гарний вестибюль з аркоподібним входом. Уперше в житті мама змогла купувати хороший одяг і навіть посилати когось по готову їжу, про що мріяла з самого дитинства. Однак увесь цей час муфтій не зводив очей із нашої школи. Він спостерігав, як щодня дівчата заходять у школу, як виходять з неї, і все це його дуже дратувало. Особливо те, що деякі учениці вже досягли підліткового віку. Якось тато сказав: «Здається, наша школа дуже не до вподоби тому маулані». І він був правий.

Згодом муфтій пішов до жінки, якій належало приміщення, що здавалося під школу, і сказав: «У твоєму приміщенні Зіяуддін зробив харам школу, що ганьбить весь наш мохалла [район]. Ці дівчата повинні дотримуватися кодексу пурда». А тоді додав: «Забери в нього своє приміщення, і я орендую його для медресе. Ти отримаєш свої гроші тут і винагороду в наступному світі».

Жінка йому відмовила, а її син розповів усе по секрету моєму батькові. Хлопець застерігав:

— Цей маулана починає справжню війну проти вас. Ми не віддамо йому приміщення, але будьте обережні.

Мого батька дуже обурила ця ситуація, і він сказав:

— Як у нас кажуть, нім хакім хатрай джан — недовчений лікар небезпечний для життя, так і нім мулла хатрай імам — недовчений мулла небезпечний для віри.

Я пишаюся тим, що наша країна була створена як перша у світі батьківщина мусульман, однак ми досі не усвідомлюємо, що це означає. Коран вчить нас сабар — терпінню, та часом здається, що нам це слово абсолютно невідоме. Ми думаємо, що іслам — це жінки, які сидять удома, дотримуючись кодексу пурда, або носять паранджу, тоді як їхні чоловіки здійснюють джихад. У Пакистані політика значною мірою спрямована на мусульманство. Наш засновник Джинна виборював права мусульман в Індії, де більшість населення сповідує індуїзм. Це неначе два брати через сварку вирішили жити в окремих будинках. У 1947 році Британська Індія розділилася на дві окремі країни, що призвело до народження незалежної мусульманської держави. Однак більш кривавого початку годі було уявити.

Мільйони мусульман почали тікати з Індії, а індуси, навпаки, з Пакистану. Близько двох мільйонів утікачів було вбито, коли вони намагалися перетнути нову лінію кордону. Багатьох зарізали в поїздах, які курсували між містами Лахор та Делі. На місце призначення прибували скривавлені тіла. Мій дід тоді вчився в Делі, і, коли він повертався додому, на його потяг напали індуси, а йому ледь вдалося уникнути смерті. Зараз населення нашої країни становить 180 мільйонів осіб, із них більше 96 % — мусульмани. У Пакистані мешкає близько двох мільйонів християн і понад два мільйони ахмадитів, які називають себе мусульманами, хоча наша влада це заперечує. На превеликий жаль, ці релігійні меншини часто зазнають утисків.

У юності Джинна жив у Лондоні, де вчився на адвоката. Він хотів створити справжню толерантну державу. Наш народ часто цитує його знамениту промову, яку він виголосив за кілька днів до проголошення незалежності: «Ви вільні ходити до своїх храмів, ви вільні ходити до своїх мечетей чи будь-якого іншого молитовного дому в цій Пакистанській державі. Ви маєте право належати до будь-якої релігії, касти чи віросповідання — це не має нічого спільного з державними справами».

— Проблема в тому,  — пояснював тато, — що Джинна зумів вибороти для нас клаптик території, але не державу. Через рік після народження Пакистану Мухаммед Алі Джинна помер від туберкульозу; відтоді бойові дії на нашій землі не припинялися. Ми провели три війни з Індією, і що ми маємо? Людей у країні продовжують убивати.

Ми, мусульмани, поділяємося на сунітів та шиїтів — у нас спільні фундаментальні переконання і єдиний священний Коран, однак ми маємо різні погляди на те, хто мав стати релігійним очільником після того, як у сьомому столітті помер Пророк. Чоловіка, якого було обрано нашим лідером чи халіфом, звали Абу Бакр.

Він був близьким другом і радником Пророка, і саме йому Пророк доручив проводити молитви, коли лежав на смертному одрі. Слово «сунні» перекладається з арабської як «той, хто наслідує традиції Пророка». Частина мусульман була переконана в тому, що новий лідер має бути членом сім’ї Пророка, а тому цю посаду мав посісти Алі, його зять і двоюрідний брат. Людей із такими переконаннями називали шиїтами, скорочено від «шіа-т-Алі», тобто «партія Алі».

Щороку шиїти відзначають день загибелі онука Пророка, Хусейна ібн Алі, який загинув у битві при Кербелі 680 року. На його честь влаштовується ціле свято, Мухаррам, під час якого шиїти шмагають себе металевими ланцюгами або ріжуть лезами. Цей кривавий ритуал закінчується лише тоді, коли вулиці заливають річки крові. У мого тата є один товариш, шиїт, він щоразу, коли йдеться про смерть Хусейна в Кербелі, ридає так, ніби та трагедія сталася вчора, а не понад 1300 років тому. Наш засновник, Джинна, теж був шиїтом, як і мати Беназір Бхутто, що походила з іранських шиїтів.

Більшість пакистанців, у тому числі наша сім’я, — суніти (понад 80 %), однак ми знову ж таки поділяємося на кілька груп. Найбільшою з усіх є група барелві, названа на честь медресе XIX сторіччя в місті Барелі, що в індійському штаті Уттар-Прадеш. Також серед нас є група деобанді, названа на честь іще одного знаменитого медресе XIX століття в штаті Уттар-Прадеш, а саме в селі Деобанд. Усі члени цієї групи дуже консервативні, до того ж, більшість наших медресе належать саме до цієї течії. Ну і третя група сунітів, Ахль-і-Хадіс (народ Хадіса), називається салафіти. Ця група перебуває під сильнішим впливом із боку арабів, ніж дві попередні. Салафіти — це люди, яких на Заході називають фундаменталістами. Вони не визнають наших святих та святинь — чимало пакистанців вірять у містику і збираються біля гробниці Суфі, де проводять різноманітні ритуали. Кожна з цих трьох груп теж поділяється на підгрупи.

Муфтій, який жив навпроти школи, був учасником руху Табліг Джамаат, що належав до групи деобанді і щороку проводив масштабні з’їзди у своїх штаб-квартирах у Райвінді, неподалік міста Лахор, на які з’їжджалися мільйони людей. Наш останній диктатор, генерал Зія-уль-Хак, теж відвідував ці з’їзди, а в 1980-х роках за його правління рух Табліг дуже зміцнів. Багато імамів, які проповідували у казармах, належали до руху Табліг, а військові офіцери навіть організовували групові поїздки на їхні заходи.

Після того, як муфтію не вдалося переконати нашу господиню скасувати договір оренди, він зібрав кількох впливових людей та старійшин з нашої околиці, й усі разом вони прийшли до нас додому. До складу цієї делегації входило семеро чоловіків: кілька старійшин організації Табліг Джамаат, доглядач мечеті, колишній джихадист та власник крамниці — вони ледве втиснулися в наш будиночок.

Їхній візит стривожив мого тата, і він відправив нас в іншу кімнату. Однак наш будиночок настільки маленький, що ми почули кожне їхнє слово. Першим заговорив мулла Ґуламулла:

— Я богослов і представник організацій Табліг і Талібан,  — сказав він, посилаючись одразу на дві ісламські організації, щоб надати собі більшої ваги. Я говорю від імені правовірних мусульман, і, на нашу думку, твоя школа для дівчат — це харам і богохульство. Ти повинен її закрити. Дівчата не повинні ходити до школи, — продовжував він. — Дівчата повинні дотримуватися пурда й перебувати у стінах власного дому, у священному Корані не згадується жодного жіночого імені, а все тому, що Аллах не хотів, щоб їхні сокровенні імена промовляли вголос.

Мій тато більше не міг цього слухати:

— У Корані постійно згадується ім’я Мар’ям. Хіба вона не була жінкою, чи, на вашу думку, вона не була достойна?

— Ні,  — відповів мулла, її ім’я згадується тільки для того, щоб показати всім, що Іса [Ісус] був сином Мар’ям, а не сином Божим!

— Може й так, — відповів мій тато. Але я ще раз хочу підкреслити, що в Корані неодноразово згадано жіноче ім’я Мар’ям.

Муфтій знову почав протестувати, однак терпець моєму татові увірвався. Повернувшись до всієї делегації, він сказав:

— Коли цей чоловік іде містом, я завжди дивлюся на нього і вітаюся, однак він ніколи не відповідає, а лише схиляє голову.

Мулла трохи зніяковів, тому що в ісламі дуже важливо вітатися з людьми належним чином.

— Ти керуєш школою харам,  — сказав він у відповідь. Тому я й не хочу з тобою вітатися!

І тоді в розмову втрутився інший чоловік:

— Я чув, що ти безбожник,  — звернувся він до мого тата. — Однак я бачу, що в тебе вдома стоїть Коран.

— Аякже! — відповів мій тато, приголомшений, що його віру поставили під сумнів. — Я мусульманин.

— Повернімося до теми школи, — мовив муфтій, розуміючи, що розмова повернула у невигідне для нього русло. — У шкільному вестибюлі є чоловіки, і вони бачать дівчат, які заходять до школи. А це неприпустимо.

— Це можна владнати,  — сказав мій тато. — Школа має ще один вхід, і відтепер дівчата ходитимуть через нього.

Було видно, що муфтій не зрадів такій відповіді, адже він прагнув закрити школу. А от старійшин таке рішення цілком влаштувало, і вони залишили наш дім.

Мій тато підозрював, що на цьому їхній конфлікт не вичерпався. Однак ми знали те, про що не відали члени тієї делегації, — племінниця муфтія таємно ходила до школи. Тож через кілька днів тато вирішив зателефонувати до батька тієї дівчинки, старшого брата муфтія.

— Правду кажучи, я дуже втомився від вашого брата,  — мовив мій тато. — Що ж він за муфтій такий? Він же доводить нас усіх до сказу. Ви б не могли мені допомогти й зробити так, щоб він дав нам спокій?

— Зіяуддіне, боюсь, я нічим не зможу допомогти, — відповів він. У мене в самого вдома повно проблем. Він живе разом з нами і сказав своїй дружині, щоб вона дотримувалася кодексу пурда і не потрапляла нам на очі, а наші дружини не повинні показуватися на очі йому. І все це в нашому крихітному будиночку. Та його дружина для нас як сестра, так само, як наші для нього. Цей безумець зумів перетворити наш дім на пекло. Мені дуже шкода, але я не зможу вам допомогти.

Мій тато не помилявся, коли казав, що цей чоловік так просто не відступить, — із часів правління генерала Зія-уль-Хака та його кампанії ісламізації мулли стали дуже впливовими.

Певною мірою генерал Мушарраф дуже сильно відрізнявся від генерала Зія-уль-Хака. Ходив він переважно у військовій формі, однак іноді носив європейський костюм, а ще називав себе президентом, а не головою військової адміністрації. Крім того, вдома у нього були собаки, яких ми, мусульмани, вважаємо нечистими. Замість кампанії ісламізації, яку проводив генерал Зія-уль-Хак, він розпочав зміни, які називав «просвітницькою модернізацією». Він розв’язав руки нашим ЗМІ, даючи добро на появу нових приватних телеканалів і на те, щоб дикторами новин були жінки, а ще він дозволив транслювати по телевізору танцювальні програми. Тепер у нашій країні можна було святкувати такі західні свята, як День святого Валентина та Новий рік. Мушарраф навіть санкціонував проведення щорічного поп-концерту напередодні Дня незалежності, який транслювали у всій країні. Він провів у нашій державі такі зміни, яких не могли досягти навіть наші демократичні лідери, та що там, навіть Беназір; він скасував закон, згідно з яким зґвалтована жінка, щоб довести свою невинуватість, повинна була привести в суд чотирьох свідків чоловічої статі. Він уперше призначив жінку на посаду голови державного банку, дозволив жінкам працювати пілотами та береговими охоронцями. Мушарраф заявив, що мав намір увести жінок до складу варти, яка охороняла гробницю Джинни в місті Карачі.

І тим не менш, на нашій пуштунській батьківщині, в Північно-західній прикордонній провінції, все було зовсім по-іншому. 2002 року Мушарраф провів вибори «керованої демократії». Вибори були досить дивні, оскільки головні партійні лідери, Наваз Шариф та Беназір Бхутто, були у вигнанні. За результатами виборів очільником нашої провінції став, як ми його називали, «уряд мулл». Альянс Муттахіда Маджліс і-Амаль (ММА) охоплював п’ять релігійних партій, включаючи Джаміат Улема-і-Іслам (ДУІ), що опікувалась медресе, в яких навчалися таліби. Жартували, що ММА розшифровувалось як Мулло-Мілітарний альянс. Було зрозуміло, що альянс одержав перемогу лише тому, що заручився підтримкою Мушаррафа. Однак деякі дуже релігійні пуштуни голосували за них тому, що їх обурило американське втручання у справи Афганістану та усунення від влади Талібану.

Наш регіон завжди був значно консервативнішим за решту території Пакистану. Під час афганського джихаду було побудовано багато медресе, більшу частину з яких спонсорувала Саудівська Аравія. Навчання у цих закладах було безплатне, а тому через них пройшло дуже багато охочих юнаків. Це було початком процесу, який мій тато називав «арабізацією» Пакистану. Після теракту 11 вересня в країні повисла атмосфера войовничості. Іноді, йдучи вулицею, я бачила оголошення, написані крейдою на стінах будинків: «Якщо хочеш стати воїном джихаду, телефонуй нам». І нижче — номер телефону. В ті часи групи джихадистів могли робити все, що їм заманеться. Вони відкрито збирали пожертви і вербували новобранців. Був навіть один директор школи з округу Шанґла, який прилюдно вихвалявся тим, що відправив десятьох дев’ятикласників у тренувальний табір бойовиків у Кашмірі, і вважав це своїм найбільшим досягненням у житті.

Уряд ММА заборонив роботу крамниць, які продавали CD- та DVD- диски, і хотів створити поліцію моралі, як за талібів в Афганістані. Ці полісмени могли б зупинити на вулиці будь-яку жінку, яка йшла у супроводі чоловіка, і вимагати, щоб вона довела, що той чоловік є членом її сім’ї. На щастя, верховний суд відхилив цю ідею. Далі активісти ММА почали здійснювати напади на кінотеатри, здираючи плакати, на яких була намальована жінка, або ж замальовуючи їх фарбою з балончиків. Вони навіть викрадали з крамниць жіночі манекени. Активісти заборонили чоловікам носити європейські костюми, змушуючи їх повернутися до традиційного костюму шальвар каміз (штани й довга сорочка), а жінки мусили покривати голову. Складалося враження, що вони хотіли стерти з громадського життя все, що стосувалося жіноцтва.

Мій тато заснував середню школу в 2003 році. Перший рік дівчата і хлопці вчилися разом, однак у 2004 році соціальний клімат радикально змінився, тож тепер дівчата просто не могли перебувати в одному класі з хлопцями. Такі зміни зробили Ґуламуллу ще сміливішим. Один зі шкільних працівників розповів моєму татові, що муфтій постійно приходить до школи і вимагає пояснень, чому дівчата досі користуються центральним входом. А якось, коли учитель-чоловік провів учительку до дороги й посадив до рикші, маулана запитав:

— Чому цей чоловік проводив її до дороги, він що, її брат?

— Ні,  — відповів шкільний працівник, — він її колега.

— Це неприпустимо! — заявив маулана.

Мій тато звелів, щоб йому одразу подзвонили, коли муфтій знову прийде. І коли надійшов дзвінок, він спустився до того надокучливого чоловіка разом із богословом-викладачем ісламу.

— Маулана, ви випробовуєте мою терплячість!  — сказав мій тато. — Що ж ви за людина така? Ви божевільний! Вам треба звернутися до лікаря. Ви що, думаєте, я заходжу до школи і роздягаюся тут?! Коли ви бачите хлопчика і дівчинку, ви одразу ж здіймаєте скандал! Це ж звичайні учні! Вам варто сходити до професора Гейдара Алі!

Професор Гейдар Алі був відомим у нашому регіоні психіатром, тож запитання: «Може, ти сходив би до Гейдера Алі?» було рівносильне «Ти що, божевільний?!».

Муфтій затих. Він зняв з голови тюрбан й поклав татові на коліна. У нашій культурі тюрбан символізує гідність і є ознакою пуштуна. Якщо ж хтось втрачав тюрбан, це вважалося великим приниженням. Однак після цього жесту муфтій знов узявся за своє.

— Я ніколи не казав нічого такого вашому працівникові. Він бреше.

І тут моєму татові урвався терпець.

— Вам тут нічого робити, — закричав він. Забирайтеся звідси!

Зрештою муфтію так і не вдалося закрити нашу школу, однак це втручання було ознакою того, як змінювалася наша країна. Мого тата дуже непокоїла ця ситуація. Він і його товариші безперервно проводили зібрання. Однак тепер темами для обговорення були не лише проблеми вирубки дерев, а й освіта та демократія.

У 2004 році, після того, як генерал Мушарраф два з половиною роки протистояв тиску Вашингтона, він нарешті погодився послати війська до Федерально керованих племінних територій (ФКПТ), семи племінних агенцій, розташованих уздовж кордону з Афганістаном, не підконтрольних урядові країни. Американці заявляли, що бойовики «Аль-Каїди», яким вдалося втекти з Афганістану від американського бомбардування, використовували ці території як безпечний притулок, користуючись гостинними принципами пуштунського народу. Там же вони організували свої тренувальні табори і звідти ж через кордон здійснювали напади на війська НАТО. Нас лякало те, що все це було дуже близько до нашого дому. Одна з таких агенцій, Баджаур, була розташована безпосередньо біля долини Сват. Люди, які живуть на ФКПТ, походять з таких племен, як Юсуфзай, і живуть по обидва боки від кордону з Афганістаном.

Племінні агенції були створені ще в часи британського мандату як буферна зона між Афганістаном і територією, яка в той час належала Індії. Донині їхній суспільний устрій не змінився, а функцію головного органу правління виконують племінні вожді або старійшини, так звані маліки. На жаль, вплив маліків зовсім незначний. Правду кажучи, влади як такої там нема взагалі. Це територія суворих скелястих рівнин, де люди виживають завдяки контрабанді (середньорічний дохід на таких територіях усього 250 доларів — половина середнього доходу в Пакистані). У ФКПТ дуже мало лікарень і шкіл, особливо для дівчат, а політичні партії донедавна там були заборонені. Навряд чи серед жителів таких територій можна знайти жінку, яка б уміла читати. Цей народ славиться своєю жорстокістю й незалежністю, про що можна прочитати у будь-якому старому звіті британців.

Наша армія ще ніколи не заходила на територію ФКПТ. Досі наш уряд не вдавався до використання регулярних військ, а, як і британці свого часу, вдовольнявся тим, що ці території контролюють сформовані із пуштунів прикордонні війська. Послати туди регулярну армію — дуже непросте рішення. Проблема в тому, що наша армія та міжвідомча розвідка були тісно пов’язані з деякими тамтешніми бойовиками, крім того, це б означало, що наші війська повинні воювати зі своїми пуштунськими братами. Першою племінною територією, на яку в березні 2004 року ввійшли наші війська, був Південний Вазиристан. Як і передбачалося, місцеві жителі сприйняли це як зазіхання на їхній спосіб життя, і всі чоловіки взяли до рук зброю. Під час повстання було вбито сотні солдатів.

Армія була шокована таким поворотом подій. Деякі солдати відмовлялися заходити на ці території, не бажаючи воювати проти власного народу. Вже через дванадцять днів вони здали свої позиції, досягнувши, як вони це називали, «мирної угоди» із місцевими військовими лідерами, зокрема з Неком Мохаммедом. Наш уряд спробував підкупити повстанців, запропонувавши гроші за те, щоб вони не чинили збройного опору і не пускали на свою територію іноземних бойовиків. За ці гроші ті купили ще більше зброї, відновлюючи свою бойову активність. Через кілька місяців США завдали першого авіаудару по Пакистану за допомогою безпілотного літака.

Американський безпілотник Predator6 17 червня 2004 року скинув на Південний Вазиристан ракету з метою знищити Нека Мохаммеда, який у той момент, очевидно, давав інтерв’ю по супутниковому телефону. Від вибуху він і всі, хто був поруч, загинули на місці. Ніхто навіть не збагнув, що сталося. Ми тоді ще не знали, що Америка здатна на такі вчинки. Незважаючи на те, ким був Нек Мохаммед, у той період ми не перебували у стані війни з американцями, і тому були шоковані, що на нас напали з повітря. Жителі племінних територій дуже розлютились і масово почали вступати до воєнізованих угруповань чи новоствореного лашкар, місцевої міліції.

Та на цьому повітряні атаки США не припинилися. Американці заявили, що заступник бен Ладена Айман аль-Завахірі переховується на території Баджауру і вже навіть встиг там одружитися. У січні 2006 року безпілотник, ціллю якого був аль-Завахірі, завдав удару по селу Дамадола; внаслідок обстрілу було знищено три будинки і вісімнадцятеро людей загинули. Аймана аль-Завахірі серед них не виявилося. Американці казали, що хтось його попередив і йому вдалося утекти. Того ж року, 30 жовтня, ще один американський безпілотний літак підірвав медресе, розташоване на пагорбі біля головного міста Хар. Цього разу було вбито вісімдесят дві людини, серед яких багато хлопців, які там навчалися. Американці казали, що то був тренувальний табір «Аль-Каїди» і що в них були відеозаписи, які це підтверджують. Сам пагорб, на якому був розташований медресе, за словами американців, був пронизаний тунелями та складами зброї. Через кілька годин після нападу впливовий місцевий маулаві Факір Мохаммед, який керував тим медресе, закликав пакистанських солдатів помститися за смерть їхніх братів, узявши приклад із підривачів-смертників.

Мій тато і його товариші були дуже занепокоєні останніми подіями і тому скликали усіх місцевих старійшин та лідерів на мирну конференцію. Їхні збори відбулися в січні. Попри надзвичайно холодний вечір, на зустріч з’явилося 150 осіб.

— Ми на порозі війни, — застеріг тато. — Її вогонь уже дістався нашої долини. То погасімо ж це вогнище войовничості до того, як воно дістанеться наших осель.

Однак ніхто не хотів його слухати. Дехто почав відверто сміятися з татових слів. Не втримав усмішки й місцевий політичний лідер, який сидів у першому ряду.

— Вельмишановний хане, — звернувся до нього тато, — ви знаєте, що сталося з населенням Афганістану. Вони стали втікачами й змушені жити з нами. Те саме зараз відбувається з Баджауром. І те саме буде з нами. Запам’ятайте мої слова. Та тільки ми не зможемо знайти собі притулку, нам не буде куди тікати.

Хан лише посміхнувся. «Ви тільки погляньте на цього чоловіка, — неначе говорили його очі. — Я хан. Хто посміє прогнати мене з мого дому?».

Засмучений, тато повернувся додому: «У мене є своя школа, та я не хан і не політичний лідер. У мене немає влади, щоб змінити ситуацію, я просто маленька людина».

6 Хижак (англ.).

8. Осінь, під час якої стався землетрус

Одного гарного жовтневого дня, коли я ще вчилась у початковій школі, наші парти почало сильно трясти. Всі хлопчики та дівчатка — а ми тоді ще вчилися разом — закричали: «Землетрус!» і побігли надвір, як нас учили діяти в таких ситуаціях. На подвір’ї діти зібралися біля своїх учителів, наче курчата біля квочки.

Долина Сват лежить на геологічному розломі, тому в нашій місцевості часто стаються землетруси. Однак цього разу поштовхи були інакші. Здавалося, що всі будинки ходять ходором, і жахливий гуркіт усе ніяк не стихав. Діти плакали, а вчителі молилися. Пані Рубі, одна з моїх улюблених учительок, сказала, щоб ми заспокоїлись і перестали плакати, що скоро все закінчиться.

Щойно землетрус стих, нас відпустили додому. Коли ми прийшли додому, то побачили, що мама, сидячи в кріслі, знов і знов повторює по пам’яті священні рядки Корану, який тримає в руках. У складних ситуаціях люди завжди багато моляться. Побачивши нас, мама зітхнула з полегшенням, міцно нас обійняла, і з її очей полилися сльози. Поштовхи тривали весь день, і всім було дуже страшно.

Нещодавно ми знову переїхали — на момент, коли мені виповнилося тринадцять років, у нас за спиною було вже сім переїздів — і тепер ми жили у багатоквартирному будинку.

Для Мінґори він здавався високим. Це була двоповерхова будівля з величезним баком для води на даху. Мама дуже боялася, щоб через землетрус будинок не завалився, і тому ми залишалися просто неба. Тато весь день перевіряв стан шкільних приміщень, а тому повернувся додому лише пізно ввечері.

Коли надворі настала ніч, коливання землі не припинилися, і мама почала панікувати. З кожним новим поштовхом здавалося, що настав Судний день. «Ми загинемо під уламками прямо в ліжках»,  — казала мама з повними сліз очима. Вона наполягала, щоб ми залишили будинок, однак тато був дуже втомлений, до того ж ми, мусульмани, віримо, що доля кожного з нас написана Аллахом. Тато відправив до ліжка мене, Хушаля й ще зовсім маленького Атала.

— Ідіть, куди хочете, — сказав тато мамі та двоюрідному братові. Я залишаюся тут. Якщо ви вірите в Аллаха, то залишитесь удома.

На мою думку, коли стається масштабна катастрофа чи просто життю щось загрожує, ми починаємо згадувати всі свої гріхи й думати про те, як зустрінемося з Аллахом і чи отримаємо його прощення. Однак Аллах також наділив нас здатністю забувати, тож коли небезпека залишається позаду, ми повертаємося до звичайного життя. Я довіряла татовій вірі і водночас поділяла мамину тривогу.

Землетрус 8 жовтня 2005 року виявився одним із найстрашніших в історії. Амплітуда коливань становила 7,6 балів за шкалою Ріхтера, і поштовхи були відчутні навіть у таких віддалених від нас містах, як Кабул та Делі. Мінґора майже не постраждала — було зруйновано лише кілька будинків, — однак сусідня область, Кашмір, та північний регіон Пакистану були спустошені. Будинки зруйнувалися навіть в Ісламабаді.

Лише за якийсь час ми усвідомили, наскільки це була масштабна катастрофа. Коли по телевізору почали показувати наслідки недавнього землетрусу, ми побачили, що цілі поселення було стерто з лиця землі. Обвали заблокували доступ до найбільш уражених районів, усі телефонні лінії та лінії електропостачання вийшли з ладу. Від землетрусу постраждала територія площею 30 тисяч квадратних кілометрів, а це можна прирівняти до американського штату Коннектикут. Число жертв шокувало. Понад 73 тисяч загиблих і 128 тисяч поранених, чимало з яких до кінця життя залишаться інвалідами. Три з половиною мільйони людей утратили свої домівки. Дороги, мости, водопостачання, електропостачання — всього цього не стало. Міста, в які ми їздили сім’єю, як, наприклад, Балакот, були майже повністю зруйновані. Серед загиблих багато дітей, які, як і я, того ранку були в школі. Близько 6400 шкіл перетворилися на купу каміння, 18 тисяч дітей загинули.

Ми добре пам’ятали, як страшно було того зловісного ранку, тож у школі почали збирати гроші для постраждалих. Люди приносили все, що могли. Тато почав обходити всіх своїх знайомих і просити пожертвувати для нужденних їжу, одяг та гроші, я ж допомагала мамі збирати ковдри. До зібраного у школі тато додав гроші, виділені Сватською асоціацією приватних шкіл та «Світовою радою миру». Загальна сума становила понад мільйон рупій. Видавництво з Лахора, яке постачало нам шкільні підручники, надіслало п’ять вантажівок з їжею та іншими предметами першої потреби.

Ми страшенно переживали за родичів з округу Шанґла, затиснутого між двома вузькими горами. Нарешті прийшла звістка від нашого кузена. У татовому селі загинуло восьмеро людей. Землетрус зруйнував дуже багато будинків, серед яких оселя місцевого священнослужителя маулани Хадіма. Під уламками загинули чотири його прекрасні доньки. Мій тато збирався повезти у Шанґлу гуманітарну допомогу. Я теж дуже хотіла поїхати, та він сказав, що це надто небезпечно.

Через кілька днів тато повернувся посірілий від утоми. Остання частина дороги надзвичайно виснажила його. Значна ділянка дороги обвалилася в річку, з гори на дорогу викотилися валуни, перегородивши прохід. Наші родичі й друзі думали, що то кінець світу. Вони описували, як каміння котилося з гір зі страшним гуркотом, ревли буйволи, кричали кози, обвалювалися дахи, люди вибігали з будинків, промовляючи рядки священного Корану. Та поштовхи не припинялися, тому людям довелося провести надворі не тільки день, але й цілу ніч, тулячись одне до одного, щоб зігрітися, оскільки ночі у горах дуже холодні.

Спершу на допомогу прибули іноземні рятувальники та волонтери з місцевого осередку організації Техрік-і-Ніфаз-і-Шаріат-і-Мухаммаді (ТНШМ), чи, як її ще називали, Руху за застосування шаріату, заснованого Суфі Мохаммедом, який посилав чоловіків воювати в Афганістан. Із 2002 року, коли після тривалого американського тиску генерал Мушарраф арештував кількох лідерів бойовиків, Суфі Мохаммед перебував у в’язниці, однак організація продовжувала своє існування під керівництвом його зятя, маулани Фазлулли.

Рятувальникам було дуже важко дістатися до таких місць, як Шанґла, оскільки більшість доріг та мостів зруйнувалися, а представники місцевого уряду застрягли у своїх регіонах і не могли нічого вдіяти. По телевізору ми бачили виступ представника Організації об’єднаних націй, який сказав, що «ці спроби здійснити поставки були найгіршим кошмаром, з яким ООН доводилося стикатися».

Генерал Мушарраф назвав землетрус «випробуванням нації» та оголосив, що армія розпочинає операцію «Лінія життя» — наша армія полюбляла якось називати операції . В газетах публікували фотографії військових гелікоптерів, завантажених продовольством та наметами. Однак деякі долини були настільки малі, що гелікоптери не могли там приземлитися, і тому вони скидали гуманітарні вантажі з повітря; часто мішки скочувалися зі схилів прямо в річки. Іноді, коли гелікоптер підлітав до села, жителі починали збиратися прямо під ним, позбавляючи екіпаж можливості скинути вантаж.

Однак деяка допомога все ж надходила. Американці часу не гаяли: в Афганістані перебували тисячі їхніх вояків і сотні гелікоптерів, які негайно почали доставляти допомогу, показуючи, що вони не покинули нас у біді.

Окремі екіпажі заліплювали на гелікоптерах американську символіку, щоб не стати об’єктом нападу з боку пакистанського населення. Багато жителів віддалених територій тоді вперше побачили іноземців.

Більшість волонтерів були представниками мусульманських доброчинних організацій, однак деякі з цих організацій були прикриттям воєнізованих угруповань. Найбільше впадала в очі благодійна організація Джамаат-уд-Дава (ДуД), політичне крило угруповання Лашкар-е-Тайба. ЛеТ мала тісні зв’язки з пакистанською міжвідомчою розвідкою і була створена для звільнення Кашміру, який, як ми вважаємо, має входити до складу Пакистану, а не Індії, оскільки переважна більшість його населення — мусульмани. Лідер угруповання ЛеТ, запальний професор із міста Лахор на ім’я Хафіз Саїд, часто виступав по телебаченню, закликаючи напасти на Індію. Після землетрусу, коли наш уряд не зміг надати населенню необхідну допомогу, організація ДуД створила для потерпілих рятувальні табори, які охоронялися солдатами, озброєними автоматами Калашникова та переносними раціями. Усі знали, що це люди з угруповання ЛеТ, і згодом їхні чорно-білі прапори зі схрещеними мечами майоріли у всій долині та на всіх горах. У місті Музаффарабад, що на території Азад Кашмір, ДуД навіть відкрила польовий госпіталь із рентгенівськими апаратами, операційною, добре укомплектованою аптекою та стоматологічним кабінетом. Лікарі і хірурги, разом із тисячами волонтерів, забезпечували усіх необхідною допомогою.

Жертви землетрусу були безмежно вдячні активістам, які пробралися крізь завали у відрізані долини й доставляли медичну допомогу у віддалені регіони, куди ніхто не спромігся дістатися. Волонтери допомагали розчистити й відбудувати зруйновані поселення, вели богослужіння й ховали загиблих. Навіть сьогодні, коли більшість закордонних добродійних організацій покинула нашу країну, прапори та волонтери організації ДуД залишилися; минуло багато часу, а в селах досі стоять зруйновані будинки, бо мешканці так і не дочекалися обіцяних урядом компенсацій на побудову нових. Мій двоюрідний брат, який навчався у Великобританії, казав, що волонтери ДуД зібрали чимало грошей серед пакистанців, що живуть у Великобританії. Та ходили чутки, що частину цих грошей передали на фінансування операції підриву літаків, що курсували між Британією та США.

Через таку значну кількість загиблих 11 тисяч дітей залишилися сиротами. У нас прийнято, що сиріт забирають родичі, однак в масштабах цієї катастрофи в списках загиблих опинилися цілі родини. Бувало й так, що родичі не могли забрати до себе сиріт, бо самі залишилися просто неба. Уряд пообіцяв подбати про знедолених дітей. Однак ці слова залишилися порожніми обіцянками, як і більшість того, що обіцяє наш уряд. Багатьох хлопчиків забирала ДуД і влаштовувала у свої медресе. У Пакистані медресе є свого роду системою соціального забезпечення, оскільки учні там безплатно отримують їжу й житло, та тільки нормального навчального плану там не дотримуються. Хлопці вивчають на пам’ять Коран, розгойдуючись під час читання. Їм розповідають, що немає такого поняття, як наука чи література, що динозаврів ніколи не існувало, а людина ніколи не ступала на Місяць.

Після землетрусу наш народ ще довго перебував у шоковому стані. Нам і до цього не дуже щастило з політиками та військовими диктаторами, а тепер ми ще й мусили боротися з природними катаклізмами. Мулли з організації ТНШМ проповідували, що землетрус був попередженням від Аллаха і що ми повинні стати кращими та впровадити в життя закони шаріату, ісламського права. Інакше, залякували вони громовими голосами, Аллах пошле на нас іще лютішу кару.

Частина друга. Долина смерті

Прощавай, мýзико!

Нехай навіть найсолодші твої мелодії замовкнуть.

Талібан, що стоїть на порозі нашого села, замкнув усі уста.

9. Радіо-мулла

Мені було десять років, коли в нашу долину прийшов Талібан. Тоді ми з Монібою захоплювалися «Сутінками» і мріяли стати вампірами. Здавалося, таліби, як і вампіри, з’являлися уночі. Вони ходили групами, озброєні ножами та автоматами Калашникова. Уперше їх помітили у Верхньому Сваті, гористій території Матти. Спочатку вони не називали себе Талібаном і не нагадували афганських талібів у тюрбанах із підведеними чорним очима, як на фотографіях.

Виглядали вони незвично: довге скуйовджене волосся, борода, камуфляжні жилети поверх традиційного одягу шальвар каміз. Штани не доходили до кісточок, узуті вони були у кросівки або дешеві пластмасові ляпанці.

Іноді на обличчя натягали панчоху з прорізами для очей, а ще вони сякалися в кінці своїх тюрбанів. Усі ці чужинці носили чорні значки, на яких було написано «шаріат я шахадат», що перекладається як «закон шаріату або страшні муки». А ще інколи вони носили чорні тюрбани, і тому люди почали називати їх Тор Паткі, тобто «бригада чорних тюрбанів». Вони виглядали такими темними й брудними, що один татів друг казав, що ці «люди, позбавлені ванни й перукаря».

Їхній лідер, 28-річний маулана Фазлулла, колись працював на переправі через річку Сват. У дитинстві він хворів на поліомієліт і тепер під час ходьби постійно тягнув праву ногу. Він навчався в медресе маулани Суфі Мохаммеда, засновника угруповання ТНШМ і одружився з його дочкою. Коли в 2002 році, під час облави на лідерів бойовиків, Суфі Мохаммеда було ув’язнено, керівником їхнього руху став Фазлулла. Саме напередодні землетрусу Фазлулла з’явився в Імам Дері, маленькому поселенні на другому березі річки Сват, за кілька кілометрів від Мінґори, і встановив там свою незаконну радіостанцію.

Більшу частину інформації жителі долини отримували саме по радіо, оскільки мало в кого був телевізор, а читати вміли далеко не всі. Тож згодом усі тільки те й робили, що говорили про радіостанцію. Нову станцію прозвали «Мулла ФМ», а Фазлуллу почали називати радіо-муллою. Він виходив в ефір щовечора з восьмої до десятої і вранці з сьомої до дев’ятої.

Спочатку Фазлулла поводився дуже мудро. Він представився як ісламський реформатор та тлумач Корану. Моя мама — дуже набожна жінка, і спершу Фазлулла подобався навіть їй. За допомогою свого радіоефіру він спонукав людей звикати до хороших звичок і відмовлятися від, як він казав, поганих. Фазлулла казав, що чоловіки повинні носити бороди і відмовитися від куріння й жування тютюну. Він запевняв, що людям треба перестати вживати героїн та чарас, як у нас називають гашиш. Також він розповідав, як правильно здійснювати обмивання перед молитвою, яку частину тіла мити першою. І навіть розповідав, як треба мити інтимні частини тіла.

Іноді його голос звучав розважливо, як у батька, який намагається переконати дітей робити те, чого їм не хочеться; а іноді — грізно й пристрасно. Коли він говорив про свою любов до ісламу, від сліз йому перехоплювало подих.

Зазвичай спочатку говорив Фазлулла, а тоді в ефір виходив його помічник Шах Доран, який раніше торгував на базарі перекусками з триколісного велосипеда. «Якщо люди не перестануть слухати музику, дивитися фільми і танцювати, — громовим голосом застерігав Фазлулла, — то можуть знову накликати на себе кару Аллаха, як тоді, коли він наслав землетрус за наші гріхи». Мулли часто спотворювали слова Корану та хадиси, оскільки мало хто знав арабську мову. А Фазлулла безсоромно зловживав цим неуцтвом.

— Аба, він каже правду?  — запитувала я тата, пригадуючи той страшний землетрус.

— Ні, джані,  — відповідав тато, — він просто дурить народ.

Тато розповідав, що тема радіо-мулли була дуже популярна серед учителів. У школі тоді працювало біля сімдесяти вчителів: сорок чоловіків і тридцять жінок. Деякі викладачі засуджували Фазлуллу, однак багато хто його підтримував. Люди думали, що він достовірно тлумачив Коран, і захоплювалися його харизмою. Вони підтримували його розмови про повернення ісламського права, оскільки були розчаровані пакистанською системою правосуддя, яка прийшла до нас у день приєднання нашої долини до Пакистану. Земельні спори, які виникають у нас досить часто, раніше вирішувалися дуже швидко, а тепер треба було чекати десять років, щоб справа дійшла до суду. Всім набридли корумповані чиновники, яких до нас присилали. Дехто вірив, що Фазлулла здатний повернути нашій державі велич часів валі.

Наступні півроку населення позбувалося своїх телевізорів, DVD- та CD-програвачів. Люди Фазлулли ходили вулицями, складали викинуту техніку у величезні купи, а тоді підпалювали її, від чого хмари густого чорного диму підіймалися високо в небо. На добровільній основі були закриті сотні крамниць, у яких продавалися CD- та DVD-диски, а їхні власники отримали від талібів компенсацію. Ми з братами дуже через це хвилювалися, бо любили дивитися телевізор, однак тато запевнив нас, що не збирається його позбуватися. Заради власної безпеки ми заховали телевізор у шафі і дивилися його з приглушеним звуком. У талібів була звичка підслуховувати під дверима чужих будинків, після чого вони вдиралися в помешкання, відбирали телевізор і розбивали його. Фазлулла ненавидів боллівудські фільми, які ми так любили, і називав їх антиісламськими. Лише радіо не підпало під заборону, але вся музика, окрім талібських пісень, була визнана харам7.

Якось тато пішов у лікарню провідати товариша і побачив, як пацієнти слухають на магнітофоні запис проповіді Фазлулли.

— Ти повинен зустрітися з мауланою Фазлуллою,  — казали вони моєму татові. Він великий богослов.

— Та він навіть школи не зміг закінчити, і його справжнє ім’я не Фазлулла, — заперечував тато, однак ніхто його не слухав.

Із лікарні він повернувся дуже пригніченим через те, що люди вірили словам Фазлулли і його релігійному романтизму. «Та це ж смішно, — казав тато. —Цей так званий учений поширює невігластво».

Особливо популярний Фазлулла був на віддалених територіях, де люди пам’ятали, як волонтери з ТНШМ допомагали їм під час землетрусу, тоді як уряд виявив повну неспроможність. На деяких мечетях установлювали гучномовці, під’єднані до радіо, щоб радіопередачі Фазлулли чули всі жителі — і в селі, і в полі. Найбільше людям подобалися вечірні випуски, коли Фазлулла зачитував імена сусідів: «Брат такий-то раніше курив чарас, але він покинув цю звичку, тому що це гріх», або «брат А відпустив бороду, і я його з цим вітаю», або «брат Б добровільно закрив свою крамницю з CD-дисками». Фазлулла казав, що на всіх них після смерті чекає винагорода. Людям подобалося чути свої імена по радіо, а ще їм кортіло дізнатися, хто з їхніх сусідів грішить, щоб потім про це пліткувати: «А ви чули, що такий-то...».

«Мулла-ФМ» дозволяло собі висміювати армію. Фазлулла називав пакистанських державних чиновників «безбожниками» і звинувачував їх у тому, що вони перешкоджають упровадженню шаріату. З його слів, якщо цей закон не буде введено в дію, то таліби «введуть його силою і розірвуть уряд на шматки». Однією з його улюблених тем була несправедливість феодального устрою ханів. Бідняки раділи, що ханів чекає розплата. У Фазлуллі народ бачив Робіна Гуда, який, у разі приходу до влади, пороздавав би ханські землі бідним. Деякі хани навіть почали тікати з долини. Мій тато завжди був проти ханів, однак він казав, що Талібан — це значно гірше.

Хідаятулла, татів друг, що був урядовим чиновником у Пешаварі, застерігав нас:

— Отак і діють ці бойовики. Вони прагнуть завоювати прихильність населення, і тому, перш за все, вивчають місцеві проблеми, а тоді починають таврувати винуватців і в такий спосіб здобувають підтримку мовчазної більшості. Такою ж була їхня тактика у Вазиристані, коли вони критикували викрадачів людей та бандитів. Після того, як дорвалися до влади, вони почали діяти так само, як злочинці, яких вони переслідували.

У Фазлулли були окремі радіопередачі для жінок. Він знав, що чимало наших чоловіків працюють далеко від села, у шахтах на півдні чи на будівництві у Затоці. Іноді Фазлулла казав:

— Чоловіки, вийдіть надвір, тому що зараз я звертатимуся до жінок. — А тоді починав:

— Жінки повинні займатися домашніми обов’язками. З дому вони можуть виходити тільки у крайніх випадках, обов’язково вдягаючи при цьому паранджу.

Іноді його послідовники показували модний одяг, який вони начебто відібрали у «зіпсованих» жінок, щоб їх присоромити.

Мої однокласниці розповідали, що їхні мами щодня слухали радіо-муллу. А от директорка школи для дівчат, пані Мар’ям, заборонила нам це робити. У нас удома було лише стареньке зламане радіо, яке колись належало дідусю. Однак усі мамині подруги регулярно слухали радіопередачі, а потім переповідали їй усе, що чули. Жінки вихваляли Фазлуллу, захоплювались його довгим волоссям, майстерністю вершника й говорили, що він схожий на Пророка Магомета. Жінки ділилися з ним своїми мріями, і він молився за їх здійснення. Мама з насолодою слухала всі ці історії, а тата це дуже тривожило.

Слова Фазлулли збивали мене з пантелику. У Корані не було жодного слова про те, що чоловікам можна виходити на вулицю, а жінки повинні цілими днями займатися хатньою роботою. У школі, на уроках ісламу, ми часто писали твори на тему «Як жив Пророк». Ми вчили, що першою дружиною Пророка була жінка на ім’я Хадіджа, яка займалася торгівлею. Хадіджі було сорок років, вона була на п’ятнадцять років старша за Пророка. У неї це був другий шлюб, та, попри це, Він із нею одружився. А ще, спостерігаючи за своєю мамою, я знала, що пуштунські жінки дуже сильні й витривалі. Мамина мама, моя бабуся, сама виховувала вісьмох дітей після того, як з дідусем стався нещасний випадок — він зламав тазову кістку і вісім років був прикутий до ліжка.

Чоловік ходить на роботу, заробляє гроші, повертається додому, їсть і спить. Все, більше він нічого не робить. Наші чоловіки думають, що влада належить тим, хто заробляє гроші й дає розпорядження. Вони не думають, що насправді влада в руках жінок, які цілими днями дбають про всіх та про все, які народжують і виховують їхніх дітей. У нас удома мама керувала геть усім, оскільки тато завжди був надто зайнятий. Саме мама прокидалася на світанку, прасувала одяг до школи, готувала сніданок і вчила нас, як треба поводитися. Саме мама ходила на базар, купувала для нас усе необхідне й готувала нам їжу. Усім цим займалася мама.

У перший рік правління Талібану мені зробили дві операції: спочатку вирізали апендикс, а тоді — мигдалики. Хушалю, до речі, теж видалили апендикс. І саме мама водила нас до лікарні, а тато лише навідувався, приносячи морозиво. При цьому моя мама вірила, що Коран вимагає, щоб жінка не виходила з дому і не спілкувалася з чужими чоловіками; розмовляти можна було лише з родичами, за яких вона не могла вийти заміж. Мій тато завжди їй казав: «Пекай, кодекс пурда не в паранджі, він у твоєму серці».

Жінки були настільки зворушені словами Фазлулли, що віддавали йому своє золото й гроші. Особливо в бідних селах та в сім’ях, де чоловіки працювали за кордоном. На вулицях ставили столи, на які жінки складали свої весільні браслети та намиста. Охочих віддати прикраси було багато, і перед столами вишиковувалися цілі черги. Іноді жінки приходили самі, іноді доручали це своїм синам. Дехто віддавав усі свої заощадження, вірячи в те, що Аллах буде втішений цим вчинком. На зібрані гроші Фазлулла почав будувати з червоної цегли величезну штаб-квартиру в Імам Дері, а разом з нею медресе й мечеть. Усе це мало бути обнесене стіною й захищено дамбою від повноводдя річки Сват. Ніхто не знав, де мулла брав цемент і сталеві прути, але працювали на будівництві всі місцеві. Кожне село по черзі посилало чоловіків на один робочий день, щоб допомагати на будівництві. Якось наш учитель урду, Наваб Алі, сказав татові, що не прийде наступного дня до школи. А коли тато спитав про причину, той відповів, що була черга його села працювати на будівництві Фазлулли.

— Твій головний обов’язок  — навчати дітей, — сказав мій тато.

— Ні, я мушу допомогти Фазлуллі, — відповів Наваб Алі.

Тато повернувся додому розлючений.

— Якби люди так само поривалися будувати школи, дороги або чистити річку від сміття, то за рік Пакистан перетворився б на райський куточок, — говорив він. Однак єдиний доброчинний жест, який вони знають, — це давати гроші на мечеті та медресе.

Через кілька тижнів той самий учитель заявив моєму татові, що він більше не викладатиме в класах для дівчат, оскільки «маулана цього не схвалює».

Тато намагався його переконати:

— Я згоден з тим, що дівчат повинні навчати вчительки. Однак для цього нам спершу треба вивчити дівчат, щоб вони могли стати вчительками!

Одного дня Суфі Мохаммед прямо з в’язниці проголосив, що жінки не повинні здобувати освіту, навіть у дівчачих медресе. «Якщо хтось зможе привести приклад з історії, де іслам дозволяв існування жіночої медресе, нехай прийде й надзюрить на мою бороду», — заявив він. Після цього радіо-мулла звернув особливу увагу на школи. У своїх промовах Фазлулла засуджував шкільну адміністрацію та поіменно вітав дівчат, які кидали навчання.

— Сестра така-то покинула школу, і тому потрапить у рай,  — казав він по радіо. — Сестра А, з села Б, що навчалася в п’ятому класі, перестала ходити до школи, і я щиро її з цим вітаю.

Дівчат, котрі, як і я, продовжували ходити до школи, він називав заблудлими вівцями.

Ми з подругами ніяк не могли збагнути, що такого поганого в школі.

— Чому вони проти того, щоб дівчата ходили до школи?  — запитала я в тата.

— Вони бояться знань, — пояснив він мені.

Згодом ще один учитель нашої школи, математик, відростив довге волосся й відмовився навчати дівчат. Тато його звільнив, однак стурбовані цим учителі відправили до тата цілу делегацію:

— Пане директоре, не робіть цього. Настали лихі часи. Нехай він залишиться, хто-небудь замінить його у класах для дівчат.

Щодня виходила якась нова постанова. Фазлулла позакривав салони краси й заборонив голитися, тож цирульники як такі вже були непотрібні. Мій тато, в якого були тільки вуса, заявляв, що не відпускатиме бороди заради Талібану. Таліби заборонили жінкам ходити на базар. Мене ця звістка не засмутила, бо, на відміну від мами, яка любила купувати красивий одяг навіть коли в нас було мало грошей, я неохоче ходила на базар. Мама почала повторювати:

— Закрий обличчя, на тебе дивляться люди.

— То й що? — відповідала я, я теж на них дивлюсь. Маму ця відповідь дуже сердила.

Моя мама з подругами дуже засмутилися через те, що тепер вони не могли робити покупки, особливо напередодні свят Ід, коли жінки гарно вдягалися й ходили вздовж прикрашених ліхтариками кіосків, у яких продавалися різноманітні браслети і хна. Все це вже було в минулому. Якщо жінка все ж наважувалася вийти на базар, ніхто там на неї не нападав, однак таліби кричали й погрожували їй, відбиваючи бажання виходити з дому. Один таліб міг залякати ціле село. Нас, дітей, теж сердили нові правила. Зазвичай на свята у крамницях з’являлися нові фільми на CD, однак Фазлулла закрив усі такі крамниці. На той час моя мама вже втомилася від Фазлулли; вона остаточно в ньому розчарувалася, коли він почав виступати проти освіти, заявляючи, що кожен, хто ходить до школи, після смерті потрапить у пекло.

Далі Фазлулла започаткував шура, щось на зразок місцевого суду. Людям це дуже подобалося, оскільки тепер правосуддя чинилося досить швидко, на відміну від пакистанських судів, де треба було чекати роками та ще й платити хабарі, щоб тебе вислухали. Народ почав ходити до Фазлулли та його людей, щоб ті розв’язували їхні суперечки, причому справи стосувалися абсолютно всього, від бізнесу до особистих сварок. Один чоловік розповідав моєму татові: «Була в мене одна справа, яку пакистанський суд розглядав тридцять років, а тут усе вирішилося за день». Серед покарань, які призначали в шура Фазлулли, було публічне шмагання, якого в нашій долині досі ніхто не знав. Татів товариш розповідав, що він сам особисто бачив, як трьох чоловіків публічно відшмагали після того, як шура визнала їх винними у викраденні двох жінок. Біля штаб-квартири Фазлулли встановили сцену, і після його п’ятничної проповіді сотні людей збиралися, щоб подивитися на шмагання, вигукуючи з кожним ударом: «Аллах акбар!»  — «Аллах найвеличніший!». Іноді з’являвся Фазлулла, верхи на чорному коні.

Таліби заборонили медичним працівникам робити щеплення проти поліомієліту, пояснюючи це тим, що за допомогою вакцинації американці планували зробити мусульманських жінок безплідними, а це призвело б до вимирання населення Свату. Фазлулла говорив по радіо:

— Лікування хвороби ще до її появи не відповідає шаріатському закону. Жодна дитина долини Сват не вип’є ні краплі цієї вакцини.

Люди Фазлулли патрулювали вулиці, шукаючи порушників, так само, як поліція моралі Талібану робила це на вулицях Афганістану. З групи добровольців було створено дорожню поліцію «Загін соколів», яка їздила вулицями з кулеметами, встановленими на дахах пікапів.

Декому все це дуже подобалося. Якось тато зустрівся зі своїм банківським менеджером, і той йому сказав:

— От за що ми повинні бути вдячні Фазлуллі, то це за те, що він заборонив жінкам та дівчатам ходити на базар, бо це заощаджує наші з вами гроші.

Мало хто вголос висловлював своє незадоволення. Тато нарікав, що більшість людей нагадують нашого перукаря, який скиглить, що тепер він заробляє лише 80 рупій, а це десята частина тієї суми, яку він отримував раніше; а наступного дня розповідає журналістам, що таліби — правовірні мусульмани.

Після цілого року мовлення «Мулла-ФМ» Фазлулла став агресивнішим. Його брат, маулана Ліакат, разом із трьома своїми синами, опинились у списку жертв, які загинули внаслідок атаки американського безпілотного літака на медресе в Баджаурі у жовтні 2006 року. Всього було вбито вісімдесят людей, включно з хлопчиками, наймолодшим з яких було дванадцять років, деякі з яких народились у долині Сват. Ми всі були страшенно налякані нападом з боку Америки, і люди присяглися помститися.

Через десять днів терорист-смертник, повертаючись у Сват з Ісламабада, підірвав себе у військових бараках Даргай, унаслідок чого загинуло сорок два пакистанські солдати. На той момент вибухи самогубців були дуже рідкісним явищем у Пакистані — того року таких випадків було шість — і це був наймасштабніший напад із боку пакистанських бойовиків.

Під час свята Ід ми зазвичай приносили в жертву тварин — кіз чи овець. Але Фазлулла сказав: «Цього разу під час свята Ід у жертву ми принесемо двоногих тварин». Скоро ми дізналися, що він мав на увазі. Його люди почали вбивати ханів та політичних активістів із нерелігійних та націоналістичних партій, особливо це стосувалося Національної партії Авамі (НПА). У січні 2007 року на близького товариша одного з татових знайомих напали вісімдесят озброєних бойовиків у масках і викрали його. Того чоловіка звали Малак Бахт Байдар. Він походив із заможної ханської сім’ї і був місцевим віце-президентом НПА. Через деякий час його тіло з переламаними руками й ногами знайшли на їхньому сімейному кладовищі. В долині Сват це було перше заплановане вбивство. Казали, причиною нападу стало те, що Малак допомагав армії викривати схованки талібів.

Уряд заплющив на це очі, а наша місцева влада складалася із представників релігійних партій, які б нізащо не розкритикували того, хто так запекло бореться за іслам. Спочатку ми думали, що в Мінґорі, найбільшому місті долини Сват, ми перебуваємо у безпеці. Однак штаб-квартира Фазлулли була лише за кілька кілометрів від нас, і хоча біля нашого будинку талібів не було, зате ними кишіли базари, вулиці, пагорби. Небезпека підкрадалася дедалі ближче.

На свято Ід ми, як завжди, поїхали до родичів у село. Я сиділа в машині кузена, і щойно ми проїхали річку, біля якої дорога була сильно розмита, нас зупинили таліби на контрольно-пропускному пункті. Ми з мамою сиділи на задньому сидінні. Мій кузен швидко передав нам свої касети, щоб ми заховали їх у сумочках. Таліби були одягнуті в чорне й озброєні автоматами Калашникова. Вони підійшли до нас і сказали:

— Сестри, ви поводитеся негідно. Ви повинні носити паранджу.

Коли після свята ми повернулися до школи, то побачили листа, прикріпленого до шкільних воріт, із таким повідомленням: «Брате, твоя школа влаштована за західним безбожним зразком. Тут навчають дівчат, і учні ходять у формі, яка не відповідає вимогам ісламу. Поклади край цьому неподобству, інакше накличеш на себе біду, і твої діти будуть тебе оплакувати». Лист було підписано «Фідаїн8 ісламу».

Мій тато вирішив змінити хлопчачу шкільну форму з європейських сорочки зі штаньми на шальвар каміз — мішкуваті, схожі на піжамні, штани та довгу сорочку. Дівчата, як і до цього, носили яскраво-синій шальвар каміз і білу дупатта — хустку, якою нам радили покривати голову щоразу, коли ми виходили за межі школи.

Татів товариш, Хідаятулла, підтримував його і закликав не коритися.

— Зіяуддіне, в тебе є харизма; ти можеш висловити свою думку й переконати людей протистояти цьому режиму, — казав він татові. —Життя — це не лише вдихання кисню і видихання вуглекислого газу. Можна зберегти своє місце, приймаючи вимоги Талібану, а можна організувати спротив.

Тато розповів нам, що йому порадив Хідаятулла. Після цього він написав лист у нашу місцеву газету «Дейлі Азаді». От про що в ньому йшлося: «Для Федаїна ісламу. Впроваджувати іслам тим способом, який обрали ви, неправильно. Я прошу вас, не чіпайте моїх дітей, тому що Аллах, у якого ви вірите, — це той самий Аллах, якому вони моляться щодня. Можете забрати моє життя, та прошу вас, не вбивайте моїх учнів». Коли газета вийшла друком, тато дуже засмутився, бо редактор надрукував його послання всередині, на внутрішніх сторінках, і до того ж, опублікував татове ім’я й адресу школи, чого тато аж ніяк від нього не очікував. Однак багато людей дзвонили моєму татові, щоб привітати його: «Ви кинули перший камінь у стоячу воду, — казали вони. — Тепер ми знайдемо в собі мужність, щоб заговорити».

7 Харам — заборонена дія в шаріаті.

8 Фідаї, фідаїни, федаїни (з араб. «ті, хто жертвують») — члени низки революційних бойових партій, учасники національно-визвольних рухів, терористичних організацій і груп.

10. Іриски, тенісні м’ячики та будди долини сват

Спочатку Талібан відібрав у нас музику, потім наші статуї Будди, а тоді взагалі нашу історію. Ми дуже любили шкільні екскурсії. Нам пощастило жити у райській місцевості, якою була долина Сват. Тут було чим помилуватися: водоспади, озера, лижний курорт, палац валі, статуї Будди, гробниця сватського ахунда. Всі ці місця розповідали про нашу особливу історію. Готуючись до чергової шкільної екскурсії, ми тижнями її обговорювали, а коли нарешті наставав очікуваний день, вбирались у найкращу одежу й радісно забігали в автобуси, прихопивши для пікніка бокси з рисом та курятиною. У декого були фотоапарати, і під час подорожі вони знімкували побачене. Наприкінці дня тато велів нам по черзі ставати на камінь і розповідати все, що нам запам’яталося того дня. Однак із приходом до влади Фазлулли зі шкільними екскурсіями було покінчено. Дівчата не мали права виходити з дому.

Талібан знищив статуї та стýпи Будди, біля яких ми любили гратися. Ці статуї стояли в долині декілька тисяч років і були частиною нашої історії часів Кушанських королів. Таліби вважали, що будь-яка статуя чи картина — харам, гріх, тому має бути заборонена. Якогось чорного дня вони приїхали в Джаханабад, що за півгодини їзди від Мінґори, й підірвали, висічене на кам’яному схилі пагорба семиметрове зображення обличчя Будди. Археологи стверджували, що ця статуя була не менш цінною, ніж статуя Будди в місті Баміан, яку підірвали афганські таліби.

Їм знадобилося дві спроби на те, щоб знищити нашого Будду. Спочатку вони просвердлили у скелі отвори й заповнили їх динамітом, однак Будда вцілів. Через кілька тижнів, 8 жовтня 2007 року, вони відновили свої спроби. Цього разу їм вдалося назавжди стерти обличчя великого Будди, який, починаючи з сьомого століття, оберігав нашу долину. Талібан став ворогом образотворчого мистецтва, нашої культури та історії. Сватський музей зумів вивезти всі свої колекції заради їхнього безпечного зберігання. Таліби нищили все старе, однак не створювали нічого нового. Вони заволоділи Смарагдовою горою з усіма її копальнями й почали продавати прекрасні камінці, щоб купувати потворну зброю. За гроші вони давали дозвіл вирубувати наші чудові дерева на лісоматеріал, а тоді вимагали ще більше грошей за дозвіл на проїзд вантажівок.

Радіо-мулла можна було слухати в усій долині і навіть у сусідніх районах. І хоч ми досі мали телевізор, таліби вимкнули всі канали кабельного телебачення. Ми з Монібою більше не могли дивитися свої улюблені боллівудські телепередачі, такі, як, наприклад, «Шарарат» чи «Породжуючи чвари». Здавалося, що Талібан узагалі не хотів, щоб ми щось робили. Вони навіть заборонили одну з наших улюблених настільних ігор «Карром», суть якої полягає у тому, щоб забивати фішки у лунки на дерев’яній дошці. Ходили чутки, що, почувши дитячий сміх, таліби вривалися в будинок і розбивали ігрові дошки. У всіх нас складалося таке враження, наче в очах Талібану ми були маленькими ляльками, яких можна контролювати, вказуючи, що робити і як одягатися. Я думаю, якби Аллах хотів, щоб ми всі були однакові, він би не створював людей такими різними.

Якось, зайшовши у клас, ми застали нашу вчительку Хаммеду в сльозах. Її чоловік працював полісменом у невеличкому містечку Матта, і нещодавно на їхній відділок напали люди Фазлулли. Кількох полісменів, серед них і її чоловіка, вбили. Це був перший випадок, коли в нашій долині таліби напали на поліцію. Згодом вони захопили багато поселень, і над будівлями поліцейських відділень замайоріли чорно-білі прапори організації ТНШМ. Озброєні бойовики нападали на села і через мегафони змушували полісменів тікати. За короткий час їм вдалося окупувати п’ятдесят дев’ять поселень і встановити там паралельні адміністрації. Полісмени так боялися, щоб їх не вбили, що навіть друкували в газетах оголошення про свою відставку з органів.

Усі бачили, що відбувається, однак ніхто нічого не робив, щоб це зупинити. Складалося враження, ніби весь народ перебував у стані трансу. Тато казав, що люди були заворожені вчинками Фазлулли. Дехто навіть вступав до лав бойовиків, сподіваючись у такий спосіб поліпшити своє життя. Мій тато намагався протистояти їхній пропаганді, однак це було надзвичайно складно. Він навіть жартував: «У мене ж немає ані бойовиків, ані радіостанції». Якось тато навіть насмілився зайти в село, з якого велася трансляція радіо-мулли, щоб виступити у місцевій школі. Він перебрався через річку в металевій кабінці, підвішеній на залізному тросі, що заміняла нам міст. Дорогою тато побачив стовп густого диму, настільки високий, що, здавалося, він торкався хмар. Тато ще ніколи не бачив такого чорного диму. Спочатку він подумав, що то працює цегляний завод, та коли підійшов ближче, то побачив, як бородані в тюрбанах спалюють телевізори та комп’ютери.

Прибувши до школи, тато виступив перед людьми зі словами:

— Я бачив, що ваші односельці спалюють телевізори. Невже ви не розумієте, що вигоду від цього отримають тільки японські компанії, які просто виготовлять ще більше техніки?

Один чоловік підійшов до мого тата і прошепотів:

— Не говори так більше, це дуже ризиковано.

А тим часом наші органи влади, як і більшість населення, нічого й не намагалися зробити.

Здавалося, вся наша нація потроху божеволіє. Інша частина Пакистану переймалася своїми проблемами — Талібан дібрався до самого серця нашої країни, Ісламабада. У новинах ми бачили фотографії членів угруповань, які у народі називали «Бригадою паранджі», — молодих жінок та дівчат, одягнутих у паранджу, які з палицями нападали на крамниці з CD- та DVD-дисками у самому центрі Ісламабада.

Це були представниці Джамії Хафси, найбільшого жіночого медресе в нашій країні, та Лал-Масджида, Червоної мечеті в Ісламабаді. Мечеть була побудована 1965 року, а таку назву отримала завдяки стінам з червоної цегли. Червона мечеть розташована лише за кілька кварталів від парламенту та штаб-квартири пакистанської міжвідомчої розвідки, і тому держслужбовці та військові раніше ходили туди молитися. При мечеті працювали два медресе: один з них був призначений для дівчат, а другий — для хлопців; саме в ньому багато років вербували і тренували найманців, які згодом пішли воювати в Афганістан та Кашмір. Медресе керували два брати, Абдул Азіз та Абдул Рашид. Ця установа стала центром поширення пропаганди бен Ладена, якого Абдул Рашид зустрів у Кандагарі, коли їздив до мулли Омара. Брати славилися своїми полум’яними проповідями і притягували до себе тисячі шанувальників, особливо після теракту 11 вересня. Коли президент Мушарраф погодився допомогти Америці у боротьбі з тероризмом, мечеть розірвала свої стосунки з військовими силами і перетворилася на осередок спротиву владі. Абдула Рашида навіть звинуватили у плануванні замаху на президента Мушаррафа, скоєного у грудні 2003 року в місті Равалпінді. Експерти заявили, що вибухівка зберігалася у Лал-Масджиді. Однак уже через кілька місяців його виправдали.

Коли Мушарраф послав війська до Федерально керованих племінних територій, починаючи з Вазиристану 2004 року, брати провели кампанію, проголошуючи, що це антиісламські військові дії. У них був власний веб-сайт та піратська радіостанція, як і у Фазлулли, для трансляції своїх проповідей.

Приблизно в той самий час, коли в долині Сват з’явився Талібан, дівчата з Червоної мечеті почали тероризувати вулиці Ісламабада. Вони влаштовували облави на будинки, де, з їхніх слів, були масажні салони; викрадали жінок, які, на їхню думку, були проститутками, і закривали крамниці, в яких продавалися CD- та DVD-диски, конфіскуючи весь товар і спалюючи його на вогнищі. Очевидно, коли справа стосувалася підтримки Талібану, то жінкам дозволялося бути і галасливими, і помітними. Лідером жіночого медресе була Умме Хассан, дружина старшого брата Абдула Азіза. Жінка з гордістю розповідала про те, що їй вдалося підготувати багатьох своїх учениць до місій терористів-смертників. Крім того, мечеть організувала власні суди для здійснення ісламського правосуддя, оскільки державні суди, з їхніх слів, були неспроможні задовольнити їхні вимоги.

Уряд Мушаррафа, очевидно, не знав, що робити. Можливо, причиною цього стали тісні зв’язки між військовими та мечеттю. Однак до середини 2007 року ситуація настільки загострилася, що люди почали побоюватися захоплення столиці бойовиками. Така перспектива здавалася нереальною — Ісламабад завжди був дуже тихим і мирним містом, і цим сильно відрізнявся від решти території країни. Урешті-решт ввечері 3 липня військові загони з танками та бронетранспортерами оточили мечеть. У всьому районі було припинено електропостачання, а як стемніло, біля мечеті пролунали вибухи й почалася стрілянина. Військові зробили пробоїни у стіні, яка оточувала мечеть, і почали стріляти з мінометів, а згори їх прикривали бойові вертольоти. Через гучномовці військові закликали дівчат здатися.

У мечеті переховувалося чимало бойовиків, які воювали в Афганістані та Кашмірі. Вони, разом із учнями медресе, забарикадувались у бетонних бункерах за допомогою мішків із піском. Біля мечеті збиралися занепокоєні батьки, які дзвонили своїм донькам на мобільні, благали вийти на вулицю і здатися. Та дівчата відмовлялися, пояснюючи свій вибір настановами вчителів, які говорили, що померти за віру — це істинне блаженство.

Наступного вечора з мечеті вийшла невеличка група дівчат, а разом з ними і вдягнений у паранджу Абдул Азіз зі своєю донькою. Однак його дружина та молодший брат і далі залишались усередині, з багатьма іншими учнями. Періодично між бойовиками та військовими відбувалася перестрілка. Бойовики були озброєні гранатометами та саморобними запалювальними бомбами у пляшках із-під «Спрайту». Облога тривала до 9 липня, доки снайпер, що зачаївся на мінареті, не вбив командира спецзагону. Після цього терпець військовим увірвався, і вони взяли мечеть штурмом.

Цей наступ згодом назвали операція «Тиша», хоча насправді все відбувалося надзвичайно гучно. Ніколи в житті не було такої битви в самому центрі нашої столиці. Військові зачищали приміщення за приміщенням упродовж кількох годин, поки нарешті не знайшли Абдула Рашида та його послідовників, які переховувалися у підвалі, де їх і вбили. 10 липня, до того, як землю оповили сутінки, облогу було завершено. У підсумку близько сотні людей було вбито, серед них кілька вояків і багато дітей. У новинах показували шокуючі фотографії: мертві тіла в калюжах крові серед уламків і битого скла. Ми дивилися на все це з жахом. Деякі учні медресе були з долини Сват. Як таке взагалі могло статися в нашій столиці, та ще й у мечеті? Адже для нас мечеть завжди була священним місцем.

Після облоги Червоної мечеті сватський Талібан змінився. 12 липня — я дуже добре це запам’ятала, тому що саме в цей день у мене був день народження — Фазлулла виступив із радіозверненням, яке значно відрізнялося від усіх попередніх. Він гнівно таврував атаку на Лал-Масджид і присягнувся помститися за смерть Абдула Рашида. Наприкінці звернення Фазлулла оголосив війну пакистанському уряду.

Це було початком серйозних проблем. Фазлулла міг реалізувати свої погрози, оскільки Талібан отримав потужну підтримку в ім’я Лал-Масджида. Через кілька днів таліби напали на військову колону, яка рухалася в напрямку долини Сват, і вбили тринадцятьох військових. Така агресивна реакція проявлялася не лише у Сваті. У Баджаурі племінний народ вийшов на грандіозний мітинг, а всією країною прокотилася хвиля вибухів терористів-смертників. У цей час для нашого народу був лише один промінь надії — поверталася Беназір Бхутто. Американців дуже непокоїв той факт, що їхній союзник, генерал Мушарраф, був надто непопулярний у Пакистані, щоб бодай якось вплинути на Талібан, і тому вони запропонували йому сумнівну угоду поділу влади. План полягав ось у чому: Мушарраф нарешті знімає військову форму, стає народним президентом, опираючись на підтримку партії Беназір. Для цього він повинен був зняти звинувачення в корупції з неї та її чоловіка і погодитися провести вибори, за результатами яких, як усі вважали, Беназір стане прем’єр-міністром. Жоден пакистанець, у тому числі мій тато, не вірив, що цей план життєздатний, оскільки Мушарраф та Беназір люто ненавиділи одне одного.

Беназір відправили у заслання, коли мені було два роки, але я стільки всього про неї чула від тата, що, зрештою, раділа її поверненню, і тому, що лідером нашої країни знову може стати жінка. Саме завдяки Беназір такі дівчата, як я, могли мріяти про вільне висловлення думок на загал і шанс стати політиками. Беназір була для нас прикладом для наслідування. Вона була символом кінця диктатури і початку демократії, це було послання світові, що ми сильні і в нас є надія на майбутнє. Беназір Бхутто була нашим єдиним політичним лідером, який висловлювався проти бойовиків, вона навіть запропонувала американським військам допомогти з пошуками бен Ладена на території Пакистану.

Безумовно, декому все це не подобалося. 18 жовтня 2007 року ми «приклеїлися» до телевізора, спостерігаючи за тим, як вона спускалася по трапу літака і як заплакала, коли ступила на пакистанську землю вперше через дев’ять років вигнання. Коли Беназір проїжджала вулицями міста на автобусі з відкритим верхом, за дійством спостерігали сотні тисяч людей. Вони приїхали з усіх куточків країни, часто з малими дітьми. Люди запускали білих голубів, і один з них сів на плече Беназір. Вулиці були переповнені людьми, і автобус мусив їхати зі швидкістю ходи. Ми навіть не додивилися трансляцію цього дійства, оскільки воно тривало кілька годин.

Я лягла спати, а десь опівночі бойовики завдали удару. Автобус Беназір вибухнув і запалав помаранчевим полум’ям. Уранці, коли я прокинулася, тато розповів мені цю страшну новину. Він і його друзі були настільки вражені, що навіть не спали тієї ночі. На щастя, Беназір уціліла — якраз перед вибухом вона спустилась у броньовану зону, щоб перепочити. Однак вибух забрав життя 150 людей. Це був наймасштабніший вибух в історії нашої країни. Серед загиблих було багато студентів, які тієї ночі створили навколо автобуса живий ланцюг. Вони назвали себе мучениками за Беназір. Того дня в школі всі були дуже пригнічені, включно з противниками Беназір. Ми були приголомшені, але вдячні Аллаху за те, що вона вижила.

Десь за тиждень у долину Сват прибула пакистанська армія, наробивши багато шуму своїми джипами та гелікоптерами. У той момент ми були в школі і дуже зраділи, коли побачили в небі гелікоптери. Діти повибігали надвір і навипередки ловили іриски й тенісні м’ячики, які нам кидали пілоти. Над долиною рідко пролітали гелікоптери, але оскільки наш будинок розташований близько до місцевого штабу армії, то іноді вони пролітали прямо над нами. Ми, діти, завжди змагалися, хто назбирає більше ірисок.

Одного дня до нас прийшов чоловік і розповів, що в мечеті оголосили про введення комендантської години, починаючи із завтрашнього дня. Ми гадки не мали, що це означає, і дуже занепокоїлися. Між нашим та сусіднім будинком сім’ї Сафіни у стіні був отвір, через який ми часто спілкувалися. Ми постукали в стіну, щоб покликати когось і спитали: «Що воно таке — ця комендантська година?». Після того, як нам пояснили, ми навіть із кімнат своїх не виходили, боячись, щоб не сталося нічого поганого. Та згодом ми звикли жити в умовах комендантської години.

У новинах ми почули, що Мушарраф відправив у нашу долину 3 тисячі солдатів, які повинні були придушити Талібан. Вони зайняли всі урядові та приватні будинки стратегічного значення. До того дня здавалося, що урядові байдуже, що відбувається в долині Сват. Наступного дня терорист-смертник підірвав армійську вантажівку, убивши сімнадцятьох солдатів і тринадцятьох мирних жителів. Після цього цілу ніч до нас долинало «та-та-та» — кулеметні та автоматні черги з пагорбів. Спати тієї ночі було неможливо.

Наступного дня в новинах повідомили, що стрілянина почалася на пагорбах на півночі долини. Школа того дня не працювала, і ми сиділи вдома, намагаючись зрозуміти, що ж відбувається. Бойові дії велися за межами Мінґори, однак у нас усе одно було чути стрілянину. Військові заявили, що їм вдалося знищити понад сотню бойовиків, однак першого листопада близько 700 талібів захопили позиції нашої армії в Хвазахелі. П’ятдесят солдатів дезертирували з прикордонних військ, сорок вісім були захоплені в полон і принижені тим, що бойовики Фазлулли публічно відібрали в них форму та зброю, видали по 500 рупій і наказали вертатися додому. Далі Талібан захопив два поліцейські відділки у Хвазахелі, а тоді попрямував на Мадян, де було роззброєно ще більше полісменів. Згодом Талібан контролював більшу частину території Сват за межами Мінґори.

Дванадцятого листопада Мушарраф направив у нашу долину ще 10 тисяч солдатів з бойовими вертольотами. Військові були скрізь. Вони навіть розбили свій табір на майданчику для гольфа, а важку артилерію розмістили на гірських схилах. Солдати почали операцію проти Фазлулли, яка пізніше стала відома як перша Сватська битва. Уперше в історії наша армія проводила операцію проти свого ж народу за межами ФКПТ (Федерально керованих племінних територій). Поліція намагалася схопити Фазлуллу, коли той виступав на якихось зборах, однак у той момент почалася сильна піщана буря, і йому вдалося втекти. Цей випадок додав йому загадковості й зміцнив його репутацію серед віруючих.

Бойовики не збиралися здаватися. Вони почали просуватися на схід і 16 листопада захопили Алпурай, головне місто округу Шанґла. І знову ж таки місцева поліція втекла без бою. Казали, що серед бойовиків було багато чеченців та узбеків. Ми дуже хвилювалися за наших родичів у Шанґлі. Але тато казав, що їхнє село надто далеко, щоб зацікавити талібів, до того ж, місцеві жителі дали чітко зрозуміти, що захищатимуть його. Пакистанська армія переважала талібів чисельністю і важкою зброєю, тож їй швидко вдалося повернути долину Сват під свій контроль. Війська захопили Імам Дері, штаб-квартиру Фазлулли. Бойовики порозбігалися по лісах, а вже на початку грудня повідомили, що більша частина території долини перебуває під контролем урядових військ. Фазлулла сховався у горах.

Та це не означало, що їм вдалося вигнати Талібан.

— Ця тиша довго не протримається, — пророче говорив мій тато.

Не лише група Фазлулли сіяла паніку в долині. На всій території північно-західного Пакистану з’явилися групи бойовиків на чолі з представниками різних племен. Через тиждень після Сватської битви сорок лідерів Талібану зібрались у Південному Вазиристані, щоб оголосити війну Пакистану. Вони погодилися сформувати об’єднаний фронт під знаменами угруповання Техрік-і-Талібан-Пакистан (ТТП), чи пакистанського Талібану, і заявили, що до їхнього складу входить 40 тисяч бойовиків. Своїм лідером вони обрали чоловіка років сорока на ім’я Байтулла Мехсуд, який воював в Афганістані. Фазлулла став лідером сектора Сват.

Коли в нашу долину ввійшли пакистанські війська, ми думали, що скоро бойовим діям буде покладено край, та ми помилялися. Далі стало ще гірше. Таліби нападали не лише на політиків, військових та поліцейських офіцерів, а й на людей, які не дотримувалися пурда, мали бороду неправильної довжини чи носили якийсь не такий шальвар каміз.

Двадцять сьомого грудня Беназір Бхутто виступила на передвиборчому мітингу в парку Ліакат Баг, де було вбито нашого першого прем’єр-міністра, Ліаката Алі.

— Ми переможемо екстремізм та войовничість силою народу, — вигукнула Беназір під бурхливі оплески слухачів.

Зі зборів вона поїхала на куленепробивній Toyota Land Cruiser. Щойно автомобіль виїхав із парку, Беназір встала і просунула голову у відкритий люк автомобіля, щоб помахати своїм прихильникам. Аж раптом прогримів постріл, а слідом за ним вибух — терорист-смертник підірвав себе, йдучи біля автомобіля Беназір. Жінка сповзла в салон. Пізніше уряд Мушаррафа заявив, що вона вдарилася об ручки люка; люди ж казали, що її застрелили.

Коли сповістили цю новину, наша сім’я саме дивилася телевізор. Моя бабуся мовила: «Беназір стане шахідом»,  — маючи на увазі, що вона помре достойно. Ми почали плакати й молитися за неї. Коли ми дізналися, що Беназір померла, серце сказало мені: «А чом би тобі не почати боротися за права жінок?!». Ми всі прагнули жити в демократичній державі, тепер же люди думали: «Якщо Беназір загинула, то кожному з нас загрожує небезпека». Здавалося, що моя країна втратила останню надію.

Мушарраф звинуватив у смерті Беназір Байтуллу Мехсуда, лідера ТТП, і опублікував запис перехопленої телефонної розмови, в якій той обговорював зі своїм поплічником деталі нападу. Байтулла заперечив свою причетність, що було досить незвично для представника Талібану.

Нас учили ісламські богослови — карі сагиб, — які приходили додому, щоб навчати Корану мене та інших місцевих дітей. До того моменту, як у наш край вдерся Талібан, я вже дочитала весь Коран, який ми називали Хатам аль-Коран, правда, робили ми це більше для того, щоб потішити баба́, мого дідуся, який був імамом. Ми читали й декламували арабською мовою. Більшість людей навіть не знали, про що в ньому говориться, але я почала вивчати переклад. Я була шокована тим, що один із карі сагиб виправдовував убивство Беназір. Він сказав:

—Дуже добре, що її вбили. Від неї не було ніякої користі. Ця жінка не дотримувалася законів ісламу так, як годиться. Якби вона залишилася живою, то своїми вчинками вона би потурала беззаконню.

Я була глибоко вражена його словами й розповіла все татові.

— У нас немає вибору. Від цих мулл залежить наше знання Корану, —відповів мені тато. —Переймай знання цього чоловіка лише для того, щоб зрозуміти буквальне значення слів; не слухай його тлумачення та роз’яснення. Запам’ятовуй лише те, що сказав Аллах. Слова Господні —це божественне послання, а тлумачити його ти здатна й сама.

11. Здібний клас

У ці похмурі дні школа була для мене єдиною розрадою. Коли я йшла вулицею, мені здавалося, що кожен стрічний чоловік може бути талібом. Свої портфелі й книжки ми ховали під шалями. Тато завжди казав, що немає нічого красивішого за учнів у шкільній формі, які ранесенько йдуть до школи, але тепер ми боялися одягати форму.

Наш клас перейшов до середньої школи. Пані Мар’ям казала, що ніхто не хоче нас учити, тому що ми завжди ставимо надто багато запитань. Нам подобалося, що нас вважають розумними. Коли на свята ми прикрашали свої руки хною, то замість квіток і метеликів малювали математичні приклади і хімічні формули. Я досі змагалася з Малкою-і-Нур, однак після того випадку, коли вона обскакала мене в успішності, я почала вчитися ще старанніше і змогла повернути собі місце на дошці пошани, яке належало найуспішнішій учениці класу. Малка-і-Нур зазвичай посідала друге місце, а Моніба третє. Учителі казали, що спершу всі завжди дивляться на охайність роботи, а вже потім на зміст. У Моніби був найгарніший почерк і достойний зміст, але їй бракувало впевненості у своїх силах. Вона дуже старанно вчилася і переживала, що в разі, якщо в неї будуть погані оцінки, її родичі-чоловіки назавжди заберуть її зі школи. Мені найважче давалася математика (якось за контрольну я навіть отримала нуль), але я дуже старалася її осилити. Учитель хімії, пан Обайдулла (усіх своїх учителів ми називали «пан» та «пані»), казав, що я — природжений політик, адже щоразу перед усним іспитом я говорила: «Пане, не можу не зауважити, що ви — найкращий учитель, а ваш предмет — мій улюблений».

Батьки деяких учнів вважали, що я отримувала хороші оцінки тільки тому, що мій тато — власник школи. Але в класі, попри наше постійне суперництво, ми з дівчатами були чудовими подругами і ніколи одна одній не заздрили. А ще ми брали участь у міжшкільних іспитах. На них обирали найрозумніших учнів з усіх приватних шкіл нашого району. Якось ми з Малкою-і-Нур отримали однакові оцінки. У школі провели ще один іспит, щоб визначити, кому має дістатися приз. Однак ми знову набрали однакову кількість балів. Щоб ніхто не думав, що до мене виявляють якесь особливе ставлення, тато домовився про ще один іспит, який мав пройти у школі татового товариша, Ахмеда Шаха. І втретє ми отримали однакові оцінки, тож почесне місце переможця дісталося нам обом.

У школі ми не лише вчилися, але й ставили п’єси. Якось я написала сценку про корупцію на основі п’єси «Ромео і Джульєтта». Мені дісталася роль Ромео, державного службовця, який проводив співбесіди для прийому на роботу. Першим кандидатом була приваблива дівчина, і Ромео почав ставити їй простенькі запитання, наприклад: «Скільки коліс у велосипеда?». А коли дівчина відповідала «два», він казав: «Ви просто геній!». Наступним кандидатом був чоловік, і Ромео ставив йому таке запитання, на яке неможливо дати відповідь:

— Не виходячи з цього кабінету, скажіть, якої фірми вентилятор висить у кабінеті поверхом вище.

— Як же я можу це знати? — запитував бідолашний кандидат.

— Ви ж кажете, що у вас є науковий ступінь, а насправді нічого не знаєте! — відповідав Ромео і брав на роботу дівчину.

Привабливу дівчину, ясна річ, грала Моніба, а ще одна моя однокласниця, Аттія, грала мою помічницю, яка розбавляла нашу п’єсу дотепними коментарями. Сміх у залі не стихав. А ще мені подобалося пародіювати людей, і на перервах подруги вмовляли мене скопіювати когось з учителів, особливо часто просили спародіювати пана Обайдуллу. Зважаючи на безрадісні події, якими жила долина, ми були раді навіть маленькому приводу посміятися.

Військова операція, проведена наприкінці 2007 року, не змогла звільнити долину від Талібану. Війська залишились у долині Сват і, здавалося, були скрізь, та це не завадило Фазлуллі продовжити своє радіомовлення. У 2008 році ситуація погіршилася, протистояння спричинило хвилю вибухів та убивств. Усі говорили лише про армію, Талібан, і виникало відчуття, що ми опинилися між двох вогнів. Аттія часто піддражнювала мене, запитуючи:

— Що краще: Талібан чи армія?

А я відповідала:

— Якби на тебе нападали змія і лев, кого з них ти назвала б кращим?

Наша школа була раєм, у якому ми ховалися від страхіть за її стінами. Всі дівчатка в моєму класі хотіли стати лікарками, я ж мріяла бути винахідником, змайструвати антиталібанський пристрій, який би викурив із нашої країни бойовиків і знищив їхню зброю. Однак у ті часи навіть у школі нам загрожувала небезпека, і тому деякі з моїх подруг покидали навчання заради власної безпеки. Фазлулла продовжував проповідувати, що дівчата повинні сидіти вдома, а його люди почали підривати школи. Зазвичай вони робили це вночі, під час комендантської години, коли у школі нікого не було.

Першою підірвали «Шавар Зангай», державну початкову школу для дівчат міста Матта. Ми не могли повірити, що хтось здатний на такий вчинок. Слідом за першим пролунали десятки інших вибухів, вони ставалися майже щодня, навіть у Мінґорі. Двічі, коли я була на кухні, бомби вибухали дуже близько від нашого дому. Будинок стрясало так, що навіть вентилятор падав. Після цих випадків я почала боятися заходити в кухню і забігала туди лише на мить.

В останній день лютого 2008 року я знову ж таки стояла на кухні, коли ми почули страхітливий вибух. Він був настільки гучний, що в мене аж вуха позакладало, а значить, це сталося дуже близько. За звичкою ми почали перегукуватися, щоб упевнитися, що з усіма все гаразд: «Хайста, пішо, бхабі, Хушаль, Атал!». Далі ми почули виття сирен. Здавалося, повз наш будинок проїжджали всі карети швидкої допомоги міста. Терорист-смертник підірвав себе на баскетбольному майданчику середньої школи «Хаджі Баба́».

Знаменитий офіцер місцевої поліції, Джавід Ікбал, був убитий терористом-смертником у віддаленому районі, коли він намагався втекти від Талібану. Полісмен був із Мінґори, тому його тіло доставили в місто, щоб поховати з відповідними почестями. Під час похорону Талібан улаштував новий теракт. Загинуло п’ятдесят п’ять осіб. Серед них були молодший син Джавіда Ікбала і багато наших знайомих. На похороні були присутні й десятеро членів сім’ї Моніби, і всі вони або загинули, або були поранені. Моніба почувалася розчавленою. Місто було в шоці, у кожній мечеті висловлювали співчуття сім’ям загиблих.

— Тепер тобі страшно?  — запитувала я у тата.

— Уночі наш страх стає могутнім, джані, — відповідав тато,  — але вранці, коли темряву змінює світло, ми знову знаходимо в собі сміливість.

Щодо нашої сім’ї, то це була абсолютна правда. Ми боялись, але наш страх був слабший за нашу сміливість.

— Ми повинні очистити нашу долину від Талібану, і тоді вже ніхто не боятиметься, — казав мені тато.

У кризових ситуаціях ми, пуштуни, завжди вдаємося до старих перевірених методів, тож 2008 року старійшини долини Сват сформували асамблею, яка називалася Каумі джирга і мала на меті здолати Фазлуллу. Три місцеві жителі, Мухтар Хан Юсуфзай, Хуршид Какаджі та Захід Хан ходили з однієї худжри в іншу, переконуючи старійшин об’єднатися. Головним серед старійшин був білобородий чоловік сімдесяти чотирьох років на ім’я Абдул Хан Халік, який у давнину, коли до нашого валі в долину Сват приїжджала королева, був її особистим охоронцем. І хоча мій тато не належав ні до старійшин, ні до ханів, та завдяки сміливості й ораторському таланту його було обрано представником старійшин. Мовою пушту тато висловлювався більш поетично, однак він вільно володів державною мовою урду та англійською, а це означало, що він міг налагодити спілкування як із зовнішнім світом, так і всередині країни.

Щодня від імені Сватської ради старійшин тато виступав на семінарах чи перед ЗМІ з осудом дій Фазлулли.

— Що ви робите? — звертався він до талібів. — Ви нищите наше життя і нашу культуру!

Тато казав мені:

— Я вступлю до будь-якої організації, яка бореться за мир. Якщо ти хочеш владнати якусь суперечку чи вийти з конфліктної ситуації, спершу треба сказати правду. Адже якщо в тебе болітиме голова, а лікареві ти скажеш, що болить живіт, то хіба він зможе тебе вилікувати? Правда здатна знищити страх.

Коли тато зустрічався зі своїми однодумцями, особливо з давніми друзями, такими як Ахмад Шах, Мохаммед Фарук і Захід Хан, я часто була присутньою під час їхніх бесід. У Ахмада Шаха теж була школа, в якій працював Мохаммед Фарук, тож іноді вони зустрічалися на шкільному майданчику. Захід Хан був власником готелю і мав велику худжру. Коли вони приходили до нас додому, я подавала їм чай, а тоді тихесенько сиділа й слухала, що вони обговорювали.

— Малала не лише Зіяуддінова донька,  — казали татові товариші,  — вона нам усім як донька.

Вони постійно їздили в Пешавар та Ісламабад, давали багато інтерв’ю на радіо, особливо для таких радіостанцій, як «Голос Америки» та «Бі-Бі-Сі». Вони пояснювали людям, що події, які відбуваються в долині Сват, не мають нічого спільного з ісламом. Тато казав, що присутність Талібану в долині Сват була б неможливою без підтримки військових або чиновників. Держава повинна захищати своїх громадян, і це дуже складна ситуація, коли ти вже не можеш відрізнити державу від не-держави, а отже, не можеш розраховувати на те, що держава захистить тебе від тієї не-держави.

Армія і міжвідомча розвідка мали неабияку владу, тож люди не наважувалися про таке заявляти, однак тато та його друзі не побоялися.

— Те, що ви робите, спрямовано проти нашого народу і проти Пакистану,  — виголошував мій тато. Не підтримуйте талібанізацію, це не по-людськи! Нам кажуть, що долиною Сват жертвують заради збереження Пакистану, але ніким і нічим не можна жертвувати заради держави. Для нас усіх держава як мати, а мати ніколи не покидає і не обдурює своїх дітей.

Тата дуже сердило те, що люди боялися висловлювати свою думку. У кишені він носив вірша пастора й теолога Мартіна Німеллера, який жив у нацистській Німеччині:

Коли прийшли по комуністів,

я мовчав, бо не був комуністом.

Коли прийшли по соціалістів,

я мовчав, бо не був соціалістом.

Коли прийшли по членів профспілок,

я мовчав, бо не був членом профспілки.

Коли прийшли по євреїв,

я мовчав, бо не був євреєм.

Коли прийшли по католиків,

я мовчав, бо не був католиком.

Коли прийшли по мене,

вже не залишилося нікого,

хто міг би за мене вступитися.

Я знала, що він мав рацію. Якби люди мовчали, ніколи б нічого не змінилося.

Мій тато організував у школі марш миру і підбадьорював нас висловлюватися проти того, що відбувалося в нашому краї. Моніба зуміла дуже гарно викласти свою думку. Вона сказала:

— Ми, пуштуни, дуже релігійний народ. Через Талібан увесь світ називає нас терористами. Та насправді це не так. Ми дуже миролюбні. Наші гори, дерева, квіти все в нашій долині говорить про мир.

Ми з групою дівчат дали інтерв’ю для «АВТ Хайбер», єдиного приватного пуштунського телеканалу, й розповіли про дівчат, які покинули навчання через дії бойовиків. Напередодні вчителі пояснили нам, як треба відповідати на запитання. Я була не єдиною дівчиною, в якої брали інтерв’ю. Коли нам було по одинадцять-дванадцять років, ми всі спілкувалися з пресою, та коли виповнилося тринадцять-чотирнадцять, брати та батьки багатьох дівчат заборонили їм давати інтерв’ю, тому що дівчата досягали статевої зрілості й мусили дотримуватися кодексу пурда; другою причиною заборони був страх перед талібами.

Якось я пішла в студію телеканалу «Гео» — одного з найбільших інформаційних ресурсів нашої країни. В їхньому офісі була ціла стіна з екранів, на кожному з яких транслювався ефір якогось каналу. Я була приголомшена такою кількістю різних каналів. А потім подумала: «Телебаченню потрібне інтерв’ю. Вони хочуть провести бесіду з маленькою дівчинкою, але дівчатка цього дуже бояться, а якщо й ні, то їхні батьки просто не дозволяють цього робити. У мене є тато, який не боїться і який мене підтримує. Він мені сказав: „Ти донька цієї держави і маєш право висловлювати свою думку“». Що більше я спілкувалася зі ЗМІ, то сильнішою почувалася і то більше ми отримували підтримки. Мені було лише одинадцять років, хоч на вигляд можна було дати й більше. До того ж, мені здавалося, що ЗМІ подобається проводити бесіди з юною дівчинкою. Один журналіст називав мене такра дженай — «сяюча дівчинка», а інший казав, що я була паха дженай — мудрою не по літах. У серці я щиро вірила, що Аллах захистить мене. Якщо я виступаю за свої права, за права усіх дівчат, значить, я не роблю нічого поганого. Це мій обов’язок. Аллах хотів побачити, як би ми поводилися в таких ситуаціях. У Корані є такі слова: «Брехня повинна зникнути, і тоді запанує правда». Я думала: «Якщо один чоловік, Фазлулла, може все знищити, то невже одна дівчинка не може все це змінити?». Щоночі я зверталася до Аллаха з проханням дати мені сили.

У долині Сват на ЗМІ постійно тиснули згори, вимагаючи залишити позитивний відгук про Талібан. Деякі журналісти навіть називали речника Талібану, Мусліма Хана, Шкільним Дада, тоді як насправді він знищував школи. Однак багато місцевих журналістів були пригнічені тим, що відбувалося в їхній долині, і саме тому вони давали слово нам, оскільки ми могли сказати те, що вони не насмілювалися.

У нас не було машини, на інтерв’ю ми їздили на рикші, або ж нас відвозив хтось із татових друзів. Якось ми з татом поїхали в студію «Бі-Бі-Сі», щоб узяти участь у ток-шоу, яке проводив відомий журналіст Васатулла Хан. Разом із нами приїхав татів друг, Фазал Маула, зі своєю донькою, тож у ток-шоу брало участь двоє батьків і дві доньки. Сторону Талібану мав представляти Муслім Хан, та його не було в студії. Перед початком я трохи нервувала, але знала, що це ток-шоу дуже важливе, оскільки його мали слухати всі жителі Пакистану.

— Чому Талібан відбирає в мене моє основне право — право на освіту? — запитала я.

Однак відповіді від Мусліма Хана я не почула, оскільки його інтерв’ю по телефону було записане заздалегідь. А хіба може голос із запису відповісти на живі запитання?

Після ефіру люди почали переказувати мені свої вітання. Тато сміявся й казав, що мені треба було йти в політику. «Хоч ти ще тільки вчишся ходити, але ти вже говориш, як справжній політик», — піддражнював він мене. Але я ніколи не надавала цьому великого значення, бо знала, що це лише крихітні кроки назустріч великій справі.

Наші слова були наче весняний цвіт евкаліпту, зірваний поривом вітру. Незважаючи ні на що, таліби продовжували нищити школи. Увечері 7 жовтня 2008 року ми почули серію далеких вибухів. Наступного ранку ми дізналися, що таліби в масках вдерлись у школу для дівчат «Сангота» і коледж для хлопців «Ексельсіор» та підірвали обидві споруди, використовуючи саморобні вибухові пристрої (СВП). На момент вибуху в школі вже не було вчителів, оскільки напередодні вони отримали від бойовиків погрози й залишили заклад. Зруйновані школи були дуже популярні, особливо «Сангота».

Побудована ще за часів останнього валі, вона славилася своїми висококваліфікованими викладачами. Крім того, обидва навчальні заклади були досить великі: «Ексельсіор» налічував 2 000 учнів, «Сангота» — 1 000. Після вибуху тато ходив подивитися на руїни й казав, що будівлі зрівняли з землею. Він дав інтерв’ю для телебачення, стоячи серед битої цегли й обвуглених підручників. Додому тато повернувся глибоко вражений: «Від шкіл залишилися лише уламки», — сказав він нам.

Та все ж тато не втрачав надії і щиро вірив, що має настати той день, коли цій розрусі буде покладено край. Тата дуже пригнічувало те, що місцеві жителі розкрадали зі шкіл усе, що вціліло: меблі, книжки, комп’ютери... Нічого не залишалося. Коли тато вкотре про таке почув, він ледь не плакав: «Вони наче стерв’ятники, які скачуть по мертвому тілу».

Наступного дня тато виступив у прямому ефірі радіо «Голос Америки» і гнівно засудив знищення шкіл. Муслім Хан, представник Талібану, цього разу брав участь у радіодебатах, хоч і в телефонному режимі.

— Чим вам так не подобалися ці дві школи, що ви вирішили їх підірвати? — запитав мій тато.

Муслім Хан відповів, що школа «Сангота» проповідувала християнство, а в коледжі «Ексельсіор» діяла система сумісного навчання, згідно з яким хлопці й дівчата могли навчатися разом.

— Це брехня! — відповів тато. Школа «Сангота» існує з 1960-х років, і ніколи ніхто нікого не схиляв там на бік християнства ба більше, деяких учнів вдалося переконати у святості ісламу. А в коледжі «Ексельсіор» сумісне навчання діє виключно у молодших класах.

Муслім Хан нічого на це не відповів.

— Але ж у них теж є доньки! Невже таліби не хочуть, щоб вони отримали освіту? — запитувала я в тата.

Наша директорка, пані Мар’ям, свого часу навчалася в школі «Сангота», а зараз там училася її молодша сестра Айша. Після вибуху дівчинку з декількома іншими ученицями перевели в нашу школу. Місячної оплати за навчання ніколи не вистачало, щоби покрити всі шкільні витрати, тож додаткові учні приносили школі додатковий дохід, але мого тата це не тішило. Він ходив по всіх можливих інстанціях, вимагаючи відбудувати зруйновані школи. Якось він виступав на великих зборах, а тоді взяв на руки маленьку дівчинку, яка була в аудиторії зі своїми батьками, і сказав:

— Ця дівчинка — наше майбутнє. Хіба ж ми хочемо, щоб вона була неписьменною?

Аудиторія підтримала мого тата. Люди були готові на все, щоб їхні дочки отримували освіту.

Новенькі дівчата, які перейшли в наш клас, ділилися з нами дуже страшними історіями. Айша розповідала, що якось, коли вона поверталася додому зі школи «Сангота», то бачила, як таліб тримав за волосся відрубану голову полісмена, з якої капала кров. Новенькі дівчата були дуже здібними ученицями, а це означало, що конкуренція в нашому класі стала ще вищою. Одна з них, Ріда, вміла виголошувати блискучі промови. Ми з Монібою так з нею здружилися, що іноді це призводило до суперечок, оскільки дружити втрьох непросто. Моніба часто приносила з дому їжу, беручи з собою лише одну зайву виделку. І тоді я питала в неї:

— Хто твоя найкраща подруга: я чи Ріда?

Моніба сміялася й відповідала:

— Ви обидві мої найкращі подруги.

Наприкінці 2008 року Талібан знищив близько 400 шкіл. У Пакистані змінилася влада, президентом став Асіф Зардарі, чоловік убитої Беназір. Однак здавалося, що владі немає діла до нашої долини. Я казала, що все було б зовсім інакше, якби у сватських школах навчалися доньки Асіфа. Всією країною гриміли вибухи терористів-смертників, вони навіть підірвали готель «Маріот», що в Ісламабаді.

У Мінґорі було набагато безпечніше, ніж на віддалених територіях долини, тож багато наших родичів покинули село й переїхали жити до нас. Наш і без того маленький будинок переповнився моїми двоюрідними сестрами і братами. У той час у нас було мало розваг. Ми більше не могли грати в крикет на вулиці чи на даху будинку. Єдине, що нам залишалося, це бавитися на подвір’ї скляними м’ячиками. Я постійно билася зі своїм братом Хушалем, після чого він біг плакатися до мами. Ми з Хушалем ніколи не були друзями.

Я любила робити собі різні зачіски, тож годинами товклася у ванній кімнаті перед дзеркалом, намагаючись відтворити образи, які бачила у фільмах. До восьми чи навіть до дев’яти років мама стригла мене дуже коротко, як моїх братів: по-перше, так волосся було легше мити й розчісувати, а по-друге, щоб запобігти появі вошей. Але потім мені нарешті вдалося вмовити маму, і вона дозволила відпустити волосся аж до пліч. На відміну від Моніби, в якої було пряме волосся, я від природи мала хвилясте, і мені дуже подобалося завивати його у кучері або заплітати коси.

— Що ти там так довго робиш, пішо? — кричала мама, стоячи під дверима ванної кімнати. — Нашим гостям теж треба у ванну, всі чекають, коли ти нарешті вийдеш!

Найважчий період припав на священний місяць Рамадан 2008 року. Під час цього місяця мусульмани дотримуються суворого посту, ані їжа, ані питво не повинні торкатися їхній губ, доки не зайде сонце. Таліби розбомбили нашу електростанцію, і ми мусили обходитися без світла. А через кілька днів вони підірвали газопровід, тож газу в нас теж не було. Ціна на газові балони, які ми купували на базарі, зросла вдвічі, і мамі довелося готувати їжу на багатті, як ми це робили в селі. Але мама не нарікала: їжу треба було готувати, от вона цим і займалася. У декого ситуація була ще складнішою — в місті не було чистої води, і люди почали помирати від холери. Лікарня не давала ради з таким великим напливом пацієнтів, і довелося ставити велетенські намети, в яких лікували хворих.

Тато купив генератор, щоб качати воду зі свердловини, але встановив його не вдома, а в школі. По воду приходили діти з усього району. Щодня на вулиці збирався цілий натовп, щоб наповнити водою принесені з дому глечики, пляшки й цистерни. Однак деяких сусідів це дуже лякало.

— Що це ви таке робите? — питали вони в мого тата. — Якщо таліби дізнаються, що ви роздаєте людям воду вдень під час Рамадану, нас усіх підірвуть!

Натомість мій тато відповідав, що краще померти від бомби, ніж від спраги.

Дні, коли ми їздили на екскурсії чи влаштовували пікніки, тепер здавалися сном. Після заходу сонця ніхто не покидав своєї оселі. Терористи підірвали навіть гірськолижний підйомник і готель у «Малам-Джабба», де раніше завжди зупинялися туристи. Райський куточок перетворився на пекло, яке тепер оминали всі туристи.

Наприкінці 2008 року маулана Шах Дуран, заступник Фазлулли, оголосив по радіо, що всі школи для дівчат будуть закриті. Він попередив, що, починаючи з 15 січня, дівчатам заборонено ходити до школи. Спершу я подумала, що це жарт.

— Як вони можуть змусити нас перестати ходити до школи?!  — запитувала я у своїх подруг. — У них немає на це жодного права. Вони кажуть, що знищать наші гори, а самі навіть дорогу проконтролювати не можуть.

Однак дівчата не були зі мною згодні.

— А хто їх зупинить? — запитували вони у відповідь. — Вони вже сотні шкіл підірвали, а й досі ніхто нічого не зробив.

Тато казав, що в долині Сват діти здобуватимуть освіту, поки не знищена остання школа, поки живий останній учитель і останній учень. Мої батьки ніколи навіть не пропонували мені піти зі школи. І хоч ми любили нашу школу, не усвідомлювали, наскільки важлива для нас освіта, доки Талібан не спробував заборонити нам її здобувати. Те, що ми ходили до школи, читали книжки і виконували домашнє завдання, це був не просто спосіб згаяти час, це був наш квиток у майбутнє.

Зима того року була сніжна, і ми часто ліпили снігових ведмедів, однак якоїсь особливої втіхи від цього не відчували. Взимку таліби зазвичай зникали у горах, однак ми знали, що вони повернуться, хоч і гадки не мали, чого нам чекати далі. Ми щиро вірили в те, що скоро школа знову працюватиме. Талібан міг відібрати в нас книжки та ручки, але він не міг відібрати в нас здатність думати.

12. Кривава площа

Уночі таліби стягували тіла вбитих людей на площу, щоб наступного ранку, дорогою на роботу, всі їх побачили. Дуже часто до мерців були прикріплені записки зі словами: «От що чекає на того, хто працюватиме на армію» або «Не чіпай це тіло до 11-ої ранку, інакше будеш наступним». Іноді вночі, коли таліби вбивали людей, ставалися ще й землетруси, і тоді робилося ще страшніше, адже в такі моменти природна катастрофа поєднувалася з людською.

У січні 2009 року однієї морозяної ночі таліби вбили Шабану. Вона проживала в Мінґорі, на вузькій вуличці Банр-Базаар, де зазвичай мешкали всі танцюристи й музиканти. Батько Шабани розповідав, що в їхні двері постукала компанія чоловіків, які попросили дівчину затанцювати для них. Шабана пішла переодягатись, а як повернулася, чоловіки дістали пістолети й почали погрожувати, що вб’ють її. Було це вже після дев’ятої вечора, під час комендантської години. Люди чули, як дівчина кричала:

— Присягаюсь, я більше не буду. Обіцяю, більше ніколи не співатиму й не танцюватиму. Не чіпайте мене, заради Аллаха! Я жінка, я мусульманка. Не вбивайте мене!

Після цих слів прогриміли постріли, а тоді її продірявлене кулями тіло притягли на площу Ґрін-Човк. За весь час туди принесли стільки вбитих, що те місце почали називати Кривавою площею.

Про смерть Шабани ми дізналися наступного ранку. Фазлулла сповістив по своєму мулла-ФМ про те, що ця жінка заслуговувала на смерть через свою аморальну поведінку і що кожну дівчину, яка виступатиме на вулиці Банр-Базаар, чекає така сама доля. Раніше ми пишалися музикою й мистецтвом долини Сват, однак тепер більшість наших танцівників повтікали в Лахор чи в Дубай. Музиканти розміщували в газетах оголошення, що вони більше не виступають і присягалися жити побожним життям, тільки щоб догодити Талібану.

Шабану засуджували, що вона «зіпсована», та насправді чоловіки із задоволенням дивились, як вона танцює, і водночас зневажали її за те, що вона танцівниця. Донька хана не могла вийти заміж за сина цирульника, як і донька цирульника не могла вийти заміж за сина хана. Ми, пуштуни, любимо взуття, але не любимо шевців; захоплюємося хустками, та не поважаємо ткачів. Ремісники роблять великий вклад у наше суспільство, та ніколи не отримують визнання; і саме тому багато хто з них приєднався до Талібану, — щоб нарешті отримати певний статус і владу.

Людям подобалося дивитись, як танцювала Шабана, але її не поважали, тож коли її вбили, всі мовчали. Дехто навіть схвалював її вбивство, чи зі страху перед Талібаном, чи тому, що підтримував діяльність талібів.

— Шабана не була мусульманкою, — казали вони. — Вона була непорядна і заслужила на смерть.

Я не можу сказати, що день, коли вбили Шабану, був найгірший. У той час кожен день здавався найгіршим, та що там — кожна секунда. Погані новини приходили звідусіль: або в чийсь будинок кинули бомбу, або десь школу підірвали, або знову публічно когось шмагали. Цьому жаху не було кінця і краю. Через кілька тижнів після смерті Шабани таліби вбили вчителя з міста Матта, який відмовився носити шальвари вище кісточки, як це робили таліби. Він заявив, що іслам цього не вимагає. За це його повісили, а його батька застрелили.

Я ніяк не могла зрозуміти, чого Талібан прагнув досягти.

— Вони ганьблять нашу релігію, — казала я у кожному інтерв’ю. — Чи прийняли б ви іслам, якби вам до скроні приставили пістолет і сказали, що іслам — це єдина праведна віра? Якщо вони хочуть, щоб увесь світ прийняв іслам, то чом би їм для початку самим не стати праведними мусульманами?

Тато повертався додому приголомшений тими страхіттями, які бачив сам або про які йому розповідали: такими, як відрубані голови поліціянтів, розставлені тут і там у місті. Навіть прихильники Фазлулли, які віддавали йому своє золото, захоплювалися ним і вірили, що він і його люди справжні прапороносці ісламу, навіть вони в ньому розчарувалися. Тато розповідав про жінку, яка регулярно робила щедрі пожертви Талібану, поки її чоловік працював за кордоном. Коли він повернувся й довідався, що вона віддала талібам усе своє золото, то страшенно розлютився. Якось уночі в їхньому селі прогримів вибух, жінка злякалась і розплакалася.

— Не плач,  — сказав їй чоловік, це гуркотять твої сережки. — Вслухайся, зараз почнуть бахкати твої кулони й браслети.

І все одно мало хто наважувався висловлювати свою думку. Іхсан аль-Хак Хаккані, колишній татів конкурент по дебатах у коледжі, на той час працював журналістом в Ісламабаді і влаштував конференцію стосовно ситуації в долині Сват. Однак на неї не з’явився жоден із запрошених адвокатів та науковців. На конференції були присутні лише декілька журналістів і мій тато. Люди думали, що Талібан прийшов у долину назавжди, а тому краще з ним ужитися. Вони навіть казали: «Якщо ти з Талібаном, твоє життя у безпеці». Тому юнаки часто добровільно вступали до їхніх лав. Таліби вривалися в домівки і вимагали в людей гроші на нові автомати або забирали синів воювати на їхньому боці. Багаті сім’ї тікали за кордон. А в бідних не було вибору, вони мусили якось виживати. Зовсім беззахисними перед талібами були сім’ї, в яких чоловіки працювали у шахтах чи в Перській Затоці, їхні сини були для талібів легкою здобиччю.

Небезпека підступала до нашого дому дедалі ближче. Ахмед Шах отримав застереження від незнайомців, які погрожували його вбити. Після цього він поїхав в Ісламабад, щоб донести до влади правду про те, що відбувається в нашій долині. Та найстрашніше було те, що люди почали всіх і в усьому підозрювати. Навіть на мого тата почали тицяти пальцями:

— Наших убивають, а Зіяуддін, який відкрито виступає проти талібів, досі живий! Напевно, він їхній таємний агент!

Насправді татові неодноразово погрожували, але він нам про це не розповідав. Тато провів прес-конференцію в Пешаварі, вимагаючи від військових ужити заходів проти Талібану і добратися до очільників цього терористичного угруповання. Після цього на радіо «Мулла-ФМ» його ім’я прозвучало з погрозою від Шаха Дурана.

Мій тато проігнорував цю погрозу, але я за нього дуже переживала. Він був членом великої кількості різних комітетів і виступав на усіх можливих зборах, тож додому часто приходив аж опівночі. Тато навіть іноді ночував у свого товариша, щоб захистити нас у разі, якщо по нього прийдуть таліби. Йому була нестерпна думка, що його могли вбити на наших очах. Я не могла заснути, доки тато не повертався додому, а тоді сама зачиняла за ним ворота. Коли тато ночував удома, мама залишала на задньому подвір’ї драбину, оперту на зовнішню стіну, щоб у разі небезпеки тато переліз на сусідню вулицю. Тато тільки сміявся з цього плану втечі:

— Може, наше спритне білченя Атал і впорався б із цим завданням, але я точно не зможу!

Мама весь час намагалася продумати, що вона робитиме, якщо в наш дім увірвуться таліби. Вона вирішила, що на ніч кластиме під подушку ножа. Я сказала, що прослизну в туалет і викличу поліцію. А ще ми з братами постійно думали про те, як би викопати під нашим будинком тунель. І знову ж таки, я молила Аллаха послати мені чарівну паличку, за допомогою якої я б змусила Талібан зникнути назавжди.

Якось я побачила, як мій меншенький брат Атал розлючено копає землю в садку.

— Що це ти робиш? — запитала я в нього.

— Рию могилу,  — відповів Атал.

У новинах постійно повідомляли про нові вбивства і смерті, тож не було нічого дивного, що Атал думав про труни й могили. Замість звичних ігор у піжмурки чи в полісмени-злодії тепер усі діти гралися у солдатів і талібів. Із галузок вони майстрували ракети, а з палиць автомати — отакі в них були забавки у цей страхітливий час.

Ніхто не міг нас захистити. Заступник комісара, Саїд Джавід, ходив на збори Талібану, молився в їхніх мечетях і навіть проводив їхні засідання. Джавід став справжнім талібом. Одними з основних мішеней Талібану були недержавні організації, чи НДО, які вони вважали антиісламськими. Коли представники НДО отримували від Талібану листи з погрозами, вони йшли по допомогу до заступника комісара, однак той їх навіть не слухав. Якось на зборах тато запитав у нього:

— Кому ви підпорядковуєтеся: Фазлуллі чи уряду?

Араби кажуть: «Народ завжди слідує за своїм правителем». Тож коли найвищий орган влади у твоєму регіоні приєднується до Талібану, талібанізація стає вже певною нормою.

У Пакистані люблять поширювати різноманітні теорії змови. Дехто вважає, що наша влада навмисне підтримувала Талібан. Буцімто армії було вигідно, щоб у долині Сват перебували таліби, оскільки американці хотіли влаштувати там свою авіабазу для запуску безпілотних літаків. А тепер, коли наша долина кишіла талібами, влада могла сказати американцям, що ми нічим не можемо вам допомогти, в нас своїх проблем вистачає. Крім того, це було ідеальне виправдання на американську критику того, що наші військові не намагалися зупинити Талібан, а навпаки, допомагали йому. Тепер наш уряд міг відповісти:

— Ви кажете, що ми беремо ваші гроші і допомагаємо терористам, то чому ж тоді вони на нас нападають?

— Очевидно, Талібан заручився підтримкою якоїсь невидимої сили, — казав мій тато. Ця ситуація надзвичайно складна, і що більше ти намагаєшся в ній розібратися, то більше заплутуєшся.

У 2008 році уряд навіть звільнив із в’язниці засновника ТНШМ Суфі Мохаммеда. Казали, що він був стриманішим за свого зятя Фазлулла, тож з’явилася надія, що він укладе з урядом мирну угоду, встановить у долині Сват шаріатський закон і звільнить нас від жорстокості Талібану. Мій тато підтримував цю ідею. Ми знали, що на цьому все б не закінчилося, однак тато заявляв, що, якби в нас діяв шаріат, талібам просто не було б за що воювати. Їм би довелося скласти зброю і жити, як звичайним людям. Якби вони не погодилися на таке, тоді б викрилася вся правда про те, ким вони є насправді.

Армія, як і раніше, проводила навчання у горах навколо Мінґори. Щоночі, коли ми лягали спали, звідти долинала стрілянина й гучні вибухи. Стрілянина затихала хвилин на п’ять-десять, максимум п’ятнадцять, і щойно нам вдавалося задрімати, як усе починалося спочатку. Можна було закривати вуха чи накрити голову подушкою, але все відбувалося дуже близько до нашого дому, тож звук був надто гучний, щоб його можна було приглушити. А вранці ми вмикали телевізор і слухали новини про чергові вбивства, скоєні Талібаном. Після цього завжди виникали запитання, куди ж цілу ніч стріляла наша армія, до чого був увесь той гарматний гуркіт і чому навіть щоденному радіомовленню «Мулла-ФМ» досі не покладено край. І армія, і Талібан були дуже могутні. Іноді їх контрольно-пропускні пости перебували менш ніж за кілометр один від одного, до того ж на одній дорозі. Це було щось незбагненне. Ніхто не розумів, чому вони так близько одне до одного і ніхто не нападає і не обороняється. Казали, що ці сили є двома сторонами однієї медалі. Мій тато порівнював нас, простий народ, із зерном, яке опинилося між жорнами водяного млина. І попри це, він усе одно не боявся. Тато казав, що ми повинні й далі виступати проти ворогів.

Я — проста людина, і коли я чула кулеметні черги, моє серце тремтіло. Іноді мені бувало дуже страшно, але я нікому про це не казала. Я б усе одно не перестала ходити до школи. Проте страх дуже сильне почуття, саме страх змусив людей засудити Шабану. Страх зробив людей жорстокими. Талібан розтоптав як наші пуштунські цінності, так і цінності ісламу.

Щоб менше думати про всі ці похмурі події, я почала читати книжку Стівена Гокінга «Коротка історія часу»9, яка давала відповіді на такі запитання, як, наприклад, зародження всесвіту й можливість зворотного плину часу. Мені було лише одинадцять, але я всім серцем бажала, щоб це було можливо.

Ми, пуштуни, знаємо, що лезо помсти ніколи не тупиться, і якщо ти вчинив зло, обов’язково настане час, коли тобі доведеться за це заплатити. Та тільки коли вже цей час настане для талібів?

9 Книга «Коротка історія часу» Стівена Гокінга була перекладена спільнотою форуму r2u.org.ua 2014 року. Її поширює безкоштовно в електронному вигляді київське видавництво «КІС».

13. Щоденник ґул макай

В один із таких похмурих днів моєму татові зателефонував його товариш, Абдул Хай Какар, журналіст радіостанції «Бі-Бі-Сі» у Пешаварі. Абдул хотів знайти вчительку або ученицю, яка б вела блог про своє життя за режиму Талібан, і таким чином показати катастрофу долини Сват очима місцевих жителів. Спочатку взятися за блог погодилася молодша сестра пані Мар’ям, Айша, але потім про це довідався її батько і заборонив їй дописувати, оскільки це було дуже ризиковано.

Я випадково почула, як тато про це говорив, і сказала: «А чом би мені не спробувати?». Я хотіла, щоб люди знали, що в нас відбувається. «У нас є право на освіту, — казала я, — як і право на те, щоб співати. Іслам дав нам це право, заповідаючи, що кожній дівчині й хлопцеві слід ходити до школи. У Корані написано, що ми повинні прагнути до знань, старанно вчитись і розвідувати таємниці світу».

Я ніколи раніше не вела особистого щоденника і навіть не знала, з чого слід почати свій блог. І хоча вдома у мене стояв комп’ютер, у нас досить часто були проблеми з електропостачанням, та й мало де в місті можна було під’єднатися до інтернету, а тому щовечора Хай Какар дзвонив мені на мамин телефон. Сам він користувався телефоном своєї дружини, щоб таким чином нас захистити, оскільки його власний телефон, як він казав, прослуховувала розвідувальна служба. Абдул допомагав мені з блогом: він запитував, як у мене минув день, просив розповісти кумедні випадки або ж поділитися мріями. Наші телефонні бесіди тривали від тридцяти до сорока п’яти хвилин і велися мовою урду, хоч ми обоє пуштуни. А все тому, що блог мав вестися мовою урду, тож Абдул хотів, щоб я говорила якомога автентичніше. Після наших розмов журналіст записував усі мої слова, а тоді раз на тиждень вони з’являлися на веб-сайті «Бі-Бі-Сі». Він розповів мені про Анну Франк, тринадцятирічну єврейську дівчинку, яка під час війни переховувалася зі своєю сім’єю від нацистів в Амстердамі. Адбул розповів, що дівчинка вела щоденник, в якому описувала скрутне життя своєї сім’ї, те, як вони проводили день, свої переживання. На превеликий жаль, врешті-решт сім’ю зрадили й заарештували, після чого Анна загинула в концтаборі у віці п’ятнадцяти років. Згодом її щоденник опублікували, і записи єврейської дівчинки зворушили весь світ.

Хай Какар сказав, що використовувати власне ім’я надто ризиковано, тож він вигадав мені псевдонім — Ґул Макай. Це ім’я перекладається як «волошка», воно належало героїні однієї пуштунської народної казки. Ця оповідка нагадувала мені розповідь про Ромео та Джульєтту. Головні герої, Ґул Макай і Муса Хан, познайомилися, навчаючись в одній школі, і закохалися одне в одного.

Та тільки вони належали до різних племен, тож їхнє кохання призвело до війни. Однак, на відміну від шекспірівської п’єси, їхня історія не мала трагічного кінця. За допомогою Корану Ґул Макай пояснила своїм старійшинам, що війна — це гріх, і зрештою два племені припинили ворожнечу і дозволили закоханим об’єднатися. Моя перша стаття була опублікована 3 січня 2009-го і називалася «Мені страшно»: «Мені снився страшний сон, у ньому було багато військових вертольотів і талібів. Такі сни мучать мене, відколи в долині Сват почалася військова операція». Я написала про те, як страшно мені було ходити до школи через наказ, виданий Талібаном, і як дорогою я весь час озиралась. А ще я поділилася спогадом про випадок, який стався зі мною, коли я поверталася зі школи додому: «Я йшла додому, аж раптом почула за спиною чоловічий голос: „Я тебе вб’ю“. Я прискорила крок, а через якийсь час озирнулася, щоб глянути, чи не переслідує він мене. На щастя, він розмовляв по телефону, тож ті слова були адресовані комусь іншому».

Я відчула піднесення, побачивши власні слова на веб-сайті. Спочатку мені було трохи ніяково, але потім я зрозуміла, що саме Хай Какар хотів від мене чути, і це додало мені впевненості. Йому подобалося, коли я ділилася особистими переживаннями і висловлювала свої, як він казав, «гострі судження», а також його цікавило буденне життя звичайної родини в атмосфері талібського терору.

Я дуже багато писала про школу, оскільки навколо неї крутилося все моє життя. Мені дуже подобалася моя шкільна форма яскраво-блакитного кольору, однак учителі радили ходити у повсякденному одязі, а підручники ховати під хусткою. Одна з моїх статей називалася «Кольорове не одягати!». В ній були такі рядки: «Уранці, збираючись до школи, я хотіла вдягнути шкільну форму, але потім пригадала пораду, яку дав наш директор, і вирішила йти у своїй улюбленій буденній рожевій сукні».

А ще я писала про паранджу. Малі дівчата люблять одягати паранджу, їм здається, що це дуже вишукано. Та коли тебе змушують її носити, ставлення змінюється. У паранджі дуже важко ходити. В одній зі своїх статей я описала інцидент, який трапився на базарі, коли я прийшла туди з мамою і двоюрідним братом: «На базарі ми почули історію про те, як упала одна жінка, вдягнута в паранджу. Якийсь чоловік підійшов і подав їй руку, та вона відповіла: „Не допомагай мені, брате, адже Фазлулла радіє з моїх мук“. Коли ми з мамою і братом зайшли в крамницю, її власник розсміявся й сказав, що спершу налякався, бо думав, що ми терористи-смертники, оскільки були вдягнуті в паранджу».

У школі всі почали говорити про мій блог. Одна дівчинка навіть роздрукувала його і принесла показати моєму татові.

— Це чудовий блог,  — сказав він із багатозначною усмішкою.

Мені дуже хотілося розповісти всім, що я автор того блогу, однак журналіст «Бі-Бі-Сі» заборонив, оскільки це було дуже небезпечно. Чесно кажучи, я цього не розуміла, адже я була дитиною, а хіба хтось напав би на малу дівчинку? Деякі мої подруги почали впізнавати в моєму блозі недавні події. А в одній зі своїх статей я практично виказала свою таємницю, написавши: «Моїй мамі подобається мій псевдонім Ґул Макай. Вона навіть жартома казала татові, що ми повинні замінити ним моє власне ім’я... Мені теж подобається мій псевдонім, оскільки моє ім’я означає „вбита горем“».

Блог Ґул Макай привернув до себе увагу людей, які жили далеко за межами нашої долини. У газетах почали з’являтися уривки з моїх статей. «Бі-Бі-Сі» навіть зробила аудіозапис моїх слів, використовуючи голос іншої дівчинки, і я почала розуміти, що слова, які лунають по радіо, можуть бути набагато могутніші за кулемети, танки чи гелікоптери. Ми вчилися боротися, усвідомлюючи, наскільки ставали сильними, коли не боялися говорити вголос.

Дехто з учителів перестав ходити до школи. Один із них сказав, що мулла Фазлулла наказав йому їхати на будівництво його штаб-квартири в Імам Дері. Другий пояснив, що бачив дорогою мерця з відрубаною головою і не хоче ризикувати життям заради викладання. Люди боялися. Сусіди казали, що Талібан дав указівку повідомляти в мечеть про сім’ї, де є незаміжні дівчата, щоб видавати їх заміж, імовірно, за своїх бойовиків.

На початку січня 2009 року в моєму класі залишилося лише десятеро дівчат із двадцяти семи. Багато хто покинув долину і перебрався у Пешавар, де можна було й далі здобувати освіту. Тато ж наполягав, щоб ми залишались у Мінґорі. Він казав: «Долина Сват нам стільки всього подарувала, що тепер, у ці важкі часи, ми повинні залишатися сильними заради нашої землі».

Якось ми пішли на вечерю до татового товариша, пана Афзала, який керував лікарнею. Коли після вечері лікар підвозив нас додому, ми побачили по обидва боки дороги озброєних бойовиків у масках і дуже злякалися. Лікарня пана Афзала була розташована на захопленій талібами території. Постійні обстріли та комендантська година перешкоджали нормальному функціонуванню лікарні, і тому він був змушений перенести її в місто Барікот. Такі зміни викликали хвилю обурення місцевих жителів, і тоді речник Талібану, Муслім Хан, попросив відновити роботу лікарні на попередньому місці. Афзал звернувся по пораду до мого тата. «Не чекай хорошого від поганих людей», — сказав йому тато. Пан Афзал погодився з тим, що лікарня під захистом Талібану не найкраща ідея, і відмовився від пропозиції талібів.

Лікар жив неподалік від нас, тож коли він без пригод привіз нас усіх додому, тато вирішив провести тепер уже його, на випадок, якщо лікаря підстерігали таліби. Коли вони від’їхали від нашого будинку, Афзал знервовано спитав у мого тата:

— А якщо нас зупинять, як ми назвемося?

— Ти — лікар Афзал, я Зіяуддін Юсуфзай,  — відповів мій тато. — Це вони горлорізи, а ми не зробили нічого поганого. Навіщо нам вигадувати якісь імена? Так роблять лише злочинці.

На щастя, на той момент таліби вже кудись зникли. Коли тато подзвонив і сказав, що вони безпечно добралися, ми всі полегшено зітхнули.

Я теж не хотіла здаватися. Однак зловісна дата, з якої дівчата повинні перестати ходити до школи, все наближалась. Я не розуміла, як можна у ХХІ столітті заборонити понад 50 000 дівчат ходити до школи. Я весь час сподівалася, що доти щось зміниться і всі наші школи продовжать свою роботу. І от цей день настав. Ми вирішили, що дзвінок школи «Хушаль» затихне останнім. Для того, щоб залишитися в долині Сват, наша директорка пані Мар’ям навіть заміж вийшла. Оскільки з міркувань безпеки вся її сім’я переїхала в Карачі, вона як жінка не могла залишатися сама.

У середу, 14 січня, мою школу закрили. Коли я прокинулася того ранку, то перше, що я побачила у своїй кімнаті, були камери. Пакистанський журналіст Ірфан Ашраф стежив за кожним моїм кроком, навіть коли я читала молитви і чистила зуби.

Мій тато був не в гуморі. Товариш умовив його взяти участь у зйомці документальної стрічки для веб-сайту газети The New York Times і показати світові, що з нами відбувається. За декілька тижнів до того ми зустрілися в Пешаварі з американським журналістом Адамом Елліком. Це була кумедна зустріч.

Спочатку він дуже довго розмовляв із моїм татом англійською, я ж не промовила жодного слова. Далі журналіст запитав, чи міг би він поговорити зі мною, і почав ставити мені запитання через Ірфана як перекладача. Хвилин через десять з моєї міміки Адам усвідомив, що я чудово його розумію і без перекладача.

— Ти розмовляєш англійською? — запитав він мене.

— Так, та моє серце стискає страх,  — відповіла я.

Адам був приголомшений.

— Люди, та що це з вами?— запитав журналіст в Ірфана та мого тата. — Вона говорить англійською краще за вас обох, а ви їй перекладаєте! І ми всі розсміялися.

Спочатку ідея документальної стрічки полягала в тому, щоб зняти тата в останні дні роботи його школи, але наприкінці нашої зустрічі Ірфан запитав у мене:

— Що ти робитимеш, якщо настане день, коли ти більше не зможеш повернутися до своєї долини та до школи?

Я сказала, що цього ніколи не станеться. Та Ірфан наполягав, і тоді я розплакалася. Думаю, саме в той момент Адам вирішив поставити мене в центрі сюжету.

Адам не міг приїхати у Сват, оскільки іноземцям там було дуже небезпечно. Коли до Мінґори приїхав Ірфан із кінооператором, мій дядько, який жив тоді з нами, повторював знов і знов, що ми дуже ризикуємо, погодившись на цю зйомку.

Тато теж просив журналістів сховати камери. Але ті люди подолали довгий шлях, щоб приїхати до нас, тож нам, пуштунам, важко було відмовити їм у гостинності. Крім того, тато знав, що це можливість розповісти світові про те, що у нас відбувається. Татів друг сказав, що такий фільм матиме значно сильніший вплив, ніж якби вони просто ходили й знімали там і сям.

На той момент я дала вже чимало інтерв’ю для телебачення, мені подобалося виступати перед мікрофоном, дівчата мене навіть дражнили. Та я ще ніколи не проживала життя перед камерою. «Будь собою»,  — казав мені Іфран. Та це не так просто, коли за тобою скрізь слідує камера, навіть коли ти чистиш зуби. Я показала свою шкільну форму, яку більше не могла носити, і розповіла, що дуже боюся, щоб мене не перестріли таліби й не хлюпнули кислотою в обличчя, як вони це робили зі школярками в Афганістані.

В останній день навчання у нашій школі провели спеціальні збори, однак було дуже важко щось розчути через гул гелікоптерів над головою. Деякі учениці засудили те, що відбувається в долині Сват. У школі востаннє продзвенів дзвінок, і пані Мар’ям оголосила про початок зимових канікул. Однак, на відміну від усіх попередніх років, не було оголошено дату продовження навчання. Та все одно деякі вчителі задали нам домашнє завдання. На шкільному подвір’ї я обійняла всіх своїх однокласниць, подивилася на дошку пошани і замислилася про те, чи з’явиться ще коли-небудь на ній моє ім’я. У березні ми мали складати іспити, та чи відбудуться вони?! Бажання отримати найвищий бал втрачає сенс, коли ти взагалі не можеш учитися; коли в тебе забирають можливість учитися, ти усвідомлюєш, наскільки важлива освіта.

Перед тим, як зачинити шкільні двері, я озирнулася, наче востаннє стоячи на шкільному порозі. Це був фінальний кадр частини документального фільму. Насправді ж потім я повернулася в приміщення. Ми з подругами не хотіли, щоб цей день закінчився і тому вирішили трохи там затриматися: пішли в крило початкової школи, де було значно просторіше, і де можна було бігати й гратися. Ми грали в гру «Манго-манго», суть якої у тому, що всі дівчата стають у коло й співають, а коли пісня закінчується, треба завмерти на місці. Той, хто поворухнеться або засміється, вибуває з гри.

Того дня ми повернулися додому значно пізніше. Зазвичай ми виходили зі школи о першій, а тоді затрималися до третьої. А я ще й посварилася з Монібою через якусь таку дурницю, що вже й не пригадаю, через що саме. Наші однокласниці дивувалися:

— Завжди ви сваритесь у невідповідний момент!  — казали вони.  І мали рацію, бо хіба ж так можна прощатися?

Режисерам документального фільму я сказала:

— Вони не зможуть мене зупинити! Я отримаю освіту вдома, у школі чи деінде. Ми звертаємося до всього світу з проханням урятувати наші школи, врятувати наш Пакистан, врятувати нашу долину.

Коли я прийшла додому, я гірко заплакала і ніяк не могла спинитися. Мені було лише одинадцять років, і здавалося, що я втратила геть усе. Я казала однокласницям, що таліби не доведуть цю справу до кінця.

— Вони, як наші політики, говорять-говорять, але нічого не роблять, — запевняла я.

Однак, коли таліби не спинились і таки закрили школу, я розгубилась. Я почала плакати, і все ніяк не могла заспокоїтися. Разом зі мною плакала й моя мама, а тато сказав:

— Ти обов’язково ще ходитимеш до школи.

Для тата закриття шкіл означало ще й втрату своєї справи. Після зимових канікул хлопчачі школи мали відновити свою діяльність, однак утрата шкіл для дівчат означала значне зменшення доходу. Більше половини учнів затримували оплату за навчання, і в останній день татові довелося побігати, щоб зібрати гроші й оплатити оренду, комунальні послуги та видати платню вчителям.

Тієї ночі повітря в долині було сповнене артилерійського вогню, який тричі виривав мене зі сну. Наступного ранку життя вже було іншим. Я почала думати, чи не поїхати мені в Пешавар або за кордон, або чи не попросити вчителів заснувати таємну школу в нас удома, як це робили в Афганістані під час правління талібів. Оскільки школа була закрита, я почала багато виступати на радіо й телеканалах.

— Нам можуть заборонити ходити до школи, та не можуть заборонити вчитися,  — казала я. Мій голос звучав бадьоро, проте в серці поселилася тривога. Ми з татом поїхали в Пешавар, де відвідали багато місць, у яких розповідали людям про все, що відбувалося насправді.

— Яка іронія, — розповідала я, — таліби вимагають, щоб дівчат навчали й лікували фахівці жіночої статі, водночас вони не дозволяють дівчатам ходити до школи, щоб стати такими фахівцями.

Якось Муслім Хан заявив, що дівчата не повинні ходити до школи і здобувати західну освіту. І це сказав чоловік, який стільки років жив в Америці! Він запевнив, що розробить власну освітню програму.

— Цікаво, що Муслім Хан використовуватиме замість стетоскопа й термометра? — запитував мій тато. — Чи, може, для лікування хворих існують якісь східні інструменти?!

Таліби забороняли освіту тому, що, на їхню думку, читання книжок, знання англійської мови та вивчення природничих наук робить людину європеїзованою.

Але, як я завжди кажу, освіта — це просто освіта. Ми повинні вивчити все, і тільки тоді обирати шлях, яким підемо у своєму житті. Немає освіти східної чи західної, вона загальнолюдська.

Мама постійно просила мене ховати обличчя, коли розмовляю з представниками ЗМІ, адже в моєму віці я повинна носити паранджу, тож мама дуже боялася за мою безпеку. Однак вона ніколи нічого мені не забороняла. Ми жили в час жаху і страху. Люди часто говорили, що Талібан міг убити мого тата, але не мене.

— Малала — ще дитина, — казали вони, — а навіть таліби не вбивають дітей.

А от моя бабуся не була в цьому так впевнена. Коли я виступала на телебаченні чи просто виходила з дому, вона завжди молилася:

— Аллах, прошу тебе, зроби Малалу такою ж, як Беназір Бхутто, тільки не давай їй таке ж коротке життя.

Після того, як школу закрили, я все одно продовжувала вести блог. Минуло чотири дні після дати, коли дівчатам було заборонено ходити до школи, і за цей час знищили ще п’ять шкіл. «Я була дуже здивована,  — писала я у своєму блозі, — адже всі ці школи були вчасно закриті, навіщо їх зруйнували? Після встановленого талібами терміну ніхто більше не ходив на навчання. І чому наша армія не вживала ніяких заходів?! Вони лише те й роблять, що сидять у своїх бункерах на вершинах пагорбів, полюють на диких кіз і їдять, скільки душа забажає». А ще я написала про людей, які ходили дивитися на публічне шмагання, що його таліби влаштовували на сцені в центрі міста і про яке завчасно оголошувалося в ефірі «Мулла-ФМ»; ну і, звісно, я зауважила той факт, що нашої поліції в такі моменти ніде не було видно.

Якось удома пролунав телефонний дзвінок із Америки, дзвонила студентка Стенфордського університету. Її звали Шіза Шахід, і сама вона була родом з Ісламабада. На сайті газети The New York Times вона побачила документальну стрічку «Закінчення уроків у долині Сват» і відшукала наш номер телефону, щоб висловити свою підтримку. У той момент ми усвідомили могутність ЗМІ. Мій тато аж засяяв від гордості, що документальна стрічка з моєю участю стала настільки популярна.

— Ти тільки поглянь на неї! — казав він Адаму Елліку. — Чи ж не здається тобі, що вона нам послана з небес?! Тато вмів мене збентежити.

Адам відвіз нас в Ісламабад, і я вперше побувала в столиці Пакистану. Ісламабад — дуже гарне місто з красивими білими будинками та широкими дорогами, однак воно позбавлене природної краси, якою наділена наша долина. Ми бачили Червону мечеть, що недавно побувала в облозі, широченний проспект Конституції, що веде до прикрашеної білими колонами будівлі парламенту та президентського палацу, в якому зараз жив Зардарі. Генерал Мушарраф перебував у вигнанні і в той момент проживав у Лондоні.

Ми ходили по крамницях, у яких я купила собі нові підручники, а Адам придбав для мене декілька DVD з американськими серіалами, такими, наприклад, як комедійний серіал «Погануля Бетті», головна героїня якого носила на зубах жахливі брекети, але мала дуже добре серце. Мені дуже сподобався цей серіал і я мріяла, що колись теж поїду в Нью-Йорк і працюватиму в редакції модного журналу. Ми відвідали музей Лок Вірса й насолодилися тим, що знову побачили нашу національну спадщину, адже в долині Сват музеї давно позакривали. На сходах музею якийсь чоловік продавав попкорн. Він, як і ми, був пуштуном, і коли тато спитав, чи він родом з Ісламабада, чоловік відповів:

— Думаєш, Ісламабад міг коли-небудь належати нам, пуштунам?

Він розповів, що приїхав з Мохманду, однієї з Федерально керованих племінних територій. Він мусив тікати зі свого дому через проведення там військової операції. Тато слухав історію цього чоловіка, і на очі йому набігли сльози.

В Ісламабаді багато будинків були оточені бетонними блоками, а на вулицях встановлені контрольно-пропускні пункти, які перевіряли всі приїжджі автомобілі і в такий спосіб оберігали місто від терористів-смертників. Коли ми вирушали з міста, наш автобус в’їхав у велику вибоїну, і Хушаль, який саме задрімав, підхопився з криком: «Це бомба?». Саме таким страхом було наповнене наше буденне життя. Будь-яка тривога чи шум могли виявитися вибухами бомб або стріляниною.

Під час нашої короткої подорожі ми забули про наші біди. Та щойно повернулися в долину, як на нас знову чатували небезпека і страх. Та все одно Сват був нашим домом, і ми не готові були його покинути.

Удома я відчинила свою шафу, й погляд одразу зачепився за шкільну форму, портфель, готовальню. Мені стало дуже сумно. Поїздка до Ісламабада була для мене приємною перервою, а тепер я повернулась у свою реальність.

14. Сміховинний мир

Коли після зимових канікул школа для хлопців відновила роботу, Хушаль сказав, що він би волів залишатися вдома, як я. Мене це дуже розгнівало.

— Ти навіть не уявляєш, як тобі пощастило!  — сказала я йому.

Було так дивно, що мені не треба йти до школи. У нас уже навіть телевізора не було. Поки ми були в Ісламабаді, грабіжники залізли в дім і винесли телевізор, скориставшись драбиною, що стояла на задньому дворі на випадок, якби татові довелося тікати.

Хтось дав мені почитати книжку Пауло Коельйо «Алхімік». Це була розповідь про пастуха, який мандрував до єгипетських пірамід у пошуках скарбів, які насправді були в нього вдома. Мені ця книжка дуже сподобалась, і я перечитувала її знов і знов. «Коли ти чогось по-справжньому хочеш, усесвіт допомагає тобі», — сказано в моїй улюбленій книзі. Та навряд чи Пауло Коельйо доводилося мати справу з Талібаном чи з нашими безпорадними політиками.

От чого я не знала, то це того, що Хай Какар вів таємні переговори з Фазлуллою та його польовими командирами. Він познайомився з ними під час інтерв’ю і тепер закликав їх змінити свою думку і зняти заборону з освіти дівчат.

— Маулано, послухайте, — звертався він до Фазлулли. — Ви розстрілювали людей, відрубували їм голови, різали, як худобу, і Пакистан не протестував. Та коли ви заборонили дівчатам ходити до школи, це викликало протести. Навіть ЗМІ, які досі були доволі лояльні до вас, тепер обурилися.

Тиск невдоволення усієї країни подіяв, і Фазлулла зняв заборону відвідувати школу дівчатам, яким ще не було десяти років, тобто в школу можна було ходити тільки до четвертого класу. Я ж уже була в п’ятому, тож декому з нас доводилося прикидатися молодшими, ніж ми були насправді. Ми знову почали ходити до школи, однак одягалися в буденний одяг, а книжки ховали під довгими шалями. Це було ризиковано, однак на той момент єдине, чого я прагнула, це ходити до школи. Нам також дуже пощастило, що пані Мар’ям виявилася настільки сміливою, що не побоялася порушити заборону ходити на роботу. Вона була знайома з моїм татом з десяти років, тож вони цілком одне одному довіряли. Коли мій тато затягував свої промови, а таке бувало часто, пані Мар’ям подавала йому знак, що пора закінчувати.

— Таємна школа — це наш з вами мовчазний протест, — казала вона нам.

У своєму блозі я нічого не писала про нашу школу, адже якби таліби про це дізналися, нас би публічно відшмагали, а може й убили б, як Шабану. Хтось боїться привидів, хтось павуків чи змій, а ми в ті часи найбільше боялися людей.

Дорогою до школи я іноді бачила талібів у тюрбанах із довгим брудним волоссям. Переважно вони ховали обличчя. Таліби були дуже неохайні, а їхній вигляд завжди викликав страх. Вулиці Мінґори спорожніли —третина жителів покинула долину. Тато казав, що цих людей не можна звинувачувати у втечі, оскільки наш уряд зовсім не мав влади над тим, що коїлося. У нашому регіоні чисельність урядових військ досягла 12 тисяч — у чотири рази більше за кількість бойовиків Талібану. Армія мала танки, гелікоптери та сучасну зброю, та все одно 70 % території долини Сват перебувало під контролем Талібану.

Приблизно через тиждень після того, як ми відновили навчання у школі, 16 лютого 2009 року, нас розбудила стрілянина. За нашою традицією стріляють із гвинтівок, коли святкують народження чи весілля, однак із приходом талібів ця традиція втратила свою популярність. Тож почувши стрілянину, ми подумали, що нам загрожує небезпека. Однак потім дізналися, що то й справді була святкова стрілянина з нагоди укладення мирної угоди між Талібаном та урядом нашої провінції, який тепер перебував під контролем Національної партії Авамі (НПА), а не мулл. Уряд погодився ввести в дію закон шаріату на всій території долини Сват, а натомість бойовики мали припинити вогонь. Таліби погодилися на десятиденне перемир’я, а щоб продемонструвати свою добру волю, звільнили китайського телефонного майстра, якого викрали ще півроку тому.

Ми з татом теж дуже раділи, адже часто висловлювалися за мирну угоду, проте сумнівалися в тому, що її умови будуть виконуватися. Люди сподівалися, що таліби вгамуються, повернуться додому і житимуть як мирні громадяни. Вони переконували себе в тому, що шаріат долини Сват відрізнятиметься від афганської версії цього закону, — що в нас працюватимуть школи для дівчат і не буде поліції моралі; що Сват залишиться таким, яким був колись, тільки з іншою системою правосуддя. Мені дуже хотілося в це вірити, та я побоювалась, що цього не буде. Я собі думала: «Система завжди залежить від людей, які за нею наглядають. А в нашому випадку хто ці люди? Таліби».

Дуже важко було повірити в те, що цей жах залишився позаду! Убито більше тисячі мирних жителів та полісменів. Жінок змусили сидіти за зачиненими дверима, школи та мости були підірвані, а підприємства закриті. Ми потерпали від варварських публічних судів та жорстокого правосуддя і жили в постійному страху. А тепер усе це враз мало припинитися.

За сніданком я сповістила своїх молодших братів про те, що відтепер ми будемо говорити тільки про мир, і ні в якому разі не про війну. Однак, як і завжди, вони проігнорували мої слова і пішли гратися у свої бойові ігри. У Хушаля був іграшковий гелікоптер, а в Атала паперовий пістолет, і все, що від них можна було почути, — це вигуки: «Вогонь!» та «Зайняти позиції!». Та мені було байдуже. Я пішла помилуватися своєю шкільною формою, радіючи від думки про те, що скоро знову зможу її носити. Директорка повідомила, що іспити відбудуться у перший тиждень березня, тож настав час сідати за підручники.

Та наша радість тривала недовго. Через два дні, якраз коли я бесідувала на даху готелю «Тадж-Махал» зі знаменитим журналістом на ім’я Хамід Мір, ми отримали звістку про вбивство іншого тележурналіста. Його звали Муса Хан Хел, він досить часто брав інтерв’ю у мого батька. Того дня Муса знімав сюжет про марш миру, влаштований Суфі Мохаммедом. Насправді це був не марш, а проїзд вервечки автомобілів. Пізніше тіло Муси Хана було знайдене неподалік від місця, де відбувалася процесія. Його тіло було продірявлене кулями, а горло перерізане. Мусі Хан Хелу було двадцять вісім років.

Коли ми розповіли про це мамі, вона дуже засмутилася і пішла спати, плачучи. Вона переживала через те, що, попри підписання мирної угоди, в долину повернулося насильство. А може, ця угода лише ілюзія?

Через кілька днів, 22 лютого, у прес-клубі Мінґори Саїд Джавід, що виконував у той час обов’язки заступника комісара, оголосив про «постійне припинення вогню». Він закликав усіх жителів, які виїхали з долини, повернутися до своїх домівок. Муслім Хан, речник Талібану, підтвердив їхню домовленість про повне припинення вогню, після чого президент Зардарі підписав мирну угоду, надавши їй законної сили. Крім того, уряд погодився виплатити компенсації сім’ям загиблих.

Жителі долини тріумфували, а я почувалася найщасливішою, адже ця угода означала, що школа для дівчат знову працюватиме належним чином. Таліби заявили, що дівчата можуть ходити до школи, та повинні носити паранджу. Ми не були проти такої умови, адже тепер могли жити своїм життям.

Однак ця мирна угода подобалася не всім. Наших американських союзників розлютив такий розвиток подій. «Пакистанський уряд, по суті, відмовляється від влади на користь Талібану та екстремістів»,  — заявила Гілларі Клінтон, державний секретар США. Американці були стурбовані тим, що ця угода свідчила про капітуляцію. Пакистанська газета «Давн» опублікувала редакційну статтю, в якій ішлося про те, що підписана угода посилала «катастрофічний сигнал: боріться з владою, і вона дасть вам усе, чого побажаєте, не просячи нічого натомість».

Але що ці критики розуміли! Вони не жили в нашій долині. Нам потрібен був мир, і байдуже, хто його принесе. В нашому випадку його приніс сивобородий бойовик Суфі Мохаммед.

Він сформував «мирний табір» у місті Дір і засідав у знаменитому храмі Табліг Марказ, наче місцевий владика. Суфі був гарантом того, що Талібан складе зброю і в долині запанує мир. Виснажені війною та вибухами терористів-смертників люди приходили до нього, щоб уклонитися й поцілувати руку.

У березні я перестала вести свій блог, оскільки Хай Какар вирішив, що більше нема про що писати. Проте наша страхітлива буденність не дуже змінилася. Навпаки, Талібан став іще жорстокішим. Тепер вони стали санкціонованими державою терористами. Всі наші ілюзії розвіялися, і ми подивилися у вічі реальності. Мирний договір був не більше, ніж міражем. Якось уночі на сусідній вулиці таліби влаштували, як ми це назвали, марш під прапорами. Озброєні бойовики з кийками патрулювали на дорогах так, ніби це вони були державною армією.

Крім того, бойовики продовжували контролювати базар. Якось мама пішла туди з моєю кузиною, яка незабаром виходила заміж і хотіла дещо купити до свого весілля. На базарі до них підійшов таліб і загородив дорогу.

— Якщо ще раз побачу вас без паранджі, в одних лише хустках, я вас публічно відшмагаю, — сказав він.

Моя мама не з тих, кого так просто залякати, тож вона спокійно відповіла:

— Добре, надалі ми будемо носити паранджу. Мама завжди покривала голову хусткою, однак у пуштунів не було традиції носити паранджу.

Розповідали, що таліби побили власника крамниці за те, що продав помаду жінці, яка зайшла в його магазин без супроводу чоловіка.

На базарі є оголошення, що жінкам заборонено заходити в крамниці без супроводу чоловіка чи родича! «Ти зневажаєш наші закони!» — заявили таліби і жорстоко побили хазяїна. І ніхто навіть не зголосився йому допомогти.

Якось тато разом із друзями переглядав на телефоні відео. Це були шокуючі кадри, на яких дівчину-підлітка в чорній паранджі та червоних штанях, що лежала долілиць на землі, шмагав бородатий чоловік у чорному тюрбані. І все це відбувалося серед білого дня на очах у десятків людей.

— Прошу, перестаньте! — благала дівчина мовою пушту в перервах між криками і стогонами від ударів. — Прошу вас, в ім’я Аллаха, зупиніться, я зараз умру!

А таліб кричав:

— Тримайте її! Тримайте руки!

У якийсь момент із дівчини зісковзнула паранджа, і таліб на мить спинився, щоб поправити вбрання, після чого продовжив шмагання. Дівчина отримала тридцять чотири удари. Навколо зібрався натовп, та ніхто за неї не заступився. Хтось із родичів бідолашної навіть допомагав тримати їй руки.

За кілька днів відео облетіло всю країну. Жінка-режисер з Ісламабада показувала його по пакистанському телебаченню знову і знову, поки цей запис не побачив увесь світ. Люди були шоковані й обурені. Нам було дивно бачити таку реакцію, адже це свідчило лише про те, що вони й гадки не мали, наскільки жахливі речі коїлися в нашій долині. Хотіла б я, щоб вони так само відреагували на заборонену Талібаном освіту для дівчат. Юсуф Реза Гілані, тодішній прем’єр-міністр Пакистану, закликав розглянути цю справу в судовому порядку і заявив, що побиття дівчини суперечить ісламу.

— Іслам учить нас поводитися ввічливо з жінками,  — сказав він.

Хтось стверджував, що відео було фальшивкою, хтось, що воно зняте ще в січні, до підписання мирної угоди, а тепер випливло, щоб зірвати перемир’я. Але Муслім Хан підтвердив, що відео справжнє.

— Вона вийшла з дому з чоловіком, який не був її родичем, от ми її й покарали,  — заявив Муслім. Є межі, які не можна переступати.

Приблизно в той самий час, на початку квітня, в долину Сват приїхав іще один відомий журналіст Захід Хусейн. Він пішов на зустріч із заступником комісара в його офіційній резиденції, де в той момент перебувало багато гостей, які, як потім стало відомо, зібралися святкувати перемогу Талібану. На бенкеті були присутні старші талібські командири з озброєним супроводом, серед них був Муслім Хан та навіть Факір Мохаммед, лідер бойовиків Баджауру, що вели криваві бої з урядовими військами. За голову Факіра влада пропонувала 200 тисяч доларів  винагороди, але тепер він був гостем на святковій вечері в домі державного чиновника. Ходили чутки, що бригадний генерал ходив на богослужіння, які проводив Фазлулла.

— Два мечі в одні піхви не вкладеш,  — казав один із татових товаришів. Не може бути двох королів на одній землі. Хто ж у нас за головного: уряд чи Фазлулла?

Але ми все одно всім серцем вірили у те, що мирні часи настануть. Усі з нетерпінням чекали на великий мітинг, який мав відбутися 20 квітня і на якому Суфі Мохаммед мав виступити зі зверненням до народу.

Того ранку ми з сім’єю були вдома. Мій тато з братами якраз стояли надворі, коли вулицею пройшлася група талібів підліткового віку з увімкнутими на мобільних телефонах піснями про перемогу.

— Аба, ти тільки поглянь на них! — мовив Хушаль. — Якби в мене був автомат Калашникова, я б їх повбивав.

То був чудовий весняний день. Усі дуже раділи, оскільки сподівалися, що Суфі Мохаммед оголосить про мир та перемогу і закличе Талібан скласти зброю. Мій тато не ходив на ці збори. Він спостерігав за всім із даху «Академії Сарош», школи, власником якої був татів друг Ахмад Шах. Саме там вони часто збирались увечері з іншими активістами. З даху було добре видно сцену, а тому деякі журналісти розмістили там свої камери. На площі зібрався велетенський натовп: 30−40 тисяч осіб. Всі вони були одягнені в тюрбани й співали пісні про Талібан та джихад. Тато назвав це суцільним дзижчанням талібанізації. Прихильникам ліберальних та прогресивних ідей, до яких належав мій тато, не подобався цей спів. Вони вважали, що він отруйний, особливо в такі часи.

Суфі Мохаммед сидів на сцені, а перед ним вишикувалася довжелезна черга тих, хто прагнув висловити йому свою пошану. Мітинг почався з декламації розділу (сури) про перемогу з Корану, далі зі своїми промовами виступали лідери п’яти регіонів нашої долини: Кохістану, Малаканду, Шанґли, Верхнього Діру та Нижнього Діру. Всі вони були сповнені ентузіазму, оскільки кожен сподівався отримати призначення еміром у своєму регіоні, де він відповідатиме за впровадження шаріату. Пізніше всіх їх убили або ж вони опинилися за ґратами, але в той момент вони марили владою. Вони виголошували свої промови з такою значущістю, наче Пророк після завоювання Мекки, втім, його промова була сповнена великодушності, а не войовничої жорстокості.

Далі настала черга Суфі Мохаммеда. Він не був блискучим оратором, Суфі був уже старий і, судячи з усього, мав слабке здоров’я, проте він спромігся розпатякувати впродовж сорока п’яти хвилин. Він говорив те, чого від нього ніхто не чекав. Складалося враження, що його устами промовляла зовсім інша людина. Суфі назвав пакистанські суди антиісламськими і сказав:

— На мою думку, західна демократія — це система, покладена на нас безбожниками. Іслам виступає проти демократії та виборів.

Суфі Мохаммед не сказав жодного слова про освіту. Він не закликав бойовиків Талібану скласти зброю і покинути місто. Замість цього він почав погрожувати всьому нашому народу.

— Чекайте, скоро ми прийдемо в Ісламабад! — закричав він.

Ми були шоковані. Нас наче облили холодною водою. Люди були страшенно розчаровані й почали висловлювати своє невдоволення.

— Що той диявол наговорив? — обурювалися вони. — Йому не потрібен мир, він жадає продовження кровопролиття.

Моя мама дуже влучно зауважила:

— У нього був шанс стати справжнім героєм і заробити собі славне ім’я в історії людства, однак він знехтував цією можливістю. Коли ми поверталися додому, наш настрій був протилежний тому піднесенню, яке переповнювало наші серця, коли ми йшли на мітинг.

Того вечора тато давав інтерв’ю для каналу «Гео» і сказав Камрану Хану, що в людей були дуже великі надії і тепер вони глибоко розчаровані. Суфі Мохаммед не зробив того, чого від нього чекали. Всі сподівалися, що своєю промовою він затвердить мирну угоду, закликаючи всіх примиритися й покласти край жорстокості.

З’явилися різні конспірологічні версії того, що сталося. Дехто казав, що Суфі Мохаммед утратив здоровий глузд, інші що йому наказали виступити з цією промовою й попередили:

— Якщо не послухаєшся, біля сцени стоятимуть терористи-смертники, які підірвуть і тебе, і всіх, хто прийде тебе послухати.

Розказували, що перед промовою у Суфі був дуже стривожений вигляд. Подейкували про невидиму руку впливу, яка керувала всім і всіма.

— Та яке це вже має значення? — думала я. — Суть у тому, що ми — Талібанська держава.

Мій тато знову занурився у проведення різноманітних семінарів на тему наших проблем із режимом Талібану. На одному з них очільник інформаційного відомства нашої провінції заявив, що талібанізація стала результатом політики нашої країни, в рамках якої ми тренували бойовиків і відправляли їх в Афганістан, де спочатку вони воювали з росіянами, а потім з американцями.

— Якби ми не вкладали зброю в руки учнів медресе на прохання іноземних держав, — сказав він, — не було б цієї кривавої бійні на племінних територіях та в долині Сват.

Скоро стало зрозуміло, що американці правильно оцінили нашу мирну угоду. Талібан вважав, що пакистанський уряд здався і тепер можна робити все, що завгодно. Таліби попрямували до округу Бунер, який межував із південно-східною частиною Свату і знаходився усього за сто кілометрів від Ісламабада. Раніше жителям Бунеру завжди вдавалося відбивати наступи талібів, однак цього разу місцева влада заборонила чинити спротив. Коли на їхню територію вдерлися таліби з ручними протитанковими гранатометами та кулеметами, поліція залишила свої пости, заявляючи, що Талібан «мав перевагу в озброєнні», от люди й повтікали. У всіх районах таліби запровадили шаріатські суди і транслювали по радіо проповіді з мечетей, закликаючи місцевих юнаків приєднатися до їхньої організації.

Як і в долині Сват, у Бунері вони спалювали телевізори, картини, DVD та касети. Бойовики навіть узяли під свій контроль знамениту гробницю суфійського святого Пір Баби, до якої завжди приходили паломники. Люди приходили туди помолитися Аллаху й попросити в нього духовного наставництва, зцілення недугів і навіть щасливого шлюбу для їхніх дітей. Однак тепер усе це було заборонено.

Жителі нижніх районів Пакистану почали хвилюватися, спостерігаючи за рухом талібів у бік столиці. Усі бачили страхітливе відео катування дівчини у чорній паранджі й запитували себе: «Невже ми хочемо, щоб це поширилося на весь Пакистан?». Бойовики позбавили життя Беназір, підірвали найвідоміший готель країни, тисячам людей відрубали голови або підірвали їх за допомогою терористів-смертників, знищили сотні шкіл. Що ще мало статися, щоб наша армія та уряд нарешті почали їм протистояти?

У Вашингтоні уряд президента Обами оголосив про те, що відправить в Афганістан іще 21 тисячу військових, аби покінчити з режимом Талібану. Проте здавалося, що тепер Пакистан хвилював американців набагато більше за Афганістан. І причиною цього була зовсім не заборона освіти для дівчат чи знищення шкіл. У нашій країні було розміщено понад 200 ядерних боєголовок, і американці дуже непокоїлися, в чиїх руках може опинитися контроль над смертоносною зброєю. Американський уряд заявив про необхідність зупинити надання кількамільярдної фінансової допомоги і замість цього направити до нас свої війська.

На початку травня наша армія розпочала операцію «Істинний шлях», метою якої було викурити талібів із долини Сват. Сотні солдатів висадили з гелікоптерів у північній частині гір. У Мінґору теж ввійшли додаткові сили. Цього разу вони повинні були повністю очистити місто. Через мегафони жителів повідомили, що їм краще негайно покинути місто.

Тато вирішив, що ми залишимося. Однак уночі через стрілянину неможливо було спати. Ми перебували у постійній напрузі. Однієї ночі ми прокинулися від пронизливого вереску. Віднедавна в нас з’явилися домашні тваринки: троє курчат і білий кролик, якого Хушалю подарували друзі, і ми дозволяли тваринці бігати по будинку. Аталу було лише п’ять років, і він дуже любив із ним гратися. Зазвичай улюбленець спав під ліжком батьків. Але щоб він не перетворював наш дім на туалет, ночувати ми його залишали надворі. Опівночі на подвір’я забіг кіт і роздер бідолашного кролика. Ми прокинулися від розпачливого крику. Атал гірко розплакався.

— Хай лише зійде сонце, я знайду того кота і провчу! — сказав він. — Я вб’ю його.

Я сприйняла це як поганий знак.

15. Виїзд із долини

Виїзд із долини був найважчим етапом мого життя. Я пригадала тапу, яку часто повторювала моя бабуся: «Жоден пуштун не покине своєї землі з власної волі. Лише через бідність або заради кохання». З рідної землі нас витіснила третя причина, про яку автор тієї тапи навіть не здогадувався, — Талібан.

Від самої думки про розлуку з рідною домівкою серце моє розривалось. Я стояла на даху нашого будинку й дивилася на гору Елум з її засніженою верхівкою, на яку колись піднявся Олександр Македонський і де він доторкнувся до Юпітера. Я оглянула деревця, вкриті соковитими листочками, і подумала про те, що цього року плоди нашого абрикосового дерева можуть дістатися комусь іншому. Навколо стояла мертва тиша. Здавалося, якби десь пролетіла маленька мушка, її дзижчання звучало б гучніше за гелікоптер. Однак я не чула нічого: ані дзюрчання річки, ані шелесту вітру, ані співу птахів.

Мені хотілося ридати, адже серце гризла думка про те, що, можливо, я більше ніколи не побачу свого дому. Якось журналісти, які знімали про мене документальний фільм, запитали, що б я відчула, якби мені довелося назавжди покинути долину Сват і більше ніколи в неї не повернутися. Тоді це питання здалося мені безглуздим, але тепер я побачила, що все, чого я раніше не могла собі навіть уявити, відбувається насправді. Я думала, що наша школа ніколи не закриється, але її закрили. Я думала, що ми ніколи не поїдемо з долини, але ось ми готуємося до від’їзду. Я думала, що долину звільнять від талібів і радість повернеться в наші серця, але тепер мені здавалося, що цього, можливо, не станеться ніколи. І я гірко заплакала. Було таке враження, ніби всі навколо досі стримували свої емоції, та варто мені було почати, як слідом за мною розплакалася Хані, дружина мого двоюрідного брата, а через якусь мить плакали вже всі. Тільки моя мама трималася мужньо і стримано.

Усі свої підручники й зошити я склала у портфель, а одяг спакувала в сумку. Я ніяк не могла зібратися з думками і тому клала штани від одного костюма, а сорочки від іншого, відтак набрала повну сумку речей, які не пасували одні до одних. Я не взяла з собою своїх шкільних нагород, фотографій та особистих речей, оскільки ми мали їхати на чужому автомобілі, а отже, місця для багажу було обмаль. У нашої сім’ї не було цінних речей, таких, як прикраси чи ноутбуки, єдиними нашими цінними речами були телевізор, холодильник і пральна машина. Ми ніколи не жили розкішно, пуштуни воліють сидіти на підлозі, аніж на стільцях за столом. Стіни нашого будинку були потріскані, а кожна тарілка й чашка щербата.

Мій тато до останнього моменту відмовлявся залишати дім. Але потім татові друзі втратили родича, який потрапив під обстріл. І хоч у ті дні мало хто ризикував виходити з дому, мої батьки пішли до будинку загиблого, щоб висловити співчуття. Бачачи глибоку скорботу тієї сім’ї, мама твердо вирішила покинути Мінґору. Вона сказала татові:

— Якщо хочеш, залишайся, але я їду до Шанґли і забираю з собою дітей.

Мама знала, що тато нізащо не відпустив би її саму. Вона більше не могла витримувати всіх цих обстрілів і постійного страху, а тому подзвонила лікарю Афзалу й попросила його переконати тата покинути місто. Лікар і його сім’я якраз виїжджали, тож вони запропонували нас підвезти. У нас не було автомобіля, але нам знову пощастило, бо наші сусіди, Сафіна та її батьки, теж виїжджали й запропонували взяти когось у свою машину. Так частина сім’ї поїхала з ними, а частина  — у машині лікаря Афзала.

П’ятого травня 2009 року ми стали ВПО, внутрішньо переміщеними особами. Це скорочення звучало, наче якесь захворювання.

Із Мінґори ми виїхали великою родиною: крім нас п’ятьох, із нами їхали ще моя бабуся і двоюрідний брат зі своєю дружиною Хані та немовлям. Мої брати хотіли забрати своїх курчат: моє померло через те, що взимку я скупала його в холодній воді. Щоправда, потім я забрала його додому, посадила в коробку з-під взуття і просила сусідів молитися за його одужання, та воно все одно не вижило. Мама заборонила брати з собою в машину курчат. «А що, як вони там нагидять?»  — запитувала вона в братів. І тоді Атал запропонував купити їм підгузки. Але всі його вмовляння були марні, і зрештою ми покинули курчат удома, залишивши їм багато води та крупи. А ще мама сказала, щоб я не брала портфель, оскільки в автомобілі дуже мало місця. Для мене це стало величезним ударом. Я пішла у свою кімнату й прошепотіла над підручниками рядки з Корану, щоб таким чином їх захистити.

Нарешті всі були готові до від’їзду. Мама, тато, бабуся, кузенова дружина з немовлям, брати всі вони втиснулись у мінівен лікаря Афзала, де вже сиділи його дружина з дітьми. Діти сиділи на колінах у дорослих, а зовсім маленькі — на колінах у старших. У цьому плані мені пощастило: в автомобілі Сафіниних батьків пасажирів було менше, але я була дуже пригнічена через залишений портфель. Оскільки підручники я складала окремо від одягу, то з Мінґори виїхала без жодної книжки.

Усі разом ми промовили сури з Корану, і особливу молитву, яка мала захистити наші любі домівки і школу. Після цього Сафінин батько натиснув на газ, і ми виїхали зі свого маленького світу, яким для нас була наша вулиця, дім та школа, й вирушили назустріч невідомому. Ми не знали, чи побачимо ще колись Мінґору. Ми бачили фотографії Баджауру (після проведення антитерористичної операції там усе було зрівняно із землею), і розуміли, що в нас може бути так само.

Дороги були перевантажені. Я ще ніколи не бачила такого пожвавленого руху: скрізь були автомобілі, рикші, вантажівки та запряжені мулами вози і всі вони були заповнені людьми та багажем. Я навіть бачила мотоцикли, на яких уміщалися цілі сім’ї. Тисячі людей покидали домівки без багажу. Здавалося, в рух прийшла вся долина. Дехто вважає, що пуштуни походять від одного з ізраїлевих племен, і мій тато казав:

— Таке враження, що ми  — ізраїльтяни, які покидають Єгипет, тільки без супроводу Мойсея.

Мало хто з утікачів знав, куди саме він їде, відомо було одне — треба тікати. Це була наймасовіша еміграція за всю історію пуштунів.

Раніше з Мінґори було багато виїздів, однак Талібан позрубував велетенські яблуні й заблокував ними майже всі виїзди, тому весь транспорт скупчився на одній дорозі. Це був океан людей та їхніх транспортних засобів. Озброєні таліби патрулювали на дорогах і спостерігали за нами з дахів. Перед їхніми контрольно-пропускними пунктами вишикувалися черги автомобілів, однак, дякувати Аллаху, за весь цей час не прогриміло жодного пострілу.

— Це справжні талібанські затори,  — жартували ми, намагаючись не падати духом.

Через однакові проміжки часу ми проїжджали блокпости урядової армії і Талібану. Військові знову вдавали, що не помічають присутності талібів.

— Може, в них проблеми із зором, — сміялися ми, — і вони справді їх не бачать?!

На дорозі голці ніде було впасти. Потік автомобілів тягнувся надзвичайно повільно, і ми, виснажені й спітнілі, маринувалися на задньому сидінні автомобіля. Зазвичай нам, дітям, подорож автомобілем здавалася захопливою пригодою, адже ми рідко кудись їздили. Однак цього разу все було по-іншому, ми були пригнічені.

В автомобілі лікаря Афзала тато давав інтерв’ю телефоном, коментуючи масовий вихід із долини. Мама дуже переживала, щоб його не почули таліби, і весь час просила говорити тихіше. У тата дуже гучний голос, і мама часто жартувала, що йому не потрібен телефон, — його й так чути на будь-яку відстань.

Нарешті ми подолали перевал Малаканд, і долина Сват залишилися позаду. Пізно ввечері ми доїхали до Мардана, душного й багатолюдного міста.

Тато весь час повторював:

— Через кілька днів ми повернемось у Мінґору. Все буде добре.

Але ми знали, що це неправда.

У Мардані були розташовані табори з білих наметів ООН, подібні до тих, що були у Пешаварі для втікачів з Афганістану. Ми не мали наміру зупинятися у цьому наметовому містечку, тому що гіршої ідеї годі було й придумати. Долину покинули майже два мільйони жителів, і втиснути їх усіх у ці намети було просто неможливо. Навіть якби для нас знайшовся намет, у ньому було б надто душно. Казали також, що в таких місцях можна підчепити холеру. А ще тато чув, що в таборах для втікачів часто ховаються таліби, які вночі прокрадаються в намети і ґвалтують жінок.

Кому пощастило, той зупинявся в домівках місцевих жителів, у своїх друзів чи родичів. Дивовижно було те, що три чверті усіх ВПО отримали притулок у домівках жителів Мардана та сусіднього міста Свабі. Місцеві жителі відчинили перед утікачами двері своїх домівок, шкіл та мечетей. За нашим звичаєм жінка не повинна спілкуватися з чоловіками, які не належать до її сім’ї. І для того, щоб дотриматися кодексу пурда, чоловіки із сімей, які прихищали втікачів, навіть не ночували вдома. Вони ставали добровольцями, які допомагали ВПО. Це був вражаючий приклад пуштунської гостинності. Ми були переконані, що якби еміграцією керував уряд, то багато хто вже помер би від голоду чи від хвороби.

Оскільки в Мардані знайомих у нас не було, ми планували їхати до Шанґли, села, де жило багато наших родичів. Досі ми їхали у протилежному від села напрямку, однак у нас не було вибору, оскільки тільки так ми могли виїхати з долини.

Першу ніч ми ночували в домі лікаря Афзала. Далі тато залишив нас і поїхав у Пешавар, щоб повідомити про те, що відбувається. Він пообіцяв приїхати у Шанґлу. Мама благала його залишитися з нами, але він відмовився. Тато хотів, щоб жителі Пешавара та Ісламабада знали, в яких жахливих умовах живуть утікачі і що військові не вживають ніяких заходів. Прощаючись із татом, ми боялися, що більше ніколи його не побачимо.

Наступного дня нас підвезли до Абботтабада, де жили родичі моєї бабусі. Там ми зустрілися з кузеном Ханджі, який, як і ми, прямував на північ. У долині Сват він керував гуртожитком для хлопчиків, і тепер віз на автобусі сімох чи вісьмох юнаків у Кохістан. Кузен міг підвезти нас до Бешама, звідки нам треба було сісти на інший транспорт до Шанґли.

Через перевантажені дороги до Бешама ми дістались аж уночі. Переночували в брудному дешевому готелі, а мій кузен тим часом намагався знайти машину, яка б відвезла нас до Шанґли. У готелі до мами підійшов якийсь чоловік, і тоді мама зняла туфлю й ударила нею незнайомця, після чого той безслідно зник. Мама вдарила того чоловіка з такою силою, що аж туфля порвалася. Я знала, що моя мама сильна жінка, але після цього випадку я почала ще більше її поважати.

Ми так і не змогли знайти транспорт, який би відвіз нас до села. Тож довелося пройти пішки 25 кілометрів, несучи всі наші речі. Дорогою нас зупинили військові й сказали, що далі йти не можна і треба повертатися.

— Наш дім у Шанґлі. Куди нам іти?  — цікавилися ми.

А тоді бабуся розплакалась і сказала, що вона в житті не зазнавала таких мук. Врешті-решт нас пропустили. Через комендантську годину та безконечні контрольно-пропускні пункти повз нас проїжджав тільки військовий транспорт. Ми боялися, щоб військові нас випадково не перестріляли.

Коли ми нарешті з’явилися в селі, родичі були приголомшені. Вони були переконані, що таліби повернуться у Шанґлу, а тому не могли збагнути, чому ми не залишились у Мардані.

Ми зупинилися в Куршаті, рідному маминому селі, в будинку, де жив наш дядько Фаїз Мохаммед зі своєю сім’єю. Оскільки ми майже не брали із собою одягу, нам довелося все позичати у родичів. Мені дуже подобалося проводити час із кузиною Самбул, яка була лише на рік за мене старша. Облаштувавшись на новому місці, я почала ходити з нею до школи. На той час я навчалась у шостому класі, але дуже не хотіла розлучатися з кузиною, і тому пішла з нею до сьомого класу. У її класі було лише троє учениць, адже більшість сільських дівчат у такому віці до школи вже не ходили. А оскільки в школі не було достатньо місця і необхідної кількості вчителів для окремого класу з трьома ученицями, то ми вчилися разом із хлопцями. Я дуже відрізнялася від місцевих дівчат, оскільки не покривала обличчя, сміливо зверталася до вчителів і ставила їм запитання. Та водночас я старалася бути слухняною й люб’язною, повторюючи постійно: «Так, пане».

До школи було півгодини ходу, а оскільки вранці я дуже любила поспати, то ми запізнилися на перший урок. Я була шокована, коли вчитель за кару вдарив мене палицею по руці, але потім подумала: принаймні це означає, що мене прийняли і не ставитимуться якось по-особливому. Мій дядько навіть давав мені кишенькові гроші, щоб я могла в школі щось перекусити, та на відміну від шкільного буфету в Мінґорі, де продавалися цукерки і чіпси, тут можна було купити тільки огірки й кавуни.

Якось у школі організували день батьків, об’єднаний із церемонією вручення призів, і всіх хлопчиків запросили виступити з промовами. Дівчата теж виступали, але непублічно: вони говорили в класі перед мікрофоном, а динамік був установлений в актовому залі. Однак я звикла до публічних виступів, тож вийшла на сцену і перед усіма продекламувала наан, поему, яка звеличує Пророка. Після того я запитала вчителя, чи можна розказати ще одного вірша, і, отримавши згоду, прочитала поему про те, що треба старанно працювати, якщо хочеш досягти мрії.

— Алмаз лише після довгої огранки перетворюється на коштовність, — казала я. Далі я розповіла про свою тезку, Малалай із Майванда, відважнішу й сильнішу за тисячі воїнів, оскільки проголошені нею кілька слів переломили хід битви, і британців було розбито.

Мені здалося, що присутні були здивовані моєю промовою, та тільки я не знала, що саме їх вразило: моя непокрита голова чи виступ, який вони могли сприйняти за звичайне вихваляння.

Я весело проводила час із двоюрідними сестрами та братами, але дуже сумувала за своїми книжками. Я думала про залишений удома портфель, в якому лежали «Олівер Твіст» та «Ромео і Джульєтта», чекаючи, коли їх прочитають, і про диски з телесеріалом «Погануля Бетті», які стояли на полиці. Та що там, тепер кожен переживав свою власну драму. Досі ми були такі щасливі, а тепер в наше життя вдерлося люте зло, і нам залишалося чекати, коли все щасливо закінчиться. Коли я сумувала за своїми книжками, мої брати починали скиглити за курчатами.

По радіо ми чули, що армія почала операцію визволення Мінґори від бойовиків. Десантні підрозділи висадились у місті, й на вулицях почалися рукопашні сутички. Талібан перетворив готелі та урядові будівлі на бункери. Після чотирьох днів запеклої боротьби армія захопила три площі, включно з площею Ґрін Човк, де таліби виставляли тіла своїх обезголовлених жертв. Далі військам вдалося захопити аеропорт, і вже за тиждень вони відвоювали все місто.

Ми не переставали хвилюватися за мого тата. У Шанґлі було дуже важко зловити сигнал мобільного зв’язку. Нам доводилося видиратися на височенний валун, що стояв серед поля, але навіть там на телефоні рідко з’являлося більше однієї поділки сигналу, тож ми практично не могли з ним поговорити. Після того, як ми прожили в Шанґлі близько шести тижнів, тато сказав, що можна перебиратись у Пешавар, де він жив в одній кімнаті з трьома своїми товаришами.

Я була дуже щаслива знову його бачити. Після того, як уся наша сім’я знову була разом, ми поїхали в Ісламабад, де зупинились у родини Шізи, дівчини, яка телефонувала нам зі Стенфорда. В Ісламабаді ми дізналися, що Річард Голбрук, посол США в Пакистані та Афганістані, проводив прес-конференцію на тему поточного конфлікту. Зустріч відбувалась у місцевому готелі «Серена», і нам з татом вдалося на неї потрапити.

Ми ледь не спізнилися, тому що я неправильно навела будильник. Тато дуже розсердився й навіть не хотів зі мною розмовляти. Голбрук був великий похмурий чоловік з червоним обличчям, але казали, що саме він допоміг встановити мир у Боснії. Я сиділа недалеко від нього, і він спитав, скільки мені років.

— Дванадцять,  — відповіла я, намагаючись здаватися вищою. — Шановний пане посол, я прошу вас допомогти нам, дівчатам, здобувати освіту.

Річард Голбрук засміявся:

— Пакистан має дуже багато проблем, але й ми дуже багато для вас робимо. Ми надали вам мільярди доларів економічної допомоги; разом із вашим урядом ми працюємо над тим, щоб безперебійно працювали системи електро- та газопостачання, але у вас ще дуже багато проблем.

Я дала інтерв’ю для радіостанції «Сила 99». Журналістам сподобалася моя промова, і вони запропонували нашій сім’ї пожити у їхньому гостьовому домі в Абботтабаді. Тож цілий тиждень ми жили там. Я дуже зраділа, коли дізналась, що Моніба в той час теж була в Абботтабаді, як і одна з наших учительок і ще одна подруга. Ми з Монібою не розмовляли після нашої сварки, яка сталася за день до того, як ми покинули Мінґору. Ми домовилися зустрітися в парку, і я купила для неї пляшечку пепсі й тістечок.

— Це ти винна, що ми посварилися, — сказала вона мені. Я з нею не сперечалася, бо хотіла, щоб ми й надалі залишалися подругами.

Тиждень в Абботтабаді закінчився, і ми поїхали в Гаріпур, де жила одна моя тітка. За останні два місяці це вже було четверте місто, в яке ми переїхали. Я знала, що це значно краще, ніж жити у таборі для втікачів, де люди годинами стояли під палючим сонцем в черзі по їжу й воду. Та все одно я дуже сумувала за своєю долиною. В Гаріпурі я зустріла свій дванадцятий день народження, однак ніхто про нього не згадав. Навіть тато через купу справ забув про моє свято. Я дуже засмутилась і намагалася відтворити у пам’яті спогади про одинадцятий день народження, коли все було по-іншому. До мене тоді прийшли подруги, був святковий торт і багато повітряних кульок. Того дня я загадала те саме бажання, що й тепер, але не було ні торта, ні свічок, які можна було б задмухати. Цього року я знову побажала, щоб у нашій долині запанував мир.

Частина третя. Три кулі, три дівчини

О, мандрівнику! Поклади свою голову на твердий камінь

Це чужина, а не місто твоїх королів!

16. Долина скорботи

Усі ці події здавалися мені страшним сном. Удома нас не було близько трьох місяців, і от ми поверталися. Ми проминули Заставу Черчилля, стародавні руїни на пагорбі та гігантську буддистську ступу, і коли перед нами відкрилася широка річка Сват, тато розплакався. Долина перебувала під повним контролем урядових військ. Перед тим, як піднятися на перевал Малаканд, наш автомобіль зупинили і перевірили на наявність вибухівки. Коли ми подолали перевал і почали спускатися в долину, то раз у раз проїжджали армійські контрольно-пропускні пункти, а на дахах практично всіх будинків стояли озброєні кулеметами солдати.

Проїжджаючи через села, ми з жахом дивилися на зруйновані будинки і спалені автомобілі. Все це нагадувало мені сюжети старих фільмів про війну чи відеоігор, в які любив гратися мій брат Хушаль. Коли ми приїхали в Мінґору, то були шоковані. Армія витісняла талібів із кожної вулиці, і майже кожен будинок, кожна стіна були посічені кулями. Скрізь лежало каміння від зруйнованих будинків, у яких таліби влаштовували свої схованки, а також гори уламків, покрученого металу та розбитих вивісок. Більшість крамниць були зачинені металевими віконницями; їх не розграбували. Місто стояло в абсолютній тиші, не було ані людей, ані транспорту, наче ним пройшлася безжальна чума. Дивним видовищем був автовокзал. Зазвичай десятки мікроавтобусів та рикш породжували тут справжній хаос, а тепер вокзал був зовсім порожній. У тріщинах на дорогах навіть устигла прорости трава. Таким ми ще ніколи не бачили нашого міста.

Але принаймні тепер у ньому не було талібів.

Ми повернулись у рідне місто 24 липня 2009 року. Було це через тиждень після того, як наш прем’єр-міністр офіційно оголосив, що долина Сват очищена від талібів. Він пообіцяв, що найближчим часом буде відновлено газопостачання і знову запрацюють банки. Прем’єр-міністр закликав усіх жителів долини Сват повернутися до своїх домівок. Із долини виїхало 1,8 мільйона людей, близько половини її населення. І, судячи з усього, більшість із них не вірили, що повертатися сюди безпечно.

Під’їжджаючи до нашого будинку, ми затамували подих. Навіть мій молодший брат Атал, неабияке базікало, цього разу сидів мовчки. Оскільки наш будинок розташований біля армійської штаб-квартири, ми побоювалися, що наша оселя перетворилася на руїни. А ще ходили чутки, що багато будинків пограбовані. Коли тато відчиняв ворота, ми навіть не дихали. І перше, що побачили, — наш сад, який за три місяці нашої відсутності перетворився на джунглі.

Брати одразу ж побігли шукати своїх курчат. Але повернулися в сльозах, бо від їхніх улюбленців залишилася лише купка пір’я та кісточок, які лежали так, наче перед смертю вони тісно притулились одне до одного. Бідолашні курчата померли від голоду.

Мені було дуже шкода братів, але в той момент я думала про власні речі. На щастя, мій портфель із книжками стояв там, де я його залишила. Я подякувала Аллахові за те, що почув мої молитви і зберіг мій скарб. Я витягала свої підручники один по одному і довго їх розглядала. Підручник із математики, фізики, мови урду, пушту, англійської, хімії, біології, основ ісламу та історії Пакистану. Нарешті я могла без страху відновити навчання у школі.

Виснажена, я пішла й сіла на ліжко.

Нам дуже пощастило, що нашу оселю ніхто не чіпав. У чотири чи п’ять будинків на нашій вулиці залізли грабіжники і повиносили телевізори та золоті прикраси. Мама Сафіни, яка жила у сусідстві, все своє золото віднесла на зберігання у банк, але банки теж розграбували.

Тато дуже переживав, у якому стані наша школа, і ми пішли туди вдвох. У будівлю навпроти школи для дівчат влучила ракета і лежала в руїнах, проте сама школа здавалася цілою. Чомусь тато не зміг відімкнути ворота своїм ключем, тож ми знайшли хлопчика, який переліз через огорожу і впустив нас. Ми почали підійматися сходами нагору, готуючись до найгіршого.

— Хтось тут був, — сказав тато, коли ми зайшли на шкільне подвір’я. Скрізь лежали недопалки, обгортки з їжі; стільці були поперекидані й панував безлад. Перед від’їздом тато зняв шкільну вивіску й поставив на подвір’ї, де вона й досі стояла, оперта на стіну. Коли ми підійшли, щоб її підняти, я аж скрикнула від несподіванки — за нею гнили козячі голови. Очевидно, залишки чиєїсь пишної вечері.

Далі ми з татом почали обходити класи. Всі стіни були списані антиталібськими гаслами, а на електронній дошці хтось написав маркером: «Армія зіндабад» («Слава армії!»). Тепер ми знали, хто тут господарював. Якийсь солдат навіть написав кілька сентиментальних віршів про кохання в дівчачому щоденнику, залишеному в класі. Уся підлога була всіяна гільзами. У стіні солдати пробили діру, через яку було видно все місто. Можливо, через неї навіть стріляли в людей. Мені стало дуже прикро, що наша люба школа перетворилася на поле бою.

Поки ми все розглядали, хтось постукав у вхідні двері на першому поверсі.

— Малало, не відчиняй! — наказав мені тато.

У своєму кабінеті тато знайшов листа від солдатів. У ньому військові звинувачували місцевих жителів у тому, що ми дозволили Талібану захопити контроль над долиною Сват. «Через вашу байдужість ми втратили чимало прекрасних солдатів. Слава пакистанській армії!» — писалося в листі.

— Ну авжеж, — сказав тато. — Спочатку Талібан підло обманув жителів долини, потім почав їх убивати, а тепер нам дорікають, що ми самі винні. Обдурені, убиті, звинувачені.

У певному сенсі наша армія не дуже відрізнялася від Талібану. Один наш сусід навіть бачив, як військові демонстративно залишали на вулиці тіла мертвих талібів. А тепер їхні гелікоптери попарно літали над нашими головами, наче велетенські чорні комахи, що дзижчать. Коли ми з татом поверталися додому, то намагалися йти попід стінами, щоб вони нас не помітили.

Ми чули, що військові ув’язнили тисячі людей, серед яких були восьмирічні хлопчаки, яким таліби промили мізки і яких готували до місій терористів-смертників. Військові відправляли таких юнаків у спеціальний табір для джихадистів, де проводили їх де-радикалізацію. У числі арештованих був наш учитель мови урду, який відмовився викладати для дівчат і приєднався до людей Фазлулли, що займалися знищенням CD та DVD.

Сам Фазлулла досі перебував на свободі. Його штаб-квартиру в Імам Дері знищили, а його самого нібито оточили в горах у районі Пеочар. Після цього військові заявили, що Фазлулла смертельно поранений, а речник Талібану Муслім Хан опинився за ґратами. Через якийсь час історія змінилась, і влада повідомила, що Фазлулла зумів утекти в Афганістан і переховується у провінції Кунар. Дехто стверджував, що Фазлуллу все-таки спіймали, але армія та міжвідомча розвідка не могли дійти згоди, що з ним робити. Армія хотіла посадити таліба у в’язницю, однак розвідка наполягла, що його треба відвезти в Баджаур, де він прослизнув через кордон в Афганістан.

Муслім Хан та ще один командир на ім’я Мехмуд були єдиними лідерами Талібану, які опинилися за ґратами — всі решта досі залишалися на свободі. Оскільки Фазлуллу так і не спіймали, я дуже боялася, що Талібан перегрупується й повернеться до влади. Вночі мені снилися кошмари, але принаймні його отруйного радіомовлення більше не було.

Ахмад Шах, татів товариш, казав, що це був скоріше керований, а не довготривалий мир. Однак поступово люди почали повертатися в долину, адже наш Сват був настільки прекрасний, що ми просто не могли довго перебувати за його межами.

Школа «Хушаль» відновила свою роботу 1 серпня, і для нас продзвенів перший дзвінок. Як же приємно було знову почути цей звук, забігти у вхідні двері й піднятися сходами до свого класу, як ми це робили раніше! Я була дуже рада бачити всіх своїх подруг. Ми стільки всього хотіли розповісти одна одній про наші пригоди у статусі ВПО. Більшість жили у своїх знайомих чи родичів, однак були й такі, кому довелося жити в таборі для втікачів. Ми знали, що нам усім дуже пощастило, адже в учнів, чиї школи зруйнували таліби, заняття проводилися в наметах. Одна моя подруга, Сундус, утратила батька, який загинув під час вибуху.

Тепер усі знали, що саме я була автором блогу на сайті «Бі-Бі-Сі». Дехто думав, що всі ті статті насправді писав мій тато, але наша директорка, пані Мар’ям, сказала на це: «Ні. Малала не лише блискучий оратор, а й уміла письменниця».

Того літа в моєму класі була лише одна тема для обговорень. Шіза Шахід, моя подруга з Ісламабада, закінчила навчання у Стенфордському університеті й запросила двадцятьох сімох учениць зі школи «Хушаль» в Ісламабад, щоб ми подивилися на столицю й відвідали семінари, які допомогли б нам швидше пережити травму, завдану режимом Талібану. З мого класу поїхали я, Моніба, Малка-і-Нур, Ріда, Карішма і Сундус, а з дорослих з нами були моя мама і пані Мар’ям.

У День Незалежності Пакистану, 14 серпня, ми сіли в автобус і вирушили до Ісламабада. Наші серця сповнювали хвилювання і радість. Більшість дівчат покидали долину лише раз, коли ми отримали статус ВПО. Однак теперішня поїздка була зовсім інша, вона нагадувала одну з захопливих пригод, про які ми читали в романах. В Ісламабаді ми зупинились у гостьовому будинку і почали відвідувати семінари, присвячені тому, як ділитися своїми історіями так, щоб люди із зовнішнього світу дізналися, що коїться в нашій долині, і допомогли нам. Я думаю, що вже після першого семінару Шіза була здивована тим, які ми вольові й дзвінкоголосі.

— Тут ціла аудиторія Малал, — сказала вона моєму татові.

А ще нам дуже подобалося гуляти в парку і слухати музику. Для більшості людей це заняття здається звичним, я б навіть сказала буденним, однак у долині Сват це було проявом політичного протесту. В Ісламабаді ми відвідували багато визначних місць. Ми були в мечеті Фейсал, розташованій біля підніжжя пагорбів Маргалла. Ідея збудувати на тому місці мечеть належала королю Саудівської Аравії Фейсалу ібн Абдель Азіз ас-Сауду, а саме будівництво коштувало мільйон рупій. Велетенська споруда була виконана у яскраво-білому кольорі та нагадувала сяючий намет, підвішений між мінаретами. Вперше в житті ми ходили в театр і дивились англійську п’єсу «Том, Дік, Гаррі», а потім нам провели урок драматичної майстерності. Ми їли в ресторанах і вперше в житті побували в McDonald’s. За час нашого перебування в Ісламабаді багато речей ми робили вперше. На жаль, мені довелося пропустити похід у китайський ресторан, оскільки я в той момент брала участь у телевізійному шоу «Говорить столиця». У тому таємничому для мене ресторані мої подруги ласували млинцями з качатиною, а я донині так і не дізналась, які вони на смак!

Ісламабад настільки відрізнявся від долини Сват, як Нью-Йорк від Ісламабада. Шіза познайомила нас із жінками, які працювали юристами та лікарями, а ще з активістками, які пояснили нам, що жінка може обіймати високу й відповідальну посаду і при цьому бути вірною своїй культурі й дотримуватися всіх традицій. На вулиці ми бачили жінок без паранджі, у яких навіть голови нічим не були покриті. На деяких зборах я більше не накидала на голову хустинку, думаючи, що таким чином я матиму сучасний вигляд. Уже пізніше я усвідомила, що не відсутність на голові хустини робить тебе сучасною!

В Ісламабаді ми провели тиждень, ну і звісно ж, ми з Монібою знову посварилися. Вона побачила, як я шепотілася з дівчинкою на рік за мене молодшою й сказала: «Якщо ти тепер дружиш з Решам, я буду з Рідою».

Шіза дуже хотіла познайомити нас із впливовими людьми. В нашій країні впливовими особами зазвичай вважають військових. На одній із таких зустрічей нам представили генерал-майора Атара Аббаса, головного речника пакистанської армії та керівника відділу зв’язків із громадськістю. Зустріч з Аббасом відбулась у його відомстві в Равалпінді, місті-двійнику Ісламабада. Ми були вражені картиною, яку побачили на території армійської штаб-квартири: акуратні газони та розкішні квітучі клумби. Всі дерева були однакової висоти, а їх стовбури до половини пофарбовані білою фарбою — ми ніяк не могли збагнути, навіщо. Усередині штаб-квартири були кабінети, де в кілька рядів стояли монітори, а перед ними сиділи працівники і стежили за трансляцією кожного каналу. Один офіцер показав моєму татові товстелезну папку з газетними вирізками, в яких того дня згадувалася національна армія. Тато був вражений. Щодо зв’язків із громадськістю — армія виявилася набагато результативнішою за політиків.

Нас провели в приймальню, де ми чекали на генерала. На стінах висіли фотографії всіх наших головнокомандувачів, найвпливовіших людей нашої країни, серед яких такі диктатори, як Мушарраф та страшний Зія-уль-Хак. Служник у білих рукавицях приніс нам чаю з печивом і невеличкі самоси з м’ясною начинкою, що так і танули в роті. Коли зайшов генерал Аббас, ми всі підвелися.

Атар Аббас почав із розповіді про військову операцію в долині Сват, яку він назвав справжньою перемогою. Він сказав, що під час антитерористичної операції було вбито 128 солдатів і 1600 бойовиків Талібану.

Після того, як генерал завершив свою промову, присутні могли ставити йому запитання. Нас попередили, щоб питання ми підготували заздалегідь, і так вийшло, що в мене їх налічувалося аж сім чи вісім. Побачивши мій довгий список, Шіза розсміялася й сказала, що генерал не зможе відповісти на всі запитання. Я сиділа в першому ряду, тож першою отримала змогу поставити свої питання.

— Два-три місяці тому повідомили, що Фазлулла та його заступник поранені, потім заявили, що вони переховуються в долині, а ще через якийсь час — що вони вже в Афганістані. Скажіть, будь ласка, як їм вдалося втекти в Афганістан? І якщо ви володієте інформацією про те, де вони перебувають, чому їх не схоплять?

На моє запитання генерал відповідав хвилин десять-п’ятнадцять, та серед його слів я так і не почула відповіді. Наступне моє запитання стосувалося відбудови.

— Армія повинна робити щось для майбутнього нашої долини, а не обмежуватися суто військовою операцією.

Моніба підтримала мене своїм запитанням:

— Хто відбудовуватиме зруйновані будинки і школи?

Відповідь генерала мала істинно військовий характер.

— Після проведення антитерористичної операції настає етап одужання, далі — реабілітації, а потім контроль над територією передається в руки цивільної влади.

Усі дівчата чітко дали зрозуміти, що ми хочемо, щоб представників Талібану було притягнуто до суду, але ми не впевнені, що це станеться.

Наприкінці конференції генерал Атар Аббас роздав нам свої візитки і сказав, що за потреби ми можемо йому телефонувати.

В останній день нашого перебування в столиці ми виступали в клубі «Ісламабад» і розповідали про своє життя в долині за режиму талібів. Моніба на сцені не змогла стримати сліз — і через кілька хвилин плакала вже вся аудиторія. Наша подорож в Ісламабад була для нас захопливим проблиском абсолютно іншого життя. Під час своєї промови я сказала, що до того, як побувала на англійській п’єсі, навіть не здогадувалася, що в Пакистані стільки талановитих людей.

— Ми зрозуміли, що нам більше не треба зачаровано дивитися індійські фільми, — пожартувала я.

В Ісламабаді ми чудово провели час, і коли повернулися в нашу долину, я почала з надією дивитися в майбутнє. Під час місяця Рамадан я посадила в саду кісточку манго, оскільки після закінчення посту ми дуже любили ним ласувати.

Тоді ж тато зіткнувся з великими труднощами. Поки ми перебували в статусі ВПО та за всі місяці, коли школа не працювала, тато не отримував оплати за навчання, однак учителі все одно сподівалися отримати платню. Загальна сума виплат сягала близько мільйона рупій. Подібна ситуація склалася в усіх приватних школах. Деякі заклади виплатили вчителям зарплату лише за один місяць, однак більшість не знали, що робити, оскільки грошей не було. Учителі школи «Хушаль» вимагали повної виплати. Гроші потрібні були всім, а одна з учительок, пані Гера, збиралася виходити заміж і розраховувала на те, що її платня покриє витрати на шлюбну церемонію.

Мій тато почувався загнаним у глухий кут. А тоді ми згадали, що генерал Аббас залишив нам свою візитну картку. Зрештою, саме через військову операцію очистки території від Талібану нам довелося тікати з долини, і тому ми опинились у такій скруті. Тож ми з пані Мар’ям написали генералові електронного листа, в якому детально розповіли про нашу ситуацію. Аббас виявився дуже щедрим, адже у відповідь він надіслав нам 1 100 000 рупій, і тато зміг виплатити всім платню за три попередні місяці. Учителі були дуже щасливі, більшість із них ще ніколи не отримували такої значної суми грошей за раз. Пані Гера зателефонувала моєму татові вся в сльозах і дякувала за те, що тепер її весілля відбудеться.

Однак це зовсім не означало, що ми були задоволені діями армії. Насправді ми були розчаровані тим, що військові не схопили лідерів Талібану, і ми з татом говорили про це в усіх наших інтерв’ю, яких давали досить багато. До нас часто приєднувався татів друг, Захід Хан, який, як і тато, був членом Сватської каумі джирга — організації старійшин. Крім того, він був президентом Сватської готельної асоціації, тож він усім серцем бажав, щоб життя нарешті налагодилося і в нашу долину повернулися туристи. Як і тато, він не боявся відкрито висловлювати свої думки, і йому вже неодноразово погрожували. Якось у листопаді 2009 року йому взагалі дивом вдалося вижити. Пізно ввечері Захід Хан повертався додому після зустрічі з армійським командуванням, коли на нього напали. На щастя, в тому районі жило багато його родичів, які почали стріляти в нападників і змусили їх утекти.

Потім 1 грудня 2009 року було вчинено напад на відомого політика з національної партії Авамі та члена асамблеї Хайбер-Пахтунхва, доктора Шамшера Алі Хана. В момент вибуху він вітав своїх товаришів та виборців зі святом Ід. Шамшер Алі Хан перебував у своїй худжрі, що лише за півтора кілометра від Імам Дері, де розташована штаб-квартира Фазлулли. Доктор Шамшер відверто критикував Талібан. Від вибуху він загинув на місці, а ще дев’ятеро осіб було поранено. Казали, що терористу-смертнику, який підірвав себе того дня, було близько вісімнадцяти років. Поліція знайшла його ноги і деякі інші частини тіла.

Через кілька тижнів нашу школу попросили взяти участь у районній дитячій асамблеї долини Сват, організатором якої був добродійний фонд ЮНІСЕФ та фонд «Мій дім». До складу дитячої асамблеї було обрано шістдесятьох учнів з усієї долини. Переважно це були хлопці, однак від моєї школи було обрано одинадцятьох дівчат. Перші збори відбулись у залі засідань, були присутні політики та громадські активісти. Ми провели вибори спікера, і я одержала перемогу! Було незвично стояти на сцені і чути, як до тебе звертаються «пані спікер», але так приємно, що нас нарешті почули. Асамблею було сформовано на один рік, і майже щомісяця ми проводили збори. Ми ухвалили дев’ять резолюцій, що мали на меті покласти край дитячій праці, відправити до шкіл дітей-інвалідів та безпритульних, а також відбудувати всі навчальні заклади, які були зруйновані талібами. Щойно резолюції були ухвалені, їх відіслали чиновникам, і деякі з них навіть вступили в силу.

Ми з Монібою та Айшею почали вивчати журналістику в британській організації, яка називалася «Інститут висвітлення війни та миру» і в той момент працювала над проектом «Вільнодумний Пакистан». Було дуже цікаво дізнатись, як правильно висвітлювати ті чи інші події. Журналістика зацікавила мене після того, як я побачила, що мої власні слова здатні змінити світ на краще, ну і, звісно ж, після перегляду серіалу «Погануля Бетті», головна героїня якого працювала у видавництві американського журналу. Однак ця сфера журналістики трохи відрізнялася від сюжету серіалу — коли ми писали статті на теми, що близькі нашим серцям, вони стосувалися екстремізму й режиму Талібану, а не одягу та зачісок.

Дуже скоро в нашій школі почалися іспити. Я здобула перше місце за успішність у класі, але цього разу Малка-і-Нур мене ледь не перевершила. Наша директорка намагалася переконати Малку-і-Нур стати старостою класу, однак вона відмовилася, мовляв, не може займатися нічим, що відвертає її увагу від навчання.

— Ти повинна брати приклад із Малали і займатися позакласною роботою, — сказала їй пані Мар’ям. — Це так само важливо, як і твоє навчання. Розвиток не обмежується шкільними предметами.

Але я не засуджувала Малку-і-Нур. Вона дуже хотіла тішити своєю успішністю батьків, особливо маму.

Долина Сват уже не була такою, як раніше, і, може, вже ніколи й не стане колишньою, — однак життя потроху налагоджувалося. Навіть декілька танцівниць із вулиці Банр-Базаар повернулися додому, хоча тепер вони воліли записувати танці на DVD і продавати, ніж наживо танцювати перед публікою. Ми знову почали з музикою й танцями святкувати фестивалі миру, які були заборонені за талібів. Один із таких фестивалів у Маргазарі організував мій тато. На знак подяки він запросив на нього жителів нижніх районів, які давали притулок ВПО. Музика лунала до самого ранку.

Мій день народження часто супроводжували надзвичайні події, і коли в липні 2010 року мені мало виповнитися тринадцять років, почалася сильна злива. Зазвичай у долині Сват не буває сезону дощів, тож спершу ми навіть зраділи, що дощ сприятиме хорошому врожаю. Однак злива не припинялася. Лило так, що не видно було людини, яка стоїть навпроти. Екологи застерігали про небезпеку оголення гір через контрабандне вирубування дерев, якому сприяли таліби. Незабаром із гір почали стікати мутні потоки, зносячи все на своєму шляху.

Коли почався паводок, ми були в школі, і нас одразу ж відправили по домівках. Однак місто вже було залите водою, і міст над нашим брудним струмком затопило. Нам довелося шукати інший спосіб дістатися додому. Наступний міст, до якого ми добігли, теж був затоплений, але рівень води там був іще не дуже високим, тож нам вдалося перебратися. Вода дуже смерділа. Коли ми нарешті дісталися дому, то були мокрі до нитки й дуже брудні.

Наступного дня ми довідалися, що нашу школу затопило. Минув не один день, поки з приміщень витекла вся вода, а коли ми туди зайшли, то побачили на стінах позначку рівня води, яка сягала наших грудей. Куди не кинь оком — скрізь грязюка. Нею вкриті всі парти й стільці. У класах стояв просто відразливий сморід. Повінь завдала таких збитків, що на відновлення школи моєму татові довелося витратити 90 тисяч рупій — а це загальна сума місячної оплати за навчання дев’яноста учнів.

Подібна ситуація спостерігалася у всьому Пакистані. Могутня річка Інд, яка бере свій початок у Гімалаях і протікає через провінцію Хайбер-Пахтунхва, штат Пенджаб, місто Карачі і нарешті впадає в Аравійське море та якою ми завжди так пишалися, перетворилася на бурхливий потік і вийшла з берегів, змиваючи дороги, поля і навіть цілі села. Безжальна стихія забрала життя двох тисяч людей, число постраждалих сягало 14 мільйонів. Багато людей втратили домівки. Було зруйновано сім тисяч шкіл. Це була найстрашніша повінь за всю історію людства. Пан Ґі Мун, генеральний секретар ООН, назвав це «уповільненим цунамі». Пізніше ми прочитали, що розмір шкоди, завданої безжальною повінню, масштабніший за разом узяті азіатське цунамі, наш землетрус 2005 року, ураган Катріна та землетрус на Гаїті.

Найбільше постраждала долина Сват. Тридцять чотири з сорока двох мостів були змиті водою, внаслідок чого втратилося сполучення з більшою частиною долини. Електричні стовпи позносило, і нам довелося сидіти без світла. Наша вулиця розташовувалася на пагорбі, тож ми були трохи краще захищені від розлюченого потоку. Та все одно ми тремтіли від його звуку, який нагадував ричання дракона, котрий безжально пожирає все, що трапляється на його шляху. Прибережні готелі та ресторани, в яких туристи ласували фореллю, милуючись краєвидом, були знищені. У долині Сват найбільше постраждали саме туристичні місця. Гірські курорти, такі як Малам Джабба, Мадян та Бахрейн, були спустошені, готелі та магазини перетворилися на руїни.

Згодом від родичів ми дізналися, що округові Шанґла стихія завдала величезної шкоди. Головну дорогу, яка вела до нашого села з Альпурі, столиці Шанґли, було розмито; затопило цілі села. Багато будинків, розташованих на пагористих терасах Каршат, Шахпур та Баркана, було знесено селевими потоками. Рідне село моєї мами, у якому жив дядько Фаїз Мохаммед, залишилося неушкодженим, однак дорога, яка вела до нього, безслідно зникла.

Люди відчайдушно намагалися врятувати своє майно, виводили домашню худобу на підвищення, однак повінь змила весь урожай, знищила фруктові сади і забрала чимало буйволів. Селяни були безпорадні. Вони також залишилися без електроенергії, оскільки всі альтернативні гідроелектростанції знищила стихія. Чистої води теж не було, річка приносила бруд, уламки та сміття. Під тиском води не встояли навіть бетонні приміщення, що перетворилися на купу каміння. Усі школи, лікарні та електростанції, розміщені вздовж головної дороги, було зрівняно з землею.

Ніхто не розумів, як таке могло статися. Люди жили в долині поряд із річкою три тисячі років і завжди вбачали в ній не загрозу, а надійного друга й захисника від зовнішнього світу. «Тепер ми перетворилися на „долину скорботи“», — казав мій кузен Султан Роум. Спочатку долина постраждала від землетрусу, потім від талібів, далі на її території пройшла військова операція, а тепер, коли ми тільки почали відбудову, прийшла повінь і змила все, що вдалося відновити. Люди хвилювалися: ану ж таліби скористаються хаосом і повернуться.

Мій тато надсилав до Шанґли їжу та гроші, зібрані його товаришами та Сватською асоціацією приватних шкіл. Наша подруга Шіза та громадські діячі, з якими ми познайомилися в Ісламабаді, привезли в Мінґору значну матеріальну допомогу. Але, як і після землетрусу, саме волонтери з ісламських угруповань перші дісталися до найбільш віддалених та ізольованих територій і надали жителям допомогу. Багато людей вважали повінь черговою карою Аллаха за музику й танці, яким ми так раділи на нещодавніх фестивалях. Втішало тільки те, що не працювала жодна радіостанція, яка могла б вкласти людям у голови цю ідею!

У той час, коли долину Сват поглинула скорбота, люди втратили близьких, домівки та джерела існування, наш президент —Асіф Зардарі — відпочивав у Франції.

— Аба, я не розумію, — казала я татові. — Чому всі без винятку політики не бажають робити добро? Чому їм не хочеться, щоб народ був у безпеці, мав що їсти, а в людських домівках було світло?

Окрім добровольців з ісламських угруповань, допомогу надавала також армія. І не тільки наша. Американці відправляли до нас свої гелікоптери, через що в декого почали закрадатися підозри. За однією з версій, нашу розруху американці викликали навмисне, за допомогою технології HAARP (High Frequency Active Auroral Reserch Program, Програма активних високочастотних авроральних досліджень), яка нібито здатна спричинити коливання землі під океаном і відтак затопити Землю. Після цього, під приводом надання допомоги, у них буцімто з’явиться можливість законно проникнути на територію Пакистану для розвідування всіх наших таємниць.

І навіть після того, як дощ нарешті прпинився, життя в долині було непросте. У нас не було ні питної води, ні електрики. У серпні в Мінґорі був зафіксований перший випадок холери. А незабаром хворих стало стільки, що для них довелося встановлювати намет поряд із лікарнею. Оскільки ми були відрізані від шляхів постачання продовольчих товарів, а в місті лишалася обмежена кількість продуктів, ціна на них дуже піднялася. Почався сезон дозрівання персиків та цибулі, і фермери відчайдушно намагалися врятувати врожай. Вони, ризикуючи життям, переправлялися через вируючу річку на човнах із гумових покришок, щоб доставити свій товар на базар. Коли ми бачили на прилавку персики, то дуже раділи.

Цього разу допомоги з-за кордону надходило менше. Багаті західні країни потерпали від економічної кризи, а мандрівки нашого президента Європою призвели до того, що Захід збайдужів до наших проблем. Західні уряди відзначали, що більшість наших політиків не сплачують податків, тож просити допомоги у західних платників податків щонайменше нерозважливо. Крім того, закордонні гуманітарні організації турбувалися про безпеку свого персоналу після того, як один із представників Талібану заявив, що пакистанський уряд не прийматиме допомоги від християн та євреїв. Ніхто навіть не сумнівався у тому, що вони говорять серйозно. У жовтні таліби розбомбили ісламабадський офіс Всесвітньої продовольчої програми, тоді загинуло п’ятеро гуманітарних працівників.

У долині Сват ми дедалі частіше помічали ознаки того, що Талібан нікуди не зникав. Було підірвано ще дві школи, викрадено з бази у Мінґорі, а потім жорстоко вбито трьох іноземних працівників християнської доброчинної організації. А тоді з’явилася ще одна шокуюча новина. Двоє озброєних бойовиків убили татового товариша, доктора Мохаммеда Фарука, ректора Сватського університету, вдершись прямо в його кабінет. Доктор Фарук був ісламським ученим і колишнім членом партії Джамаат-і-Ісламі. Як запеклий противник талібанізації, він навіть видав фетву проти терористів-смертників.

Ми знову відчули розчарування і страх. Коли наша сім’я була змушена виїхати з долини, я подумала про те, що хотіла б стати політиком, і тепер усвідомила, що це було правильне рішення. Наша країна перебувала в стані постійної кризи, і в нас не було жодного справжнього лідера, який міг би взятися за її подолання.

17. Молитва про те, щоб стати вищою

У віці тринадцяти років я раптом перестала рости. Раніше я завжди здавалася старшою за свій вік, а тепер усі мої подруги були вищі за мене. В моєму класі навчалося тридцятеро дівчат, і серед них я входила до трійки найнижчих. У компанії подруг я почувалася дуже ніяково.

Щовечора я молилася й просила Аллаха, щоб Він зробив мене вищою. На стіні моєї спальні красувалися відмітки мого зросту, які я робила за допомогою олівця та лінійки, і варто мені було вранці розплющити очі, як я миттю зривалася з ліжка і бігла перевіряти, чи не виросла я за ніч. Однак остання моя позначка, зроблена на висоті 152 см вперто стояла на місці. Я навіть пообіцяла Аллахові, що прочитаю сто раакат нафл, додаткових молитов, окрім п’яти щоденних обов’язкових, якщо виросту бодай трохи.

Я виступала на багатьох заходах, але через низький зріст мала недостатньо переконливий вигляд. Іноді, стоячи за кафедрою, я геть нічого не бачила. Я дуже не любила взуття на високих підборах, але через проблему зі зростом усе-таки почала його носити.

Того року одна з моїх однокласниць перестала ходити до школи. Її видали заміж, щойно вона досягла статевої зрілості. Вона була доволі велика, як на свій вік, та все ж їй було лише тринадцять років. За якийсь час ми дізналися, що в неї вже двоє дітей. На уроці хімії, коли ми вивчали сполуки карбону, я все думала про те, як це — покинути навчання у школі й почати догоджати своєму чоловікові.

Нарешті ми думали про ще щось, крім Талібану, однак повністю викинути з голови цей страшний режим було неможливо. Наша армія, що на той час уже займалася доволі дивними справами, такими, наприклад, як виготовлення кукурудзяних пластівців та добрив, почала зйомки мильних опер. Увечері жителі всього Пакистану сиділи прикуті до телевізорів і дивилися серіал «Поза службовим обов’язком», в основі якого лежали реальні історії солдатів, котрі воювали з бойовиками у долині Сват.

Під час антитерористичної операції загинуло більше сотні солдатів і дев’ятсот отримали поранення, тож пакистанська армія хотіла виставити себе у героїчному світлі. І хоч усі їхні жертви були нібито в ім’я відновлення держави, ми досі чекали, коли в нашій країні запанує правопорядок. Ледь не щодня, повертаючись зі школи, я заставала в домі заплаканих незнайомих жінок. Під час військової операції сотні чоловіків зникли безвісти. Ймовірно, вони були затримані урядовими військами або міжвідомчою розвідкою, але рідним ніхто нічого не казав. Ці бідолашні жінки не мали інформації, вони навіть не знали, чи живі їхні чоловіки та сини. Деякі з них опинились у скрутному становищі, оскільки не могли себе утримувати. Жінка мала право повторно вийти заміж лише у разі, якщо її чоловік помер, якщо ж він зник безвісти, такого права в неї не було.

Моя мама поїла їх чаєм і давала їжу, однак вони приїжджали не для цього. Всі ці жінки шукали допомоги в мого тата. Як представник Сватської Каумі Джирга, ради старійшин, він став зв’язковим між народом та армією.

— Я лише хочу дізнатися, чи живий мій чоловік, — звернулася до мене одна із жінок. — Якщо його вбили, я б могла віддати наших дітей у сиротинець. Таке враження, наче я повисла над безоднею — я не вдова, але й не дружина.

Ще одна жінка розповіла, що зник її син. Усі вони стверджували, що зниклі безвісти чоловіки не співпрацювали з талібами; хіба що могли подати склянку води чи шматок хліба, якщо їм наказали це зробити. Одне слово, безневинних людей утримували в неволі, а тим часом лідери Талібану розгулювали на свободі.

У нас у школі працювала одна вчителька, яка жила за десять хвилин ходу від нашого дому. Так от, військові схопили її брата, закували в кайдани і катували, після чого кинули його в морозильну камеру й утримували там, поки бідолаха не помер. Той чоловік був простим власником крамниці, ніяк не пов’язаним із Талібаном. Пізніше військові просили в родини вибачення за помилку. Як виявилося, вони переплутали ім’я і взяли не того чоловіка.

По допомогу до нас приїздили не лише вбогі жінки. Якось у нас з’явився багатий бізнесмен із міста Маскат, розташованого на березі Оманської затоки. Він розповів моєму татові про зникнення його брата і п’яти чи шести племінників. Чоловік хотів дізнатися, чи їх усіх убили, чи просто десь утримували, оскільки у разі їхньої смерті він повинен був знайти для їхніх удів нових чоловіків. Одним із зниклих виявився маулана, і татові вдалося добитися його звільнення.

Така ситуація склалася не лише в межах долини Сват. Ходили чутки, що з усього Пакистану зникли тисячі чоловіків. Багато людей мітингували перед головним приміщенням суду або розвішували оголошення про своїх зниклих родичів, однак це ні до чого не призводило.

Тим часом наші суди займалися абсолютно іншим питанням. У нас у Пакистані існує щось на зразок «Закону Богохульства», який захищає наш священний Коран від наруги. Під час кампанії ісламізації, встановленої за правління генерала Зія-уль-Хака, цей закон був набагато суворіший, і будь-кому, хто «паплюжив священне ім’я Пророка», присуджували смертну кару або довічне ув’язнення.

У листопаді 2010 року в новинах розповіли про християнку на ім’я Асія Бібі, яку засудили до смертної кари через повішення. Вона жила у провінції Пенджаб, мала п’ятьох дітей і заробляла на життя, збираючи фрукти. Якось у спекотний день вона принесла води людям, які працювали разом з нею, однак дехто відмовився пити цю воду, бо вода з рук християнки нібито «нечиста» й осквернить мусульман. Серед них була й сусідка Асії Бібі, яка з нею ворогувала через козу, що нібито зруйнувала поїлку на сусідчиному подвір’ї.

Жінки почали сперечатися, і звісно ж, як і в наших шкільних суперечках, у кожної була своя версія подій. Кажуть, люди переконували Асію Бібі прийняти іслам. У відповідь Асія сказала, що Ісус помер на хресті за гріхи християн, і спитала, що Пророк зробив заради мусульман. Один зі збирачів доповів на неї місцевому імаму, а той передав справу в поліцію. Урешті-решт Асія Бібі більше року просиділа у в’язниці перед тим, як справа дійшла до суду, де її засудили до страти.

Після того, як Мушарраф дозволив користуватися супутниковим телебаченням, у нас з’явилася можливість дивитися багато різних каналів. Ми спостерігали за реакцією на цю подію по телебаченню. Світом пройшла хвиля обурення, у всіх ток-шоу люди виступали на захист Асії Бібі. Одним із небагатьох, хто публічно висловився на її підтримку, був губернатор провінції Пенджаб, Салман Тасір. Він сам свого часу був політичним в’язнем та близьким союзником Беназір, пізніше став заможним медіамагнатом. Салман Тасір відвідав Асію Бібі у в’язниці та заявив, що Президент Зардарі повинен її помилувати. Закон Богохульства він назвав «чорним законом». Цю фразу потім неодноразово повторювали деякі наші телеведучі, щоб розпалити ще більший скандал. Після цього в найбільшій мечеті Равалпінді під час п’ятничного богослужіння деякі імами засудили вчинок губернатора.

Через кілька днів, 4 січня 2011 року, Салмана Тасіра застрелив його особистий охоронець після обіду в районі фешенебельних кав’ярень Ісламабада. Охоронець вистрілив у нього двадцять шість разів. Пізніше він заявив, що зробив це в ім’я Аллаха, а до цього вчинку його спонукало п’ятничне богослужіння в Равалпінді. Ми були шоковані тим, скільки людей звеличували вбивцю. Коли той чоловік постав перед судом, адвокати засипали його пелюстками троянд. Імам з мечеті, до якої завжди ходив покійний губернатор, відмовився проводити заупокійну службу, а президент не з’явився на похорон.

Наша країна потроху божеволіла. Як можна звеличувати вбивць?

Незабаром мій тато отримав чергового листа з погрозами. Перед цим він виступав на зборах, присвячених третій річниці вибуху середньої школи «Хаджі Баба́». Тато виголосив запальну і відверту промову.

— Фазлулла — князь бісівський! — кричав мій тато. — Чому його досі не арештували?

Після виступу люди радили моєму татові бути дуже обережним. А додому прийшов анонімний лист на татове ім’я. Послання починалося зі слів «Ас-саляму алейкум», що в перекладі означає «Мир тобі», та тільки сам лист мав зовсім не мирний характер. Далі за привітанням було написано: «Ти син імама, але тебе не можна назвати хорошим мусульманином. Моджахед знайде тебе, хай де ти будеш». Після отримання цього листа тато кілька тижнів ходив схвильований, однак він не збирався відмовлятися від своєї громадської діяльності, і згодом інші справи заполонили його увагу.

У той період усі тільки й говорили, що про Америку. Раніше ми у всьому звинувачували свого заклятого ворога Індію, а тепер її місце зайняли США. Усі нарікали на практично щотижневі напади безпілотних літаків на Федерально керовані племінні території. Ми чули, що загинуло чимало мирного населення. Після цього в місті Лахор агент ЦРУ Реймонд Девіс застрелив двох чоловіків, які під’їхали до його автомобіля на мотоциклі. На свій захист Девіс сказав, що вони намагалися його пограбувати. Американці заявили, що Девіс не працював на ЦРУ і був звичайним дипломатом. Це була дуже підозріла заява. Навіть ми, школярі, чудово знали, що звичайні дипломати не їздять на автівках без номерних знаків і з пістолетами «Ґлок».

Наші ЗМІ стверджували, що Девіс був членом величезної таємної армії, яку ЦРУ відправило в Пакистан через недовіру до наших розвідувальних служб. Казали, що він шпигував за військовим угрупованням Лашкар-і-Тайба, розташованим у Лахорі. Саме ця організація допомагала нам під час землетрусу та повеней, і саме її підозрювали в терористичному нападі на Мумбай 2008 року. Вони мали за мету звільнити мусульман, які жили на території Кашміру, з-під влади Індії, однак останнім часом розпочали активні дії на території Афганістану. Дехто заявляв, що насправді Девіс винюхував інформацію про нашу ядерну зброю.

Дуже скоро Реймонд Девіс став найпопулярнішим американцем у Пакистані. Країною пройшла хвиля протестів. Людям здавалося, що наші базари кишать американськими розвідниками, які збирають стратегічну інформацію для США. Дружина одного із застрелених Девісом чоловіків зневірилася в правосудді й наклала на себе руки, випивши щурячої отрути.

Лише через кілька тижнів активних дискусій між Вашингтоном та Ісламабадом, точніше, штабом армії в місті Равалпінді, справу нарешті довели до кінця. Ухвалене рішення було в стилі нашої традиційної джирги — американці виплатили вергельд10 у сумі 2,3 мільйона доларів, а сам Девіс швидко покинув залу суду і нашу країну. Після цього Пакистан зажадав від ЦРУ відкликати своїх агентів і перестав видавати американцям візи. Загалом уся ця ситуація залишила по собі неприємне враження, особливо через те, що 17 березня, на наступний день після звільнення Девіса, безпілотний літак завдав удару по племінній раді в Північному Вазиристані, внаслідок чого загинуло близько сорока осіб. Цей напад повідомляв про те, що ЦРУ робитиме в нашій країні, що захоче.

* * *

Якось у понеділок я саме збиралася поміряти свій зріст, щоб дізнатися, чи не підросла я за ніч якимось магічним чином, як у сусідній кімнаті почулися гучні вигуки. До тата зайшли його товариші та сповістили новину, в яку важко було повірити. Вночі американські «морські котики» здійснили наліт на Абботтабад, місто, в якому ми зупинялися, коли були змушені виїхати з долини, і вбили Осаму бен Ладена. Терорист жив у велетенському будинку за кілометр від військового училища. Ми не вірили, що наша армія не знала, де перебуває бен Ладен. У газетах писали, що курсанти військового училища досить часто проводили тренування на ділянці поряд із його будинком. Сам маєток був оточений стінами заввишки три з половиною метра, над якими був натягнутий колючий дріт. Бен Ладен жив на верхньому поверсі зі своєю наймолодшою дружиною, єменкою на ім’я Амал. Інші дві його дружини з одинадцятьма дітьми жили поверхом нижче. Американський сенатор заявив, що в прихистку бен Ладена не було хіба що «неонової вивіски».

Правду кажучи, чимало пуштунів живуть у будинках за високими стінами, щоб захистити приватне життя та заховати жінок від чужих очей, тож будинок терориста не здавався якимось особливим. Незвично було те, що його мешканці ніколи не виходили за ворота, а в самому будинку не було ні телефону, ні інтернету. Їжу постачали два брати Осами, які жили в тому самому будинку разом зі своїми дружинами і виконували роль його кур’єрів. А одна з його дружин була навіть уродженкою долини Сват!

«Морські котики» вистрелили бен Ладенові у голову, а мертве тіло завантажили на борт свого гелікоптера. Схоже, що Осама зовсім не чинив спротиву. Також було вбито двох братів терориста та одного із його дорослих синів. Усіх жінок та дітей зв’язали й залишили в домі, після чого їх було арештовано пакистанською армією. Згодом тіло Осами бен Ладена американці викинули в море. Президент Обама був дуже задоволений цією операцією, і по телевізору ми спостерігали пишне святкування на галявині біля Білого дому.

Спочатку ми думали, що наш уряд про все знав і був залучений до американської операції. Але згодом з’ясувалося, що американці діяли самотужки. Пакистанцям це дуже не сподобалося. Передбачалося, що ми союзники, крім того, під час їхньої боротьби з тероризмом наших солдатів полягло набагато більше за їхніх власних. А тепер вони посеред ночі потайки вдерлися в нашу країну, використовуючи спеціальні малошумні гелікоптери і блокуючи наші радари за допомогою радіоперешкод. Про свою операцію вони повідомили лише голову нашої армії, генерала Ашфака Каяні, та президента Зардарі, та й то після її закінчення. Більша частина армійського керівництва дізналася про все з телевізійних новин.

Американці заявили, що вони не мали вибору, оскільки не були впевнені, на чиєму боці працювала міжвідомча розвідка, і побоювалися, що хтось міг попередити бен Ладена про їхній наліт. Директор ЦРУ заявив, що пакистанські служби «або покривають терористів, або некомпетентні. Ні те, ні те не робить їм честі».

Тато сказав, що для нашої країни це велика ганьба.

— Як таке може бути, що відомий на весь світ терорист стільки років переховувався у Пакистані і за весь цей час його ніхто не викрив? — дивувався тато. Однак це питання тривожило не лише його.

Усі вважали, що розвідувальне бюро знало про схованку бен Ладена. Пакистанська міжвідомча розвідка — це велетенська організація з агентами, розсіяними по всьому світу. Як інакше можна пояснити той факт, що світовий терорист жив так близько від столиці — за якихось сто кілометрів?! Та ще й так довго! Може й справді, найнадійніше сховатися — залишатися на видноті, однак Осама бен Ладен жив у тому будинку ще з часу землетрусу 2005 року. Двоє його дітей народилися в Абботтабадській лікарні. Бен Ладен прожив у Пакистані більше дев’яти років. Перед Абботтабадом він жив у Харіпурі, а ще раніше переховувався в долині Сват, де познайомився з Халідом Шейхом Мохаммедом, організатором теракту 11 вересня.

Те, як американцям удалося вистежити бен Ладена, нагадувало сюжет із фільмів про шпигунів, які полюбляє мій брат Хушаль. Щоб уникнути викриття, терорист надавав перевагу живим кур’єрам, а не телефонним розмовам чи електронному листуванню. Однак американцям вдалося викрити одного з його кур’єрів, коли той був у Пешаварі, відстежити номерний знак його автомобіля і попрямувати за ним до Абботтабада. Після цього американці промоніторили його будинок за допомогою гігантського дрона, обладнаного рентгенівською установкою. Дрон зафіксував високого бородатого чоловіка, який рухався територією маєтку. Вони назвали його «Ходуном».

Люди були заінтриговані новими деталями, які випливали щодня, однак вони були значно більше обурені вторгненням американців, ніж тим фактом, що найнебезпечніший у світі терорист увесь цей час жив на нашій землі. Деякі газети надрукували версію, буцімто насправді американці вбили бен Ладена багато років тому і весь цей час тримали його тіло в морозильній камері. А тепер підкинули в Абботтабад і сфальсифікували всю операцію, щоб таким чином скомпрометувати Пакистан.

На наші мобільні телефони почали приходити текстові повідомлення з проханням прийти на мітинг і висловити підтримку нашій армії. «Ми воювали за вас у 1948, 1965 та 1971-му, — писалося в одному з таких повідомлень, посилаючись на три війни з Індією. — Підтримайте армію, коли їй завдали удару в спину». Але приходили й такі повідомлення, в яких армію висміювали. Люди цікавились, як чотири американські гелікоптери змогли прокрастися на нашу територію, обійшовши радари, хоч ми щороку витрачаємо на армію 6 млрд доларів (це в сім разів більше за витрати на освіту). І якщо американці змогли таке зробити, то що зупинить індусів, які живуть у сусідстві з нами? «Не галасуйте, будь ласка, армія спить», — писалося в одному із повідомлень. А в іншому: «Продаються вживані пакистанські радари. Американських гелікоптерів вони не виявляють, однак непогано ловлять супутникове телебачення».

Генерала Каяні та генерала Ахмеда Шуджу Пашу викликали для допиту в парламент. Такого ще ніколи не було. Нашу країну принизили, і ми хотіли знати причину.

А ще ми дізналися, що американські політики були вкрай обурені тим, що весь цей час бен Ладен не переховувався у віддаленій печері, як вони думали, а жив у нас прямо під носом. Американці нарікали, що за останні вісім років надали нам 20 млрд доларів, сподіваючись на співпрацю, а тепер не були впевнені у тому, на чиєму ми боці. Іноді складалося враження, що все крутилося навколо цих грошей. Більша їх частина віддавалася на армію, і до простих людей, ясна річ, уже нічого не доходило.

Через кілька місяців, у жовтні 2011 року, тато повідомив, що отримав електронного листа з Амстердама, в якому сказано, що я стала однією з п’яти номінантів на міжнародну премію миру від KidsRights, організації, яка виступала за захист прав дитини. Мою кандидатуру запропонував архієпископ Десмонд Туту з Південної Африки. В очах мого тата цей чоловік був справжнім героєм, який боровся проти апартеїду. Мій тато дуже засмутився, коли, зрештою, я не здобула перемоги, але я вказала йому на те, що досі вся моя діяльність полягала у публічних виступах; і, на відміну від переможців, у нас не було організації, яка б займалася практичною діяльністю.

Згодом головний міністр Пенджабу, Шахбаз Шариф, запросив мене в Лахор виступити на урочистому заході, присвяченому питанням освіти. Міністр збудував цілу мережу нових шкіл, які назвав Школами Daanish, і безплатно роздавав учням ноутбуки, в процесі запуску яких на екрані з’являлася його фотографія. Для того, щоб мотивувати учнів, Шахбаз видавав грошові винагороди всім дівчатам та хлопцям, які успішно склали іспити. Мені подарували чек на півмільйона рупій, а це близько 4500 доларів, за те, що я боролася за права дівчат.

На свято я вдягла рожеву сукню і вперше в житті публічно розповіла про те, як ми з однокласницями ігнорували укази Талібану і продовжували таємно ходити до школи.

— Я усвідомила важливість освіти, коли в мене відібрали мої підручники, — сказала я. — Але дівчата з долини Сват нікого не бояться. І хай там що, ми продовжуємо здобувати освіту.

Якось у школі до мене підійшли однокласниці й сказали:

— Ти виграла премію у півмільйона рупій!

Я побігла до тата, і він сказав, що уряд присудив мені першу в Пакистані Національну премію миру. Я вухам своїм не вірила. Того дня до школи збіглося стільки журналістів, що наш навчальний заклад нагадував інформаційну студію.

Церемонія нагородження відбулася 20 грудня 2011 року в офіційній резиденції прем’єр-міністра, в одному з велетенських білих маєтків, розташованих на пагорбі в кінці проспекту Конституції, який я вже не раз бачила під час екскурсій Ісламабадом. На той момент я вже звикла до зустрічей із політиками. Перед врученням я зовсім не нервувалася, хоч тато й намагався мене залякати, кажучи, що прем’єр-міністр Гілані походить із сім’ї святих. Після того, як прем’єр-міністр нагородив мене премією і вручив чек на півмільйона рупій, у відповідь я висловила йому довгий список вимог. Я сказала, що ми хочемо, щоб усі наші школи відбудували і щоб у долині Сват відкрився університет для дівчат. Я знала, що він не поставиться до моїх вимог серйозно, тож не дуже наполягала. «Настане день, коли я стану політиком і сама все це зроблю», — подумала я.

Було ухвалене рішення, що ця премія присуджуватиметься щорічно, а позмагатися за неї зможуть усі діти віком до вісімнадцяти років. Крім того, на мою честь її було перейменовано на Премію Малали. Це не дуже тішило мого тата. Як і більшість пуштунів, він був забобонний. У нас у Пакистані ніколи не вшановували людей за життя, тільки мертвих, тож тато вбачав у цьому поганий знак.

Я знала, що маму зовсім не радують усі ці премії, оскільки вона боялася, щоб через свою популярність я не стала мішенню для Талібану. Сама вона ніколи не з’являлася на публіці. І навіть не хотіла, щоб її фотографували. Мама завжди була вірна традиціям, а саме таку поведінку диктувала наша багатовікова культура. Якби мама раптом вирішила порушити цю традицію, її б одразу почали засуджувати, насамперед наша родина. Вона ніколи не була проти нашої з татом діяльності, але коли мені присудили премію, мама сказала:

— Мені не потрібні нагороди, мені потрібна моя донька. Я б жодної вії своєї донечки не проміняла навіть на цілий світ.

Тато заявляв, що його єдине бажання — побудувати школу, в якій могли б навчатися діти. У нас не залишалося вибору, крім як долучитися до політики і вступити в боротьбу за освіту.

— Моя головна мета, — казав він, — забезпечити освітою своїх дітей і свою націю, наскільки я можу це зробити. Але коли половина правителів відкрито бреше, а друга половина веде переговори з Талібаном, ти опиняєшся в глухому куті. І все, що тобі залишається, — це говорити правду.

Коли я повернулася додому, мене зустріли новиною, що в школі на мене чекатиме група журналістів, які хочуть узяти інтерв’ю, і треба гарно вбратися. Спочатку я думала вдягти одну дуже гарну сукню, але потім вирішила обрати стриманіше вбрання, щоб увага журналістів була прикута до моїх слів, а не до одягу. У школі на мене чекали однокласниці, теж святково вбрані, і щойно я зайшла в клас, як вони всі разом закричали: «Сюрприз!». Виявляється, вони склалися грошима й улаштували для мене справжнє свято з велетенським білим тортом, на якому шоколадною глазур’ю було написано: «Нехай успіх завжди буде з тобою!». Було дуже приємно, що подруги хотіли розділити мою радість. Я знала, що кожна з них могла б досягти того ж, що і я, якби мала підтримку своїх батьків.

— А тепер повертаймося до уроків, — сказала пані Мар’ям, коли ми доїли торт. — Не забувайте, що в березні починаються іспити!

Однак той рік закінчився сумно. Через п’ять днів після мого нагородження раптово померла старша мамина сестра, тітка Бабо. Їй не було й п’ятдесяти. Вона хворіла на діабет і побачила по телевізору рекламу одного лікаря з Лахора, який начебто славився чудодійним методом лікування. Тітка Бабо вмовила свого чоловіка відвезти її до нього. Ми не знаємо, що той лікар їй уколов, але після цього тітка впала в шоковий стан і померла. Тато сказав, що то був не лікар, а звичайнісінький шарлатан, і саме тому ми повинні боротися проти невігластва.

До кінця того року в мене назбиралося вже багато грошей — я отримала по півмільйона рупій від прем’єр-міністра, головного міністра провінції Пенджаб, головного міністра нашої провінції Хайбер-Пахтунхва та від уряду провінції Сінд. Генерал-майор Гулам Кумар, місцевий командир армії, виділив нашій школі 100 тисяч рупій на побудову наукової лабораторії та бібліотеки. Однак моя битва не була завершена. Я добре пам’ятала уроки історії про армії, котрі після перемоги починали грабувати чи отримували щедру винагороду. Премії та визнання не були для мене самоціллю. Це були неначе скарби, позбавлені глибокого сенсу. Я повинна виграти війну, а не спинятися на одній успішній битві.

Частину грошей тато витратив на купівлю нового ліжка та шафи мені в кімнату, зубних імплантатів для мами і ділянки землі в Шанґлі. Решту грошей ми вирішили витратити на допомогу для нужденних. Я хотіла заснувати освітній фонд. Це бажання переслідувало мене з того дня, коли я побачила дітей, які копалися у купах сміття. Я не могла викинути з голови картинку: ті чорні щури і маленька дівчинка зі скуйовдженим волоссям, яка сортувала сміття. Ми провели конференцію, в роботі якої взяла участь двадцять одна дівчина, і визначили, що наша мета — дати освіту кожній дівчині у долині Сват, і насамперед вуличним дітям та тим, які змушені працювати.

Проїжджаючи через перевал Малаканд, я бачила дівчину, яка продавала апельсини. Вона не вміла ні читати, ні писати, тому шкрябала якісь позначки на папірці, щоб визначити кількість проданих апельсинів. Я сфотографувала ту дівчину і присяглася зробити все можливе, щоб допомогти таким, як вона, здобути освіту. Це була війна, у якій я готова була боротися.

10 Вергельд — грошовий штраф, який убивця сплачує родичам убитого за відмову від кровної помсти.

18. Жінка і море

Очі тітки Наджми налилися сльозами. Вона ще ніколи в житті не бачила моря. Ми з сім’єю сиділи на камінцях і дивилися на воду, вдихаючи солонуватий запах Аравійського моря. Воно простягалось у далечінь, і йому не видно було кінця-краю. У той момент я була дуже щаслива.

— Колись я перепливу на той бік моря, — сказала я.

— Що вона каже? — спитала тітка так, ніби я сказала щось неможливе.

А я все ніяк не могла збагнути, як так сталося, що моя тітка, котра тридцять років прожила в приморському місті Карачі, ніколи не бачила моря. Її чоловік ніколи не приводив тітку на узбережжя, а сама вона якби й вирішила вислизнути з будинку й піти на море, то не знайшла б сюди дороги, бо не вміла читати, і знаки не вказали б їй правильного шляху.

Я сиділа на березі й думала про те, що там, за океаном, є землі, на яких живуть вільні жінки. Колись прем’єр-міністром Пакистану була жінка, а в Ісламабаді я познайомилася з надзвичайними жінками, які обіймали серйозні посади, однак ми були країною, в якій практично всі жінки залежали від своїх чоловіків. Пані Мар’ям, наша директорка, була сильною освіченою жінкою, однак у нашому суспільстві вона не мала права жити одна й сама заробляти собі на життя. Вона мусила жити зі своїм чоловіком, братом чи батьками.

У Пакистані, коли жінки кажуть, що хочуть бути незалежними, всі думають, що це значить не слухатися чоловіків, батьків чи братів. Але це зовсім не так. Говорячи про незалежність, ми прагнули самостійно ухвалювати рішення. Ми хотіли мати змогу ходити до школи і на роботу. У Корані ніде не написано, що жінка повинна залежати від чоловіка. Аллах не промовив жодного слова стосовно того, що кожна жінка у всьому має слухатися свого чоловіка.

— Джані, ти з нами? — спитав тато і перебив мій імпульсивний потік думок. — Про що ти замріялась?

— Про те, аба, як би колись перепливти це море, — відповіла я.

— Викинь це з голови! — закричав мій брат Атал. — Ми ж на пляжі, ходімо кататися на верблюді!

Був січень 2012 року. Нас запросили в студію телеканалу «Гео» в місті Карачі одразу після того, як уряд провінції Сінд заявив про перейменування середньої школи для дівчат, що на вулиці Мішн Роуд, на мою честь. У той час мій брат Хушаль навчався у школі в Абботтабаді, тож ми з батьками й Аталом поїхали без нього. У Карачі ми полетіли літаком, для всіх нас це був перший досвід подорожі на залізному птаху. Дорога тривала всього дві години, і це було просто приголомшливо, адже на автобусі нам довелося б добиратися щонайменше два дні. У літаку ми помітили, що деякі люди не могли знайти своїх місць, оскільки були неписьменні, і не знали ані цифр, ані букв. Моє місце було біля вікна, під час перельоту я бачила під собою пустелі й гори нашої країни. Ми летіли на південь, і щоразу земля під нами здавалася дедалі сухішою. Я вже навіть почала сумувати за соковитою зеленню долини Сват. Тепер я зрозуміла, чому люди, які виїжджали на заробітки в Карачі, хотіли, щоб після смерті їх поховали у затіненому куточку нашої долини.

Коли ми їхали з аеропорту в хостел, я була вражена кількістю людей, будинків та автомобілів. Карачі — одне з найбільших міст на землі. Навіть не вірилося, що колись, як Пакистан тільки утворився, тут було маленьке портове містечко з населенням 300 тисяч осіб. У цьому місті жив Мухаммед Алі Джинна, який зробив його нашою першою столицею. Згодом у Карачі полинули мільйони утікачів-мусульман з Індії, так звані мухаджири, іммігранти, які розмовляли мовою урду. Сьогодні населення Карачі становить двадцять мільйонів осіб. Насправді це найбільше пуштунське місто у світі, хоч і знаходиться воно далеко від наших земель; близько 5−7 мільйонів пуштунів поїхали в Карачі на заробітки.

На превеликий жаль, Карачі має славу жорстокого міста, оскільки в ньому не стихає ворожнеча між мухаджирами та пуштунами. Райони, населені мухаджирами, дуже чисті й затишні, тоді як у пуштунських районах брудно і панує хаос. Практично всі мухаджири підтримують так званий Рух Муттахіда Каумі (РМК), лідером якого був Алтаф Хусейн, висланий із країни. Він жив у Лондоні й підтримував зв’язок зі своїми людьми через Скайп. РМК — це організований рух, і вся громада мухаджирів доволі згуртована. На відміну від них, ми, пуштуни, розколоті: дехто підтримує Імрана Хана, тому що він пуштун, хан і блискучий гравець у крикет; дехто — маулану Фазлура Рехмана, тому що його партія ДУІ (Джаміат-Улема-і-Іслам) ісламська; ще дехто підтримує НПА (Національну партію Авамі), тому що це пуштунська національна партія; а інші — ПНП (Пакистанську народну партію), Беназір Бхутто чи ПМЛ (Пакистанську мусульманську лігу) Наваза Шарифа.

Ми пішли до асамблеї провінції Сінд, члени якої привітали мене гучними оплесками.

Далі відвідали кілька шкіл, зокрема ту, яку назвали моїм іменем. Там я виступила з промовою про важливість освіти, також я багато говорила про Беназір Бхутто, оскільки Карачі — її рідне місто.

— Ми повинні об’єднатись у боротьбі за права дівчат, — закликала я.

Дівчата заспівали для мене пісню й подарували картину, на якій я дивилась у небо. Дивно й водночас дуже приємно було бачити табличку з моїм іменем, яка висіла на школі. Це було повторенням історії моєї тезки, Малалай із Майванда, на честь якої було названо багато шкіл в Афганістані. На наступні канікули ми з татом планували поїхати у віддалені пагористі райони долини Сват, щоб поспілкуватися з дітьми та їхніми батьками про те, наскільки важлива освіта.

— Ми з тобою будемо, наче проповідники освіти, — казала я татові.

Того ж дня ми відвідали моїх тітку з дядьком. Вони жили в крихітному будиночку, і тільки тоді тато зрозумів, чому свого часу вони відмовилися прийняти його у себе, коли він був студентом. Гуляючи містом, ми пройшлися площею Аашикан-і-Расул, де побачили портрет убивці губернатора Салмана Тасіра, прикрашений гірляндою з трояндових пелюсток, наче він якийсь святий. Ми були шоковані. Тато розлютився і сказав:

— Невже в місті, де живе двадцять мільйонів людей, не знайшлося нікого, хто розбив би цей портрет?!

Під час нашого перебування в місті Карачі ми часто прогулювалися морським узбережжям і ходили на велетенські базари, де мама накупляла багато одягу. Однак було там ще одне дуже важливе місце, яке ми просто не могли не відвідати — мавзолей засновника Пакистану і величного лідера Мухаммеда Алі Джинни. Це будівля з білого мармуру в тихому затишному куточку, далеко від міської метушні. Ба більше, всередині мавзолею відчувалась якась святість. Саме сюди їхала Беназір Бхутто, щоб виголосити свою першу після повернення в Пакистан промову, коли її автобус підірвали таліби.

Охоронець мавзолею розповів нам, що гробниця, розміщена у головному залі під гігантською люстрою, привезеною з Китаю, насправді пуста. Тіло Джинни покоїться в гробниці поверхом нижче, разом з останками його сестри Фатіми, яка померла набагато пізніше. Крім того, там же міститься і гробниця нашого першого прем’єр-міністра, Ліаката Алі Хана, якого було вбито 1951 року.

Далі ми попрямували до невеличкого музею у задній частині приміщення. В залі були виставлені білі краватки-метелики, які Джинна замовляв для себе з Парижа, його костюми-трійки, пошиті у Лондоні, його ключки для гольфа та спеціальна скриня для подорожей, поділена на секції, в яких зберігалися дванадцять пар черевиків, серед яких його улюблені броґи11 двох відтінків. Усі стіни були завішені фотографіями. На ранніх знімках незалежного Пакистану Джинна мав змарніле обличчя й запалі щоки, що вказувало на його невиліковну хворобу, яка вичавлювала з нього останні соки. Шкіра в нього була тонесенька, мов папір. Однак у той час інформацію про його хворобу зберігали в суворій таємниці. Джинна викурював по п’ятдесят цигарок на день. У його тілі вже вирували туберкульоз і рак легенів, коли лорд Маунтбеттен, останній британський віце-король Індії, ухвалив рішення поділити Індію на дві самостійні держави. Пізніше Маунтбеттен зауважив, що якби він знав про смертельну недугу Джинни, то відклав би своє рішення і не було б ніякого Пакистану. Так сталося, що Джинна помер у вересні 1948 року, через рік після появи держави Пакистан. А тоді, менш ніж через три роки, вбили нашого першого прем’єр-міністра. Так від самого початку нашу країну спіткало нещастя.

У музеї були представлені деякі з найвідоміших промов Джинни. В одній з них ішлося про те, що в новому Пакистані можуть вільно співіснувати представники різних віросповідань. В іншій промові Джинна підкреслював важливу роль жінок. Мені б дуже хотілося побачити фотографії жінок, важливих особисто для нього. Але його дружина померла в дуже молодому віці, вона належала до парсів (сучасні зороастрійці), а їхня єдина донька Діна залишилася жити в Індії, де вийшла заміж за парса, і їм, зрозуміло, не було б затишно на новій мусульманській батьківщині. Зараз Діна живе у Нью-Йорку. Тож на більшості фотографій, які я бачила, була зображена його сестра Фатіма.

Відвідуючи музей і читаючи всі ці промови, я не могла позбутися прикрої думки, що Джинна був би дуже засмучений сучасним Пакистаном. Я думаю, він би сказав, що наша країна зовсім не така, якою він хотів її бачити. Джинна прагнув, щоб ми були незалежні, терплячі й добрі одні до одних. Він хотів, щоб усі люди були вільні незалежно від їхнього віросповідання.

— Чи не було б краще, якби ми тоді не стали незалежною країною і донині залишались у складі Індії? — запитала я в тата.

Мені здається, ще до утворення Пакистану між мусульманами та індусами тривала нестримна боротьба. Ворожнеча не припинилася навіть після появи власної держави, однак тепер ворогували мухаджири і пуштуни, суніти та шиїти. Замість того, щоб привітати одні одних із незалежністю, чотири наші провінції ворогують. Жителі провінції Сінд постійно говорять про від’єднання, а в Белуджистані безперервно триває війна, через яку мало хто переймається, оскільки це досить віддалена територія. Можливо, вся ця боротьба свідчить про те, що Пакистан знову треба розділити на частини?

Коли ми вийшли з музею, надворі мітингувала група молодиків із прапорами. Це були представники народу серайки, з південного Пенджабу, які бажали від’єднатися й отримати свою власну провінцію.

Люди готові воювати з будь-яких причин. Якщо християни, індуси та євреї — наші вороги, як про це часто говорять, чому ж тоді мусульмани воюють одні з одними? Вони просто введені в оману. Думають, що виконують важливу місію, захищаючи іслам, а насправді, їх ошукали такі екстремісти, як таліби, які навмисне викривляють тлумачення Корану. Нам варто зосередитися на практичних проблемах. У нашій країні надзвичайно багато неписьменних, чимало жінок узагалі не знають, що таке освіта. Ми живемо в країні, де підривають школи. У нас немає безперебійного електропостачання. У Пакистані не минає жодного дня без убивства.

Одного дня в наш хостел приїхала пакистанська журналістка Шела Анджум, котра живе на Алясці.

На веб-сайті газети The New York Times вона переглянула документальну стрічку про наше життя і дуже захотіла зі мною зустрітися. Спочатку вона розмовляла зі мною, а потім і з моїм татом. Якоїсь миті їй на очі набігли сльози. Шела спитала у мого тата:

— Пане Зіяуддіне, а ви знаєте, що таліби погрожували цій безневинній дитині?

Ми не розуміли, що вона мала на увазі, тож жінка зайшла на один сайт і показала нам, що того дня таліби висловили погрозу двом особам жіночої статі — Шад Беґам, активістці з міста Дір, і мені, Малалі. Там було написано: «Ці невірні поширюють безвір’я і мають бути вбиті». Я не поставилася до цього серйозно, адже в інтернеті багато чого можна написати. Крім того, я подумала, що якби моєму життю справді щось загрожувало, нам би вже не одна людина про це сказала.

...Того ж вечора татові подзвонив наш сусід, чия сім’я жила в одному домі з нами останні півтора року. В будинку, де вони жили раніше, був глиняний дах, який розмокнув після сильних дощів. У нас якраз було дві вільні кімнати, тож вони залишились у нас, сплачували низьку орендну плату, а їхні діти безплатно ходили до нашої школи. Дітей у них було троє, і нам дуже подобалося, що вони жили з нами, оскільки тепер у нас було з ким гратися в полісменів і злодіїв на даху будинку. Одне слово, він розповів, що до нас додому приходила поліція й розпитувала, чи не отримували ми погроз. Тато одразу ж зателефонував заступникові начальника поліцейського управління Мінґори, і той поставив йому таке саме запитання. Тато відповів запитанням на запитання: «А чому ви питаєте? Ви щось знаєте?». Офіцер сказав, щоб тато зайшов до нього, як повернеться в долину Сват.

Останні новини дуже стривожили мого тата, і Карачі втратило для нього свою чарівність. Я бачила, що і мама, і тато були дуже засмучені. Мама досі тужила за своєю покійною сестрою, крім того, вони обидві тривожилися через те, що я останнім часом неодноразово отримувала премії і привертала забагато уваги. Однак мені здавалося, що було ще щось, про що я не знала.

— Чому ви такі засмучені? — запитала я. — Вас щось непокоїть? Чому ви нам нічого не розповідаєте?

І тоді батьки розповіли мені про дзвінок із дому, сказавши, що до цього треба поставитися серйозно. Не знаю чому, але звістка про те, що нам погрожували таліби, мене чомусь зовсім не лякала. Усі знають, що рано чи пізно їм доведеться померти. Ніхто не може відвернути свою смерть, і неважливо, хто її принесе, таліби чи рак. Тож не було сенсу акцентувати на цьому увагу.

— Джані, може, нам варто припинити свою громадську діяльність і на якийсь час залягти на дно? — запитав мій тато.

— Як ми можемо таке зробити?! — відповіла я. — Ти ж сам казав, якщо ми віримо у щось значно важливіше за життя, то нас почують навіть після нашої смерті?! Ми не маємо права відмовитися від боротьби!

Мене часто просили виступити на тому чи іншому заході. І хіба ж я могла відмовитися, виправдовуючись тим, що мені загрожує небезпека?! Ні, ми, горді пуштуни, так не робимо. Мій тато завжди казав, що героїзм був закладений у ДНК пуштунського народу.

Проте у долину Сват ми повернулися із важким серцем. Коли тато пішов до поліцейського відділку, там йому показали цілу папку з документами, що стосувалися моєї особи. Полісмени сказали, що файли про мою національну та міжнародну діяльність свідчили про те, що я привернула до себе занадто багато уваги і тепер мені загрожує смертельна небезпека з боку Талібану. Вони заявили, що мені потрібен захист і запропонували нашій сім’ї охоронців, однак тато відмовився. Багато сватських старійшин було вбито попри те, що поряд з ними завжди були охоронці, а губернатора провінції Пенджаб узагалі застрелив його особистий охоронець. Крім того, тато подумав, що присутність озброєних офіцерів сильно б стривожила батьків дітей, які навчалися в нашій школі, а він зовсім не хотів піддавати ризику інших. Коли моєму татові погрожували, він завжди казав:

— Нехай уб’ють мене, аби більше нікого не чіпали.

Тато запропонував відправити мене в школу закритого типу в Абботтабаді, де вчився Хушаль, але я не хотіла туди переїжджати. Крім того, тато зустрівся з армійським полковником, який сказав, що в Абботтабаді мені не буде безпечніше, а якщо я залишатимуся в тіні, то і в долині Сват зі мною нічого не станеться. Тож коли уряд провінції Хайбер-Пахтунхва запропонував мені стати послом миру, тато сказав, що краще відмовитися.

На ніч я почала замикати ворота на засув.

— Вона відчуває запах небезпеки, — казала татові мама. Тато був дуже пригнічений. Він постійно повторював, щоб я затягувала на ніч штори, однак я цього не робила.

— Аба, це якось дивно, — казала я йому. — Коли тут правив Талібан, нам нічого не загрожувало, а тепер, коли талібів тут більше немає, над нами нависла небезпека.

— Так, Малало, — відповідав тато. — Талібан обернув свою ненависть проти людей, які продовжили свій спротив, як-от ми з тобою. До решти жителів долини Сват їм байдуже. Простим людям, таким, як водії рикш чи власники крамниць, нічого не загрожує. У Талібану з’явилися конкретні мішені, і ми з тобою опинилися серед них.

Через мою активну громадську діяльність та здобуті нагороди я пропускала багато уроків. Після березневих іспитів я поставила у свою нову шафу ще один кубок за успішність, але цього разу за друге місце.

11 Броґи — шкіряні туфлі з перфорацією і широким пласким каблуком.

19. Негласна талібанізація

Удаваймо, ніби ми вампіри з серіалу “Сутінки”, які бігають лісом», — казала я Монібі.

Ми були на шкільній екскурсії в Маргазарі, чарівній зеленій долині, де повітря свіже й прохолодне, де височіє гора й протікає кришталево чиста річка, на березі якої ми збиралися влаштувати пікнік. Поряд стояв готель «Білий Палац», колишня літня резиденція валі.

Був квітень 2012 року, і весняні іспити залишилися позаду, тож ми могли спокійно розслабитися. На екскурсію поїхало близько сімдесяти дівчат, а також наші вчителі і мої батьки. Тато замовив нам три автобуси, але ми все одно не змогли в них упхатися, тож п’ятеро учениць — я, Моніба, і ще три дівчинки — поїхали в діні, шкільному фургоні. У ньому було не дуже зручно, особливо враховуючи те, що на підлозі стояли великі казани з курятиною і рисом, підготовані для пікніка. Але їхати туди лише півгодини, тож це було не страшно. Ми веселились і дорогою співали пісень. У красуні Моніби була дуже гарна шкіра, світла, наче порцеляна.

— Яким кремом ти користуєшся? — запитала я в неї.

— Тим самим, що й ти, — відповіла Моніба.

Я знала, що це неправда.

— Не може бути. Поглянь, яка в мене темна шкіра, а в тебе світла!

Ми ходили до Білого Палацу й бачили покої королеви та сади з розкішними квітами. На превеликий жаль, нам не вдалося подивитися на кімнату самого валі, оскільки вона була зруйнована відносно недавньою повінню.

Ми бігали у густому листяному лісі, зробили кілька знімків, а тоді забігли в річку й хлюпали одна на одну водою. Річкові крапельки виблискували на сонці, наче дорогоцінні діаманти. Внизу під скелею шумів водоспад, і на якусь мить ми сіли на камінці й вслухалися в його тихі сплески. А тоді Моніба знову почала бризкати на мене водою.

— Не треба! У мене зараз одяг змокне! — благала я, а тоді пішла до двох інших дівчат, яких Моніба недолюблювала. Це лише погіршило ситуацію, так би мовити, підкинуло дров у вогонь, і ми з Монібою знову посварилися. Через наш черговий конфлікт у мене зіпсувався настрій, але коли ми піднялися на вершину скелі, де чекав обід, на серці знову була радість. Усман, наш шкільний водій, як завжди, змушував нас лускати від сміху. Пані Мар’ям узяла з собою новонародженого сина і дворічну донечку Ханну, схожу на маленьку пустотливу ляльку.

Наш обід став справжньою катастрофою. Коли шкільні працівники розвели багаття й поставили розігрівати каструлі з курячим карі, вони запанікували, що їжі не вистачить на таку велику групу дівчат, і долили в карі води з потічка. Ми всі визнали, що то був найгірший обід у житті. Страва була настільки рідка, що одна дівчинка сказала: «У цьому карі стільки води, що аж небо віддзеркалюється».

Перед тим, як їхати додому, ми, як завжди, ставали почергово на камінь і ділилися враженнями про цей день. Цього разу всі розповідали про несмачний обід. Тато був дуже збентежений і, певно, вперше в житті не знав, що сказати.

Наступного ранку до нас у двері постукав шкільний працівник, який приніс нам до сніданку молоко, хліб та яйця. Двері завжди відчиняв тато, оскільки жінки повинні залишатися в домі. Чоловік розповів татові, що власник крамниці дав йому копію одного листа.

Прочитавши листа, тато зблід.

— Це жахлива пропаганда проти нашої школи! — сказав він моїй мамі, а тоді прочитав уголос листа:

Шановні брати мусульмани,

Є у нашій долині один навчальний заклад, школа «Хушаль». Школою цією керує представник недержавної організації [в нашій країні недержавні організації мають дуже кепську репутацію серед віруючих людей, а тому цими словами автор сподівався викликати гнів та невдоволення], а сам заклад став осередком непристойності. У Хадисі Святого Пророка написано: якщо ти бачиш щось лихе, то повинен зупинити це власною рукою. Якщо сам ти неспроможний цього зробити, то треба розповісти про це іншим. А якщо ти й цього зробити не можеш, то задумайся про те, наскільки сильно це зло вразило твоє серце. Між мною та керівником цієї школи ніколи не виникало особистих суперечок, я лише нагадую вам про те, чого вчить нас іслам. Ця школа є осередком непристойності, шкільні працівники возять дівчат на пікніки по різноманітних пансіонатах. Якщо ви не покладете цьому край, у Судний день вам доведеться відповідати перед Аллахом. Якщо не вірите, поїдьте у готель «Білий Палац» і поцікавтесь у менеджера, що там витворяли ці дівчата...

Тато відклав листа на стіл і сказав:

— Підпису немає, лист анонімний.

Ми були приголомшені.

— Вони знають, що ніхто нікуди не поїде й ні про що не питатиме менеджера, — сказав тато. — Але люди собі уявлятимуть казна-що.

— Але ж ми знаємо, як усе було насправді. І дівчата не зробили нічого поганого, — заспокоювала його мама.

Тато зателефонував моєму кузенові Ханджі, щоб поцікавитися масштабом поширення анонімки. Однак відповідь була невтішна — копії листа залишилися по місту скрізь, хоча більшість власників крамниць, куди приносили ці папірці, навіть не звертали на них уваги й одразу викидали у смітник. На фасаді мечеті розклеїли велетенські плакати з такими самими звинуваченнями.

Усі мої однокласниці були налякані.

— Пане, про нашу школу говорять жахливі речі, — скаржилися вони моєму татові. — Що подумають наші батьки?

Тато зібрав усіх дівчат на шкільному подвір’ї й сказав:

— Чого ви боїтеся? Хіба ви зробили щось усупереч ісламу? Чи зробили ви щось аморальне? Ні! Ви лише бризкалися водою і фотографували природу, тож вам немає чого боятися. Це підла пропаганда прибічників мулли Фазлулли. Не звертайте уваги! Ви маєте таке саме право радіти зеленим листочкам, водоспаду і весняній природі, як і хлопці.

Мій тато тримався впевнено й мужньо, наче справжній лев, однак я бачила, що в душі він стурбований і наляканий.

На образливі листи зреагувала лише одна сім’я — брат учениці прийшов до школи і забрав її, але ми знали, що на цьому все не закінчиться. Згодом ми довідалися, що через Мінґору проходитиме чоловік, який завершував свою мирну ходу, почату в місті Дера-Ісмаїл-Хан, і ми, звісно ж, захотіли його привітати. Коли ми з батьками пішли йому назустріч, до нас підійшов низький чоловік, який гарячково розмовляв одразу по двох мобільних телефонах, і сказав:

— Не йдіть туди. Там чекає терорист-смертник!

Але ми вже пообіцяли, що привітаємо людину, яка в ім’я миру пройшла такий довгий шлях, тож ми пішли іншою дорогою, почепили йому на шию квіткову гірлянду і швидко повернулися додому.

Упродовж усієї тієї весни та літа відбувалися якісь дивні речі. Невідомі люди ходили по домівках і розпитували про нашу сім’ю. Тато казав, що це були агенти розвідувальної служби. Візити почастішали після того, як тато разом зі Сватською Радою Старійшин організував у нашій школі збори проти планів армії запровадити в Мінґорі нічне патрулювання.

— Армія заявляє, що в долині Сват панує мир, — говорив мій тато. — Тоді навіщо нам потрібні марші з прапорами і нічні патрулі?

Згодом у нашій школі влаштували конкурс дитячого малюнка. Спонсором цього заходу був один татів друг, керівник недержавної організації, яка боролося за права жінок. Конкурс мав показати гендерну рівність або ж підкреслити дискримінацію жінок. Того ж ранку в школу прийшло двоє чоловіків з розвідувальної служби.

— Що відбувається у вашій школі? — запитали вони.

— Це школа, — відповів тато, — і сьогодні в нас конкурс дитячого малюнка. Звичайний захід для школи, такий самий, як дебати, кулінарний конкурс чи конкурс шкільного твору.

Чоловіків ця відповідь обурила, але тато теж більше не міг стримуватися:

— Усі знають, хто я і чим займаюся! — сказав він. — Чому б вам не повернутися до своїх обов’язків і не знайти Фазлуллу та інших негідників, чиї руки червоні від крові жителів долини Сват?!

Того року під час Рамадану один татів товариш із міста Карачі, Вакіл Хан, надіслав нам пакунок одягу, який ми повинні були роздати бідним людям. Ми виділили для цього велику залу, та не встигли навіть почати, як з’явилися агенти розвідки й запитали:

— Що ви робите? Де ви взяли ці речі?

Дванадцятого липня мені виповнилося чотирнадцять років, а за мусульманськими мірками це означало, що я вже доросла. На мій день народження до нас долетіла новина, що бойовики Талібану вбили власника готелю «Сват-Континенталь», який був членом комітету миру. Таліби напали на нього, коли він ішов до готелю через міський базар, де й була влаштована засідка.

І знову люди почали непокоїтися, що Талібан повертається в нашу долину. Однак у 2008–2009 роках небезпека загрожувала всім однаково, цього ж разу їхня агресія націлилася конкретно на тих, хто виступав проти бойовиків чи свавілля армії.

— Талібан — це не просто організоване угруповання, як ми собі думали, — сказав татів товариш Хідаятулла. — Це світосприйняття, і зараз це світосприйняття поширилося всім Пакистаном. Кожен, хто проти Америки, проти пакистанського устрою та проти західного права, інфікований світосприйняттям Талібану.

Пізно ввечері, 3 серпня, татові подзвонив стривожений журналіст телеканалу «Гео» Мехбуб, племінник татового друга Західа Хана, того самого готельного власника, на якого було здійснено напад у 2009 році. Люди завжди казали, що і Захід Хан, і мій тато перебувають під прицілом талібів і що рано чи пізно їх обох уб’ють; єдине, чого вони сказати не могли, — це хто з них перший у смертельному списку Талібану. Мехбуб розповів, що дядько Захід ішов на молебень іша, останню з п’яти щоденних молитов, і прямо біля мечеті йому вистрелили в обличчя.

Коли тато почув цю новину, в нього неначе земля втекла з-під ніг.

— Таке враження, що це в мене стріляли, — сказав він. — Я був упевнений, що далі вони прийдуть по мене.

Ми вмовляли тата не йти до лікарні, оскільки вже було дуже пізно, до того ж люди, які напали на Західа Хана, могли бути там і чатувати на тата. Але він відповів, що не піти туди означало б повестися боягузливо. Татові товариші — громадські активісти — запропонували прийти й супроводити його до лікарні. Але тато вирішив, що чекати на них надто довго і буде вже пізно. Тож він подзвонив моєму кузенові, щоб той по нього заїхав. Мама почала молитися Аллаху, щоб Він оберігав мого тата.

Коли тато прийшов до лікарні, то побачив там лише одного представника ради старійшин, джирги. Біла борода Західа Хана була вся червона, що свідчило про сильну кровотечу.

Однак йому дуже пощастило. Таліб тричі стріляв у нього з пістолета з близької відстані, але Західу Хану вдалося вхопити бойовика за руку, тож у нього влучила лише перша куля. Дивним чином вона увійшла в шию і вийшла через ніс. Уже пізніше Захід Хан розповів, що добре запам’ятав усміхненого низького чисто бритого чоловіка, на обличчі якого навіть не було маски. Далі все навколо потемніло і було таке відчуття, ніби він провалювався в якусь чорну бездонну прірву. Іронія в тому, що Захід Хан тільки нещодавно знову почав ходити до мечеті, оскільки думав, що більше йому нічого не загрожує.

Помолившись за свого товариша, тато пішов давати інтерв’ю для представників ЗМІ.

— Ми не можемо зрозуміти одного: якщо наша влада заявляє, що в країні панує мир, чому ж тоді напали на Західа Хана? — сказав мій тато. — Це питання я адресую нашій армії та державній адміністрації.

Люди застерігали мого тата, щоб він не затримувався в лікарні.

— Зіяуддіне, чому ти досі тут, уже дванадцята ночі! Не роби дурниць! — казали йому. — Ти така сама мішень, як і Захід Хан. Годі ризикувати!

Згодом Західа Хана перевезли в Пешавар, де йому мали зробити операцію, і мій тато нарешті повернувся додому. Я ще не спала, оскільки дуже за нього хвилювалася. Відтоді щовечора перед сном я двічі перевіряла всі замки.

Наш домашній телефон розривався — люди дзвонили татові й застерігали, що він може стати наступною мішенню Талібану. Одним із перших подзвонив Хідаятулла.

— Заради всього святого, будь обережний! — казав він татові. — На місці Західа міг бути ти. Таліби розстрілюють одного за одним усіх членів джирги. А ти їхній делегат — дивно, що ти досі живий!

Тато був упевнений, що таліби вистежать його і вб’ють, але він знову ж таки відмовився від охорони, яку йому пропонували полісмени.

— Якщо я ходитиму містом з охороною, бойовики візьмуть автомати Калашникова або підішлють до мене терористів-смертників, а тоді через мене загине багато людей, — казав тато. — А так принаймні вб’ють лише мене одного.

Також тато не хотів покидати долину Сват.

— Куди я подінуся? — запитував він у мами. — Я не можу звідси поїхати. Я ж президент Всесвітньої ради миру, делегат від ради старійшин, президент Сватської асоціації приватних шкіл, директор своєї школи і голова своєї сім’ї.

Єдиним заходом безпеки, на який тато погодився, була зміна його усталеного розпорядку дня.

Раніше тато навідувався до трьох своїх шкіл в однаковій послідовності, а тепер він намагався діяти спонтанно: то спершу йшов у початкову школу, то в школу для дівчат, а тоді — для хлопців. Я помітила, що коли тато йшов вулицею, він по чотири-п’ять разів оглядав усе довкола.

Незважаючи на ризик, тато і його товариші не полишили своєї громадської діяльності, вони й далі проводили мітинги та прес-конференції.

— Якщо ми живемо в мирі, то чому ж тоді напали на Західа Хана? Хто в нього стріляв? — запитували вони. — Відколи ми повернулися в долину, таліби перестали нападати на військових чи поліцію. Тепер їхніми мішенями стали борці за мир та правозахисники.

Місцевому армійському командиру ця ситуація дуже не подобалася.

— Кажу вам, у Мінґорі терористів немає! — наполегливо стверджував він. — Це підтверджують усі наші джерела.

Він заявив, що в Західа Хана стріляли через якусь майнову суперечку.

Захід Хан пролежав у лікарні дванадцять днів, а потім ще місяць удома, відновлюючи сили після пластичної операції на носі. Незважаючи на це, він відмовлявся мовчати. Ба більше, він почав активніше висловлюватися проти розвідувального бюро, оскільки був упевнений, що саме воно стояло за Талібаном. Захід Хан написав статтю, в якій заявив, що конфлікт у долині Сват було сфабриковано. «Я знаю, кому потрібна моя смерть. Але ми ще повинні дізнатися, хто привів бойовиків у нашу долину», — писав він. Він зажадав, щоб голова верховного суду створив комісію для з’ясування того, з чиєю допомогою таліби захопили владу в нашій долині.

Він намалював портрет свого нападника і заявив, що його треба зупинити, поки він іще когось не застрелив. Однак поліція навіть не намагалася його шукати.

Після того, як таліби почали мені погрожувати, мама не хотіла, щоб я ходила містом сама, і наполягла, щоб до школи я їхала на рикші, а назад поверталася шкільним автобусом, хоч ми жили за п’ять хвилин ходу від школи. Автобус проїжджав сусіднім провулком і зупинявся біля сходів, які вели до нашої вулиці. Там дуже часто гралися хлопчики з нашого кварталу. Іноді серед них був на рік старший за мене хлопець на ім’я Харун, який колись жив на нашій вулиці. Маленькими ми часто гралися разом, а потім трохи підросли і він сказав, що закохався в мене. Через якийсь час до нашої сусідки Сафіни приїхала її гарненька кузина, і Харун закохався вже в неї. Та коли виявилося, що він її зовсім не цікавить, Харун знову звернув увагу на мене. Згодом його сім’я переїхала жити на іншу вулицю, а ми переселилися в їхній колишній будинок. Пізніше він поїхав навчатись у військовий коледж.

На час канікул Харун повернувся додому, і якось, повертаючись зі школи, я побачила його на нашій вулиці. Він простежив за мною до самого будинку, а тоді запхнув у ворота записку так, щоб я її точно помітила. Я попросила маленьку дівчинку принести її мені. У записці було сказано: «Ти стала дуже популярна. Але я все одно тебе кохаю і знаю, що ти кохаєш мене. Це мій номер телефону, зателефонуй мені».

Я передала цю записку татові, і він дуже розсердився. Він подзвонив хлопцеві й сказав, що про все розповість його батькові. Після цього випадку я більше ніколи не бачила Харуна. Хлопці перестали гратися на нашій вулиці, і тільки один Аталів дружок вигукував щоразу, коли мене бачив:

— Як там твій Харун?

Мені це набридло, і я попросила Атала привести його до мене. Коли він прийшов, я дуже на нього накричала, і після цього він перестав мене дражнити.

Коли ми з Монібою знову помирились, я розповіла їй цю історію. Вона завжди була дуже обережна у стосунках із хлопцями, оскільки брати слідкували за кожним її кроком.

— Іноді мені здається, що легше бути вампіром із серіалу «Сутінки», аніж дівчинкою з долини Сват, — зітхнула я.

Та насправді я дуже хотіла, щоб надокучання хлопців було моєю єдиною проблемою.

20. Хто з вас Малала?

Якось наприкінці літа, збираючись до школи, тато помітив, що мій портрет, на якому я зачаровано дивилася в небо, вночі перекосився. Татові дуже подобалася ця картина, і він повісив її над своїм ліжком. Перекошений портрет дуже занепокоїв мого тата.

— Я прошу тебе, поправ картину, — сказав він мамі з незвичним для нього роздратуванням.

Того ж тижня наша вчителька математики, пані Шазія, прийшла до школи дуже знервована. Вона розповіла моєму татові, що їй наснився кошмар, у якому я прийшла до школи зі страшенно ошпареною ногою і вона намагалася мені якось допомогти. Пані Шазія попросила тата, щоб той роздав бідним вареного рису. Наш народ вірить, що коли ти роздаєш рис, усі за тебе молитимуться, навіть мурашки й птахи, яким залишаться лише крихти. Тато роздав бідним гроші, що дуже збентежило пані Шазію, бо, на її думку, це зовсім не одне й те саме.

Спершу ми сміялися над страхами нашої вчительки, але потім мені теж почали снитися кошмари. Я не розповідала про це батькам, але щоразу, коли я виходила на вулицю, то боялася, що мене перестрінуть таліби й почнуть у мене стріляти або ж хлюпнуть мені в обличчя кислотою, як вони це робили з жінками в Афганістані. Особливо мене лякали ті сходи, що вели до нашої вулиці, біля яких раніше гралися хлопці. Іноді мені здавалося, що я чую кроки у себе за спиною, а ще мені часто ввижалася чоловіча тінь.

На відміну від мого тата, я завжди пам’ятала про застережні заходи. Коли засинали всі мешканці нашого дому — мама, тато, брати, ще одна сім’я і гості, які часто приїжджали з села, — я перевіряла кожне вікно і кожні двері. Потім я виходила надвір і дивилася, чи зачинені ворота. Після цього я заходила в кожну кімнату і пильно там усе оглядала. Моя кімната розташована в передній частині будинку. В ній багато вікон, і я ніколи не затуляла їх шторами — я хотіла бачити, що робиться довкола будинку, хоч тато постійно повторював, щоб я так не робила.

— Якби вони хотіли мене вбити, то зробили б це ще 2009 року, — казала я. Однак насправді я боялася, що вночі таліби приставлять до огорожі драбину й залізуть у будинок через вікно.

Я постійно молилася. Вночі я молилася особливо довго. Бойовики Талібану кричали, що ми не мусульмани, але це не так. Ми вірили в Аллаха більше за них усіх разом і вірили в те, що Він нас урятує. Я постійно промовляла Аят аль-Курсі (вірш «Престолу») з другої сури Корану «Корова». Це дуже особливий вірш, і ми щиро вірили — якщо промовити його тричі, вночі твій дім буде захищений від шаятін, чи бісів. Якщо промовити п’ять разів, у безпеці буде вся твоя вулиця, а якщо сім — увесь район. Тож я щоночі сім разів, а подекуди й більше, читала цю молитву. А тоді я зверталася до Небес зі словами:

— Благослови нас, Святий Аллаху. Вбережи мого тата, мою сім’ю, нашу вулицю, усю нашу мохаллу та долину Сват. Убережи всіх мусульман, — а тоді додавала: «І не лише мусульман, благослови усіх людей на землі».

Найбільше я молилася в період іспитів. У ці дні ми з друзями молилися по п’ять разів на день, саме до цього мама завжди намагалася мене привчити. Особливо важко мені йшла обідня молитва, коли я хотіла дивитися телевізор. Під час іспитів я молила Аллаха послати мені високі оцінки, хоча наші вчителі постійно нас попереджали: «Аллах не пошле вам хороших оцінок, якщо ви не будете старанно вчитися. Аллах дуже щедрий, але Він також і справедливий».

Тож, окрім молитов, я ще й сумлінно вчилася. Зазвичай я любила іспити, адже для мене це було шансом показати, на що я здатна. Однак іспити, які ми складали у жовтні 2012 року, змусили мене добряче понервувати. Я не хотіла знов опинитися на другому місці з успішності, поступаючись Малці-і-Нур, як це сталось у березні. Тоді вона випередила мене не на один-два бали — це було звичною різницею між нашими оцінками, — а на цілих п’ять! Я почала ходити на додаткові заняття з паном Амджадом, який керував школою для хлопчиків. Перед іспитом я вчилася до третьої ночі, перечитуючи весь підручник.

Перший іспит був із фізики, і відбувся він у понеділок, 8 жовтня. Мені дуже подобався цей предмет, оскільки в ньому була точність, весь світ підкорявся незмінним принципам і законам, на відміну від безладу та постійного викривлення правди, яке спостерігалося в політиці, особливо в моїй країні. Чекаючи на початок іспиту, я повторювала у голові рядки святих віршів із Корану. Після того, як здала роботу, я усвідомила, що в одному місці зробила помилку. Я так на себе розсердилася, що ледь не заплакала. Помилка стосувалася однісінького запитання, а тому від загальної суми балів відніметься лише один, але я була така засмучена, ніби через це могло статися щось жахливе.

Додому я повернулася дуже виснаженою. Мене сильно хилило до сну, однак наступного дня у нас мав відбутися екзамен з історії Пакистану, і мені треба було до нього підготуватись. Я дуже боялася втратити ще бодай бал, а тому зварила собі кави з молоком, щоб відігнати від себе демонів сну. Але потім до кухні зайшла мама і скуштувала мій напій. Він їй так засмакував, що вона його весь і випила. А що я могла вдіяти, я ж не могла сказати: «Бхабі, не пий, це моя кава». На превеликий жаль, кави удома більше не було. І знову ж таки я просиділа над підручником до пізньої ночі, запам’ятовуючи історію здобуття нашою країною незалежності.

Уранці батьки зазирнули до мене в кімнату й почали будити. До речі, ніколи в житті не було такого, щоб я сама прокинулася рано-вранці й почала збиратися до школи. Мама приготувала наш традиційний сніданок — смажені яйця, хліб чапаті та чай з цукром. Уся сім’я снідала разом — я, мама, тато, Хушаль і Атал. Для мами той день був дуже визначний, оскільки вона починала навчатися читати та писати з пані Ульфат, яка колись мене вчила у підготовчих класах.

Тато піддражнював Атала, який у свої вісім років був страшенний неслух.

— Атале, коли Малала стане прем’єр-міністром, то призначить тебе своїм секретарем, — казав тато.

Атала ці слова дуже гнівили.

— Ні, ні, і ще раз ні! — вигукував він. — Я не дурніший за Малалу. Це я буду прем’єр-міністром, а вона — моєю секретаркою.

Через усі ці жарти я надто засиділась і зрозуміла, що запізнююся, а тому з’їла лише половину порції й побігла, не прибравши за собою зі столу.

Екзамен з історії Пакистану пройшов краще, ніж я думала. Я витягнула запитання про те, як Джинні вдалося заснувати нашу країну як першу батьківщину мусульман. А друге запитання стосувалося національної трагедії, в результаті якої з’явилася держава Бангладеш. Так дивно, що колись Бангладеш входила до складу Пакистану, хоч і знаходиться за півтори тисячі кілометрів від нашої країни. Я відповіла на всі запитання і була впевнена, що все добре. Коли іспит з історії нарешті закінчився, ми з подругами весело базікали, чекаючи на Шера Мохаммеда Бабу́, який мав повідомити про прибуття шкільного автобуса.

Щоденно автобус здійснював два рейси, і того дня ми потрапляли вже на другий. Нам завжди подобалося затримуватися в школі, а ще Моніба сказала:

— Ми так втомилися після екзамену, пропоную трохи затриматися в школі і погомоніти.

Я раділа, що добре склала іспит з історії Пакистану, а тому погодилася. Того дня мене абсолютно нічого не тривожило. Хіба що я була голодна, але оскільки нам уже було по п’ятнадцять років, ми не мали права виходити надвір, тож я попросила одну дівчинку з молодших класів вибігти й купити мені качан кукурудзи. Я вкусила його кілька разів, а тоді поділилася ним з іншими дівчатами.

Рівно о дванадцятій годині Баба́ покликав нас через гучномовець. Ми побігли східцями вниз. Перед тим, як залишити стіни школи, всі дівчата прикривали обличчя, і тільки після того вибігали до автобуса. Я покривала голову хустиною, але ніколи не закривала обличчя.

Поки ми сиділи в автобусі й чекали на вчителів, я попросила Усмана розповісти нам якийсь жарт. Наш водій був ходячою збіркою кумедних історій. Однак того дня, замість смішної історії, він показав фокус, як у його руках зникав камінець.

— Покажіть, як ви це робите! — закричали ми, але Усман не розкрив таємниці.

Коли всі пасажири були готові від’їжджати, водій посадив пані Рубі та кількох молодших учнів до себе на переднє сидіння. І тоді одна маленька дівчинка, яка сиділа з нами в задній частині автобуса, розплакалася, бо теж хотіла їхати спереду. Усман сказав, що там уже нема місця, але мені стало її дуже шкода, і я вмовила Усмана взяти її до себе.

Мама сказала Аталу, щоб він повертався додому на автобусі разом зі мною, тож він вийшов із молодшої школи і підійшов до нас. Він любив їздити ззаду, у відкритій частині кузова. Але Усман дуже через це гнівався, бо це було небезпечно. Прохання Атала розсердило водія, і він навідріз відмовив.

— Сідай в автобус або йди пішки! — сказав він йому. Атал відмовився їхати з нами і сердитий пішов додому в компанії своїх друзів.

Усман завів нашу діну, і ми поїхали. Дорогою я розмовляла зі своєю мудрою і прекрасною подругою Монібою. Дівчата почали співати, а я відбивала пальцями ритм їхнього співу.

Ми з Монібою любили сидіти біля відчинених задніх дверей і розглядати все навколо. У той час на вулиці Хаджі Баба рух завжди пожвавлений: кольорові рикші, пішоходи, скутеристи, які рухалися зиґзаґами, кричали й сигналили клаксонами. Морозивник на червоному триколісному автомобілі, розмальованому червоно-білими ядерними ракетами, прилаштувався за нашим автобусом і почав нам махати, поки хтось із учителів його не відігнав. Якийсь чоловік рубав курям голови, і їхня кров стікала на дорогу. А я продовжувала барабанити по сидінню пальцями. Тик-тик-тик, кап-кап-кап. Кумедно, але коли я була мала, ми завжди говорили, що жителі долини Сват настільки миролюбні, що навряд чи можна знайти чоловіка, який міг би зарізати курку.

У повітрі відчувався запах дизельного пального, хліба та кебабів, змішаний зі смородом нашої брудної річечки, куди люди викидали сміття, зневажаючи татові постійні заклики цього не робити. Та, чесно кажучи, ми вже до цього звикли. Зрештою, скоро настане зима, припорошить усе снігом, і довкола стане чисто й спокійно.

Біля військового блокпоста автобус повернув із головної дороги направо. На будці висів плакат — бородаті чоловіки у чорних тюрбанах на головах та з шаленими очима. Внизу великими буквами було написано: «Розшукуються терористи». На верхній фотографії був сам Фазлулла. Від початку військової операції очищення долини Сват від Талібану минуло більше трьох років. Ми були вдячні нашій армії, однак не розуміли, чому військові досі були присутні скрізь: на дахах стояли кулеметні гнізда, на блокпостах чергували солдати. А щоб в’їхати на територію долини, треба було отримати офіційний дозвіл.

Дорога, яка піднімалася на невеличкий пагорб, зазвичай дуже пожвавлена, того дня була незвично тихою й безлюдною.

— Куди це поділися люди? — запитала я у Моніби.

Дорогою дівчатка весело базікали й співали пісень, і наші дзвінкі голоси відлунювали на весь автобус.

Десь у той час моя мама заходила в нашу школу на свій перший урок, відколи у шестирічному віці вона покинула навчання.

Я навіть не побачила, як на дорогу вийшли двоє молодиків і стали перед автобусом, змушуючи водія різко вдарити по гальмах. Я навіть не встигла відповісти на запитання: «Хто з вас Малала?», не встигла пояснити, чому вони повинні дозволити нам, дівчатам, серед яких є їхні доньки та сестри, ходити до школи.

Останнє, що я пам’ятаю, — це думки про підготовку до завтрашнього дня. Коли пролунали три постріли, в моїй голові прозвучало не «бах-бах-бах», а «тик-тик-тик, кап-кап-кап», і три курячі голови одна за одною впали в пилюку.

Частина четверта. Між життям та смертю

Зброє темряви! Чому я тебе не прокляла?

Ти перетворила наповнені любов’ю домівки на купи уламків.

21. «Святий Аллаху, я ввіряю тобі її життя»

Як тільки Усман усвідомив, що відбулося, він розвернув діну, натиснув на газ і на максимальній швидкості погнав до Сватської центральної лікарні. Усі дівчата в автобусі плакали. Я лежала в Моніби на колінах, а з голови та лівого вуха сочилася кров. Не встигли ми далеко від’їхати, як нас зупинив полісмен і почав ставити запитання, марнуючи дорогоцінні хвилини. Одна моя однокласниця торкнулася моєї шиї, щоб відчути пульс.

— Вона жива! — закричала дівчинка. — Ми повинні відвезти її в лікарню! Дайте нам спокій, ідіть шукайте того, хто це зробив!

Мінґора завжди здавалася нам великою, однак насправді це невеличке містечко, в якому новини розліталися зі швидкістю світла. В той момент мій тато був у прес-клубі на зборах асоціації приватних шкіл. Щойно він вийшов на сцену, щоб виступити з промовою, як у нього задзвенів телефон. Побачивши, що дзвонять зі школи, тато передав телефон своєму товаришеві, Ахмеду Шаху, щоб той відповів замість нього.

— Обстріляли шкільний автобус, — пошепки сказав Ахмед моєму татові.

Тато зблід, як стіна. Перша думка: «У тому автобусі могла бути Малала!». Він спробував заспокоїтись, переконуючи себе в тому, що це якийсь ревнивий хлопчина, щоб присоромити кохану, стрельнув у повітря. Того дня тато був на вкрай важливих зборах, на які з’їхалося близько 400 представників приватних шкіл з усієї долини і які мали на меті виступити проти планів уряду щодо створення центрального регулятивного органу. Як президент цієї асоціації, тато розумів, що не може підвести людей, і тому все-таки виступив із запланованою промовою. Коли він звертався до аудиторії, його чоло було вкрите намистинками поту, і цього разу йому не довелося подавати знаків, щоб він скоріше закінчував промову.

Щойно тато довів свою думку до звершення, він, навіть не чекаючи на запитання від аудиторії, помчав у лікарню разом з Ахмедом Шахом на автомобілі ще одного його товариша, Ріаза. Лікарня була всього за п’ять хвилин їзди. Біля її центрального входу зібрався натовп журналістів та операторів. Побачивши таку кількість представників ЗМІ, тато усвідомив, що зі мною щось сталося. Його серце стислося. Він почав проштовхуватися крізь натовп, пробігаючи у спалахах фотокамер до дверей лікарні. Я лежала на ношах, голова була перемотана бинтами, очі заплющені, а волосся, скуйовджене й мокре від крові, хаотично розкидане навколо голови.

— Моя донечко, ти моя смілива дівчинко, моя красуне, — знову і знову повторював тато, цілуючи мене в чоло, щоки та ніс. Сам того не усвідомлюючи, він говорив до мене англійською мовою. Мені здається, якимось чином я відчувала татову присутність, хоч очі залишалися заплющені. Пізніше тато сказав:

— Я не можу цього пояснити, але в той момент я відчув, що вона зреагувала на мої слова.

Дехто казав, що бачив, як я всміхнулась. Однак тато не побачив усмішки, для нього це була малесенька прекрасна мить, яка допомогла йому зрозуміти, що він мене не втратив. Бачити мене в такому стані було найгіршим моментом татового життя. Для батьків їхні діти завжди особливі, однак для тата я була цілим усесвітом. Я стільки часу була його бойовим товаришем, спершу таємно під псевдонімом Ґул Макай, а потім відкрито — від імені Малали. Тато завжди думав, що якщо таліби вирішать покласти край нашій із ним діяльності, то прийдуть по нього, а не по мене. Тато розповідав, що в той момент у нього було таке відчуття, ніби в нього вдарила блискавка.

— Вони хотіли вбити одразу двох зайців: застрелити Малалу і змусити мене замовкнути навіки.

Татові було дуже страшно, але він мужньо тримався, не проливши жодної сльозинки. Вся лікарня була забита людьми. Туди приїхали всі представники приватних шкіл із нещодавніх зборів, скрізь були представники ЗМІ та активісти; здавалося, що в лікарні зібралося все місто. «Моліться за Малалу», — казав їм тато. Лікарі повідомили йому, що зробили комп’ютерну томографію, яка показала, що куля не зачепила мозку, тож вони продезінфікували й перев’язали рану.

— Зіяуддіне! Що вони наробили? — ввірвалася крізь лікарняні двері пані Мар’ям. Того дня вона не виходила на роботу до школи. Пані Мар’ям сиділа вдома зі своїм новонародженим сином, коли зателефонував брат її чоловіка, щоб перевірити, чи з нею все гаразд. Стривожена, вона негайно ввімкнула телевізор і побачила коротке повідомлення служби новин, у якому йшлося про обстріл автобуса школи «Хушаль». Дізнавшись, що в мене стріляли, пані Мар’ям подзвонила своєму чоловікові, й він привіз її в лікарню на мопеді. На такому виді транспорту дуже рідко можна було побачити респектабельну даму, однак у той момент їй було байдуже.

— Малало! Малало! Ти мене чуєш? — гукала вона до мене. Але у відповідь можна було почути лише мій стогін.

Пані Мар’ям спробувала довідатися про мій стан. Вона побачила знайомого лікаря, і той розповів, що куля пройшла крізь чоло, не зачепивши мозку, і що я в безпеці. Після цього вона підійшла до двох інших дівчат, у яких теж стріляли. У Шазію влучили двічі: куля зачепила ліву ключицю й долоню, тож її привезли в лікарню разом зі мною. А друга дівчинка, Кайнат, спершу навіть не зрозуміла, що її теж поранено, і вже вдома виявила, що куля зачепила праве плече, тож батьки відвезли її до лікарні.

Тато розумів, що йому теж слід відвідати тих двох учениць, але він навіть на секунду не хотів від мене відходити. Його мобільний телефон розривався від дзвінків. Першим зателефонував головний міністр провінції Хайбер-Пахтунхва.

— Ні про що не хвилюйтеся, ми все владнаємо, — сказав він моєму татові. — У Пешаварі на вас уже чекають у лікарні «Леді Рідінг». Однак усю відповідальність на себе взяла армія. О третій годині дня приїхав місцевий командир і повідомив, що по нас прилетить вертоліт, який доставить нас із татом у Пешавар. Заїжджати по маму часу не було, і пані Мар’ям наполягла на тому, щоб полетіти з нами у разі, якщо мені знадобиться жіноча допомога. Таке рішення зовсім не сподобалося рідним нашої директорки, оскільки в неї було немовля, якому, до того ж, нещодавно зробили невеличку операцію. Однак пані Мар’ям була для мене другою мамою.

Коли мене занесли в карету швидкої допомоги, тато дуже переживав, щоб бойовики Талібану не вирішили здійснити ще один напад. Йому здавалося, що всі знали, хто саме їде в автомобілі. Вертолітний майданчик був розташований лише за півтора кілометра від лікарні, тож дорога мала забрати п’ять хвилин, але тато ніяк не міг заспокоїтися. Коли ми приїхали, вертольота ще не було, і нам довелося чекати всередині карети швидкої допомоги. Татові здавалося, що той короткий час розтягнувся на декілька довгих годин. Нарешті прилетів вертоліт, і мене повантажили в салон разом із татом, кузеном Ханджі, Ахмедом Шахом та пані Мар’ям. Ніхто з нас досі ще ніколи не літав на вертольоті. Ми злетіли й промчали над майданчиком, на якому військові проводили якесь спортивне свято з патріотичними піснями, що лунали із гучномовців. Почувши, як солдати співають про свою любов до країни, тата аж пересмикнуло. Зазвичай він навіть підспівував, однак у той момент, коли поряд лежала його ледь жива п’ятнадцятирічна донечка з простреленою головою, пісні здалися йому недоречними.

А там унизу, на даху нашого будинку, стояла мама і дивилася нам услід. Коли мама почула, що мене поранили, вона перебувала на уроці читання з пані Ульфат і старанно намагалася запам’ятати такі прості слова, як «книжка» та «яблуко». Спочатку мамі передали неправдиві чутки, вона думала, що я потрапила в аварію і пошкодила ногу. Мама швидко побігла додому і розповіла про це бабусі, яка в той час у нас гостювала. Мама благала бабусю негайно почати молитися. Ми віримо, що Аллах уважніше слухає сивоволосих людей. Зайшовши на кухню, мама помітила недоїдену мною яєчню, яка залишилася на столі ще зі сніданку. На стінах висіли фотографії, на яких мені вручали премії, що завжди засмучувало маму. Дивлячись на все це, мама не стримала сліз і розплакалася — куди не глянь, скрізь була Малала.

Згодом у наш будинок зійшлося багато жінок. Традиційно у нашій культурі , якщо хтось помирає, усі жінки сходяться в будинок покійного, а чоловіки — в худжру. До того ж, збиралися не лише родичі та близькі друзі, а всі люди, які жили по сусідству.

Моя мама була вражена тим, що побачила в нас стільки людей. Вона сіла на молитовний килимок і почала повторювати священні рядки з Корану. Жінкам вона сказала:

— Не плачте, краще помоліться!

А тоді в кімнату забігли мої брати. Атал прийшов зі школи й увімкнув телевізор, по якому передали, що в мене стріляли. Він покликав Хушаля, і, занурені в скорботу, вони приєдналися до наших гостей, які мене оплакували. Телефон не переставав дзвонити. Люди заспокоювали маму, кажучи, що хоч мені вистрелили в голову, куля лише пошкодила лоба. Мама вже зовсім заплуталась, адже спершу їй сказали, що я пошкодила ногу в аварії, а тепер — що мені вистрелили в голову. Вона подумала, що я можу образитись, якщо її не буде поряд зі мною, однак їй порадили залишатися вдома, оскільки я або вже мертва, або ж мене транспортують в іншу лікарню. Один татів товариш зателефонував їй і сповістив, що мене перевезуть у Пешавар на вертольоті, а вона повинна приїхати туди на машині. Найважче мамі було в той момент, коли хтось прийшов до нас додому і віддав їй мої ключі від вхідних дверей, які знайшлися на місці стрілянини.

— Мені не потрібні ключі, мені потрібна моя донька! — вигукнула мама. — Який сенс у цих ключах, коли немає Малали! А тоді вони почули шум вертольота, який саме пролітав над нашим будинком.

Вертолітний майданчик був розташований за кілометр від нашого дому, і всі жінки відразу ж побігли на дах будинку.

— Це, напевно, Малала, — казали вони.

Спостерігаючи за тим, як над головами пролітав вертоліт, мама зняла з голови хустинку, що вважається надзвичайно рідкісним жестом для пуштунської жінки, і простягла її до неба, тримаючи обома руками, наче піднесений дар.

— Святий Аллаху, я ввіряю тобі її життя, — мовила вона до небес. — Ми відмовилися від охоронців — Ти наш Заступник. Малала перебувала під Твоєю опікою, тож Ти зобов’язаний її повернути.

У вертольоті я почала блювати кров’ю. Тато був нажаханий; він думав, що в мене почалася внутрішня кровотеча і почав втрачати останню надію. Але потім пані Мар’ям помітила, що я намагаюся витерти рот хустинкою.

— Дивіться, вона реагує! — сказала наша директорка. — Це дуже добрий знак!

Вертоліт нарешті сів у Пешаварі. Усі думали, що нас повезуть у лікарню «Леді Рідінг», де працював один блискучий нейрохірург на ім’я Мамтаз, якого всі дуже радили. Але нас скерували в ОВШ, Об’єднаний військовий шпиталь. ОВШ — це велетенська лікарня, яка дуже стрімко розвивалася і була побудована ще за часів британського правління та розрахована на 600 пацієнтів. Відтоді проводилося багато робіт, щоб перетворити лікарню на багатоповерхове приміщення. Пешавар — це ворота до Федерально керованих племінних територій, і відколи у 2004 році армія розпочала операцію проти бойовиків, шпиталь постійно був завантажений пораненими солдатами та мирними жителями, які стали жертвами вибухів терористів-смертників, що нерідко траплялося у місті та за його межами. Як і на більшій частині території нашої країни, ОВШ оточували бетонні стіни та контрольно-пропускні пункти, котрі захищали заклад від проникнення терористів-смертників.

Мене одразу ж відправили у блок інтенсивної терапії, розташований в окремому приміщенні. Над сестринським постом висів годинник, який показував, що була тільки п’ята вечора. Мене повезли до ізольованого блоку зі скляними стінами, де медсестра поставила мені крапельницю. У сусідній палаті лежав солдат, який від вибуху саморобного вибухового пристрою утратив ногу й отримав сильні опіки. До нас підійшов молодий чоловік, полковник Джунаїд, який працював там нейрохірургом. Мій тато ще більше розхвилювався. На його думку, той чоловік не міг бути хорошим лікарем, оскільки був ще надто молодий.

— Це ваша донька? — запитав полковник. Пані Мар’ям видала себе за мою маму, щоб її без проблем до мене пропустили.

Полковник Джунаїд оглянув мене. Я була притомна і неспокійна, часто кліпала, але не усвідомлювала, що коїться, і нічого не могла сказати. Полковник зашив мені рану над лівою бровою, куди увійшла куля, але був надзвичайно схвильований тим, що самої кулі на томографічному знімку нема.

— Якщо є вхід, значить, десь обов’язково має бути вихід, — сказав він. Лікар пропальпував хребет і знайшов кулю, яка застрягла біля лівої лопатки.

— Вона, напевно, сутулилась, і коли в неї стріляли, зігнула шию, — прокоментував Джунаїд.

Мені знову зробили комп’ютерну томографію.

Після цього полковник покликав тата до себе в кабінет, де розвісив на екрані мої знімки. Лікар сказав, що в Мінґорі мені зробили томографію лише з одного боку, і нові знімки вказували на те, що поранення набагато серйозніше.

— Пане Зіяуддіне, послухайте, — сказав він татові, — на томографічному знімку видно, що куля пройшла дуже близько до мозку.

Лікар пояснив, що уламки лобової кістки пошкодили мозкову оболонку.

— Нам залишається чекати й молитися Аллаху, — додав лікар. — На цій стадії ми не можемо робити операцію.

Тато ще більше розхвилювався. У долині Сват лікарі казали, що моєму життю нічого не загрожує, а в Пешаварі виявилося, що випадок дуже складний. А якщо все настільки серйозно, то чого ж тоді він не хоче оперувати? У шпиталі татові було дуже незатишно. У країні, де армія стільки разів захоплювала владу, люди почали ставитися до неї із пересторогою, особливо жителі долини Сват, які бачили, як довго армія не починала боротьби проти Талібану. Татові зателефонував товариш і сказав:

— Забери Малалу з тієї лікарні. Не треба перетворювати її на шахід міллат [національну великомученицю], таку, як Ліакат Алі Хан.

Тато не знав, що робити.

— Я нічого не розумію, — сказав тато полковникові Джунаїду. — Чому нас привезли сюди? Я думав, ми поїдемо в цивільну лікарню.

А тоді запитав:

— Чи не могли б ви запросити до Малали лікаря Мамтаза?

— Як ви це собі уявляєте? — запитав у відповідь полковник Джунаїд, якого таке прохання, ясна річ, образило.

Уже пізніше ми довідалися, що хоч Джунаїд здавався зовсім молодим, він працював нейрохірургом уже тринадцять років і був визнаний найдосвідченішим та найвидатнішим нейрохірургом пакистанської армії. Військовим лікарем він став, продовжуючи справу свого дядька, до того ж, у шпиталях завжди було краще обладнання.

ОВШ Пешавара перебував на лінії антиталібського фронту, тож полковникові Джунаїду щодня доводилося мати справу з вогнепальними ранами та тілесними ушкодженнями, отриманими від вибухів. Пізніше він сказав моєму татові:

— Я вже вилікував тисячі таких Малал.

Однак у той час тато цього ще не знав, а тому був дуже пригнічений.

— Робіть те, що вважаєте за потрібне, — казав він. — Ви ж лікар.

Наступні кілька годин за моїм станом ретельно спостерігали, медсестри контролювали серцебиття й життєві показники. Іноді я тихо стогнала, ворушила рукою або ж кліпала. І тоді пані Мар’ям заспокоювала мене, промовляючи: «Малала, Малала». Аж раптом я широко розплющила очі.

— Я раніше ніколи не помічала, які в неї гарні очі, — сказала пані Мар’ям. Я не могла спокійно лежати й постійно намагалася зняти з пальця датчик, який виводив на монітор життєві показники.

— Не роби цього, — казала пані Мар’ям.

— Пані, не сваріть мене, — шепотіла я у відповідь, так, ніби ми були у школі. Пані Мар’ям — сувора директорка.

Пізно ввечері до лікарні приїхали мама з Аталом. Вони дісталися до Пешавара на автомобілі разом із татовим товаришем Мохаммедом Фаруком, витративши на дорогу близько чотирьох годин. Пані Мар’ям зателефонувала моїй мамі і попередила:

— Коли побачите Малалу, постарайтеся не плакати і не голосити. Малала все чує, хоч і здається, що це не так.

Тато теж дзвонив мамі й сказав готуватися до найгіршого. Таким чином він намагався її вберегти.

Коли мама прийшла до лікарні, вони з татом обійнялися, ледве стримуючи сльози.

— Малало, поглянь, тут до тебе прийшов Атал, — сказала вона мені.

Атал був дуже засмучений і весь час плакав.

— Мамо, — завивав він крізь сльози, — Малала так тяжко поранена.

Мама перебувала в стані шоку й ніяк не могла зрозуміти, чому лікарі не роблять операції, щоб витягти з мене кулю.

— Моя смілива донечко, моя красуне, — промовляла до мене мама, яка більше не могла стримувати сліз.

Атал так галасував, що, зрештою, всю мою сім’ю відвели в готель при шпиталі.

Тато був вражений тим, скільки людей зібралося під стінами лікарні. Серед них були і політики, і високопосадовці, і провінційні міністри — всі вони прийшли висловити співчуття. До лікарні під’їхав навіть наш губернатор, який видав татові 100 тисяч рупій на моє лікування. У нашому суспільстві вважалося великою честю, коли до родини померлого приходив якийсь чиновник. Але мого тата вся ця ситуація дуже дратувала. Він відчував, що всі ці люди стояли там і чекали, коли повідомлять про мою смерть, тоді як самі вони нічого не зробили, щоб мене вберегти.

За якийсь час, коли моя сім’я сіла перекусити, Атал увімкнув телевізор. Але тато одразу ж його вимкнув. У той момент він не міг дивитися репортажі про напад на мене. Коли тато вийшов із кімнати, пані Мар’ям знов увімкнула телевізор. На кожному телеканалі крутили ролики про мене з накладеними зверху рядками молитов та віршів, так, ніби я вже померла. «Моя Малала, моя Малала», — заплакала мама, а слідом за нею і пані Мар’ям.

Десь опівночі полковник Джунаїд попросив мого тата зустрітися за межами відділення інтенсивної терапії.

— Зіяуддіне, у Малали почався набряк мозку.

Тато зовсім не розумів, що це значить. Лікар пояснив, що мій стан погіршується. Я непритомніла і знов почала блювати кров’ю. Полковник Джунаїд утретє зробив мені комп’ютерну томографію, яка показала, що мозок сильно набряк і це загрожує моєму життю.

— Я думав, куля не зачепила мозку, — сказав тато.

Полковник пояснив, що куля розтрощила лобову кістку, уламки зачепили мозок і призвели до його набряку. Треба було видалити частину черепа, щоб звільнити простір для набряклого мозку, оскільки внутрішньочерепний тиск призвів би до смертельного кінця.

— Треба негайно зробити операцію і дати цій дитині шанс на життя, — сказав лікар. — Інакше вона може померти. Я не хочу потім шкодувати, що не було вжито необхідних заходів, коли це ще було можливо.

Слова про видалення частини черепа дуже налякали мого тата.

— А вона виживе? — запитав він із відчаєм, але лікар його заспокоїв.

Полковник Джунаїд вирішив оперувати мене, і це було сміливе рішення. Його керівництво не було впевнене у його правоті, багато хто вважав, що мене треба відправити за кордон. Однак саме це його рішення і врятувало мені життя. Тато сказав Джунаїду робити те, що він вважає за потрібне, і той відповів, що під час операції йому допомагатиме лікар Мамтаз. Тато підписав згоду на операцію тремтячою рукою. У документі чорним по білому було написано: «Пацієнт може померти».

Операція почалася о пів на другу ночі. Мама з татом сиділи під операційною. «Святий Аллаху, прошу тебе зробити так, щоб з Малалою все було добре», — молився мій тато. Він навіть намагався укласти з Аллахом угоду.

— Навіть якщо мені за це доведеться жити в пустелі Сахара, хай її очі розплющаться. Без неї я не зможу жити. Святий Аллаху, дозволь мені віддати решту свого життя їй. Я вже прожив достатньо. І навіть якщо після операції в неї залишаться якісь пошкодження, нехай тільки живе.

Зрештою, мама його перебила.

— Аллах не скнара, — сказала вона. — Він поверне мою доньку такою, якою вона була.

Мама повернулася до стіни й почала молитися, тримаючи у руці Коран. Кілька годин вона невпинно повторювала рядки Священного Письма.

— Я ще ніколи не бачила, щоб хтось так молився, — сказала пані Мар’ям. — Я була впевнена, що на такі молитви Аллах просто не може не відповісти.

Тато намагався не думати про минуле й не аналізувати те, чи правильно він робив, підтримуючи мою громадську діяльність.

В операційній полковник Джунаїд узяв хірургічну пилу й видалив із моєї верхньої лівої частини голови вісім квадратних сантиметрів черепа, щоб звільнити місце для набряклого мозку. Після цього він надрізав підшкірні тканини з лівого боку живота й помістив туди частинку черепа, щоб таким чином її зберегти. Далі він зробив мені трахеотомію, оскільки побоювався, що через набряк можуть виникнути проблеми з диханням. Також він видалив із мозку згустки крові, а з лопатки — кулю. Після здійснення всіх цих маніпуляцій мене під’єднали до апарата штучної вентиляції легень. Операція тривала майже п’ять годин.

Незважаючи на мамині молитви, тато був переконаний, що 90 % людей, які стояли під лікарнею, тільки те й робили, що чекали на звістку про мою смерть. Лише дехто з них, а саме татові друзі та послідовники, були справді засмучені, решта ж, здавалося, заздрили нашій популярності і вважали, що ми дістали по заслузі.

Тато вийшов надвір, щоб хоч трохи розвіятися від напруженої атмосфери, що панувала під операційною. Буквально через секунду до нього підійшла медсестра й запитала:

— Ви батько Малали?

Від цього запитання татове серце черговий раз болісно защеміло у грудях. Медсестра провела його в лікарню. Тато дуже боявся, що вона скаже: «Мені дуже прикро це казати, але ми її втратили».

Однак вона сказала інше:

— Треба, щоб хтось з’їздив на станцію переливання крові й привіз контейнер крові.

Тато відчув полегшення, однак був спантеличений таким проханням. «Невже, крім мене, більше нікому цим зайнятися?» — подумав він. Зрештою, по кров поїхав хтось із його друзів.

На годиннику було пів на шосту ранку, коли хірурги нарешті вийшли з операційної. Розповідаючи про хід операції, вони повідомили, що видалили частину черепа й помістили його мені в живіт. У нашій країні лікарі не звикли пояснювати всі моменти лікування пацієнтам чи їхнім близьким, і тому тато сором’язливо запитав:

— Я дуже перепрошую, але чи можна поставити вам одне безглузде запитання?! Скажіть, як думаєте, вона виживе?

— Розумієте, в медицині два плюс два не завжди дорівнює чотири, — відповів полковник Джунаїд. — Ми видалили частину черепа, і це все, що можна було зробити. Тепер треба чекати.

— У мене є ще одне безглузде запитання, — сказав тато. — А навіщо ви зашили шматок черепа їй у живіт?

— Через три місяці ми його звідти дістанемо і повернемо на місце, — відповів лікар Мамтаз. — Це ж просто, наче... — і він сплеснув у долоні.

Новий день приніс добру звістку — я поворушила руками. Троє найкращих лікарів провінції приїхали, щоб мене оглянути. Вони сказали, що полковник Джунаїд та лікар Мамтаз блискуче впоралися зі своєї роботою, і що операція пройшла досить успішно. На їхню думку, тепер мене треба було ввести у стан коми, оскільки якщо я отямлюся, в мене одразу підвищиться внутрішньочерепний тиск.

Поки я перебувала між життям та смертю, представники Талібану публічно взяли на себе відповідальність за напад на мене, але при цьому заперечили, що причиною була моя боротьба за право на освіту.

— Це ми в неї стріляли, і так буде з кожним, хто виступатиме проти нас, — сказав речник угруповання Техрік-і-Талібан Пакистан, Ехсанулла Ехсан. — Малала стала нашою мішенню через те, що проповідувала секуляризм. Попри свій юний вік, вона пропагувала західну культуру на пуштунських землях. Малала прозахідна, вона виступала проти Талібану, а президента Обаму називала своїм кумиром.

Мій тато знав, на що посилався речник Талібану. Після того, як торік я виграла Національну премію миру, я давала дуже багато інтерв’ю, і в одному з них мене спитали про моїх улюблених політиків. Я назвала Хана Абдула Гаффар-Хана, Беназір Бхутто та президента Барака Обаму. Я багато читала про Обаму і захоплювалася тим, як молодий темношкірий чоловік із бідної сім’ї зміг досягти поставленої мети. Однак у Пакистані Америка асоціювалася з безпілотними літаками, секретними рейдами на нашу територію та Реймондом Девісом.

Представник Талібану заявив, що Фазлулла наказав убити мене на їхніх зборах ще два місяці тому.

— Кожен, хто стане на бік уряду і виступатиме проти нас, помре від наших рук, — сказав він. — Ви самі це побачите, адже скоро ще одна відома людина стане жертвою.

Далі він додав, що вони найняли двох місцевих жителів долини Сват, які збирали інформацію про мене і маршрут, яким я їздила до школи й поверталася додому; крім того, вони навмисне напали на автобус біля військового блокпоста, щоб показати, що вони могли завдати удару будь-де.

Уранці, через кілька годин після закінчення операції, у лікарні всі раптом заметушилися, почали приводити до ладу одяг і чепуритися. А тоді в лікарню урочисто зайшов генерал Каяні, командувач збройних сил.

— Уся нація молиться за вас і вашу доньку, — сказав він моєму татові.

Я познайомилася з генералом Каяні наприкінці 2009 року, коли після проведення антиталібської кампанії він приїжджав у нашу долину на великий мітинг.

— Я дуже рада, ви виконали блискучу роботу, — сказала я на тому мітингу. — Тепер вам ще залишилося спіймати Фазлуллу. Аудиторія відреагувала на мої слова бурхливими оплесками, а генерал Каяні підійшов до мене і по-батьківськи поклав долоню мені на голову.

Полковник Джунаїд доповів генералу про те, як пройшла операція, і про заплановане післяопераційне лікування, після чого генерал Каяні сказав переслати знімки комп’ютерної томографії за кордон, щоб на них поглянули кваліфіковані фахівці і дали свої рекомендації. Після його візиту в мою палату заборонили пускати відвідувачів, щоб не занесли інфекцію. Але дехто все одно продовжував приходити в лікарню. Серед них був Імрам Хан, політик, колишній гравець у крикет, Міан Іфтіхар Хусейн, міністр інформації провінції Хайбер-Пахтунхва, відвертий критик організації Талібан, бойовики якої застрелили його єдиного сина, та головний міністр нашої провінції, Хайдер Хоті, разом із яким я брала участь у ток-шоу. Жодного із них не пропустили до мене в палату.

— Повірте, Малала житиме, — заявив Хоті перед людьми, які стояли під лікарнею. — Їй ще багато чого треба зробити в житті.

О третій годині з міста Равалпінді прилетіло двоє британських лікарів. Лікарі Джевід Каяні та Фіона Рейнольдс працювали у Бірмінґемі, але в той час вони саме перебували у Пакистані, де допомагали нашій армії запустити першу в країні програму з пересадки печінки. Наша країна була багата на шокуючі статистичні дані, які стосувалися не лише сфери освіти. Наприклад, у Пакистані кожна сьома дитина хвора на гепатит, і головною причиною зараження є нестерильні шприці в лікарнях; також у Пакистані висока смертність від захворювань печінки. Генерал Каяні мав намір змінити цю ситуацію, і знову ж таки, армія взялася за виконання завдання, непосильного для цивільних. Він попросив лікарів, щоб ті перед поверненням додому повідомили його про те, як просувається робота, і їхня зустріч припала якраз на наступний ранок після того, як у мене стріляли. У кабінеті генерала стояли два телевізори, на одному з яких транслювався місцевий канал мовою урду, а на другому — телеканал «Скай Ньюз» англійською мовою; на обох ішли репортажі про те, як у мене стріляли таліби.

І хоч командувач збройних сил та лікар мали однакове прізвище, їх пов’язували не родинні зв’язки, а лише добре знайомство. Генерал сказав лікарю Джевіду, що його дуже непокоїть суперечлива інформація, яку він отримує, і тому він би дуже хотів, щоб перед відльотом у Велику Британію лікар оцінив мій стан здоров’я. Лікар Джевід, який працював консультантом у відділенні невідкладної допомоги лікарні королеви Єлизавети, погодився мене оглянути, але попросив дозволу взяти з собою ще й лікаря Фіону, яка працювала у Бірмінґемській дитячій лікарні і є фахівцем у сфері дитячої інтенсивної терапії. Спершу лікар Фіона побоювалася летіти у Пешавар, бо це була заборонена для іноземців територія. Та коли вона дізналася, що я вела активну боротьбу за право дівчат на освіту, то була щаслива допомогти, оскільки вона сама здобула хорошу освіту і прагнула, щоб таке право мали всі жінки.

Полковник Джунаїд та директор шпиталю не дуже зраділи їхньому приїзду. Між ними навіть почала виникати суперечка, поки Джевід не пояснив, хто їх туди скерував. Британські лікарі оглянули умови, в яких я перебувала, і були дуже засмучені. Вони хотіли помити руки, та виявилося, що в крані немає води. Лікар Фіона почала перевіряти обладнання та мої життєві показники і щось пробурмотіла лікарю Джевіду. Вона запитала, коли мені востаннє вимірювали артеріальний тиск, і у відповідь почула: «Дві години тому». Фіона зауважила, що його треба постійно контролювати, а потім спитала у медсестри, чому артеріальний катетер не під’єднаний. Також вона сказала, що в мене надто низький рівень вуглекислого газу в крові.

Добре, що тато не чув, що вона сказала лікарю Джевіду. Адже, за її словами, операція була проведена вчасно й досить успішно, та тільки мої шанси на одужання знижував рівень післяопераційного догляду. Після проведення таких операцій треба постійно контролювати дихання та газообмін пацієнта, а рівень вуглекислого газу підтримувати в межах норми. Саме для постійного моніторингу за життєвими показниками й потрібне якісне обладнання. Лікар Джевід сказав, що післяопераційна реабілітація пацієнта «подібна до пілотування літака — це можливо лише за наявності справних приладів», та навіть якщо в лікарні й були всі ці прилади, їх не використовували належним чином. Після цього британські лікарі сіли на вертоліт і залишили місто, оскільки залишатися в Пешаварі після настання темряви для них було надто ризиковано.

Серед відвідувачів, які прийшли до лікарні, але яких не впустили до моєї палати, був Рехман Малік, наш міністр внутрішніх справ. Він приніс мені закордонний паспорт. Тато подякував йому, але дуже засмутився. Того вечора, повернувшись у військовий готель, він дістав із кишені паспорт і дав його мамі.

— Це Малалин, однак я не знаю, куди вона з ним полетить, за кордон чи на небеса, — сказав тато, і обоє заплакали. Перебуваючи в лікарні, батьки навіть не знали, що моя трагічна історія вже встигла облетіти весь світ і що за кордоном було багато людей, які запрошували мене на лікування до своїх клінік.

Мій стан почав погіршуватися, і тато дедалі рідше почав відповідати на телефонні дзвінки. Та він усе-таки поговорив із батьками дівчини на ім’я Арфа Карім, комп’ютерного генія з Пенджабу, з якою я спілкувалася на форумах. У дев’ятирічному віці Арфа стала наймолодшим у світі сертифікованим фахівцем корпорації «Майкрософт». Цю кваліфікацію дівчина здобула за свої навички програмування і була запрошена у Кремнієву долину на зустріч із Біллом Ґейтсом. Однак, на превеликий жаль, торік Арфа померла від серцевого нападу, викликаного епілептичним нападом. Їй було лише шістнадцять, на рік більше, ніж мені. Коли зателефонував її батько, мій тато взяв слухавку і заплакав.

— Скажіть мені, як можна жити без доньки? — спитав він крізь сльози.

22. Подорож у невідоме

У мене стріляли у вівторок пополудні. Вже в четвер уранці тато був настільки переконаний у неминучості моєї смерті, що навіть сказав дядькові Фаїзу Мохаммеду, щоб у селі починали готуватися до мого похорону.

Мене ввели в стан штучної коми, життєві показники погіршувалися, обличчя й тіло набрякли, а нирки та легені переставали працювати. Пізніше тато розповів, що йому було дуже страшно дивитися, як я лежала в тому маленькому скляному боксі з безліччю під’єднаних трубок.

Як він розумів, із медичного погляду я була вже мертва. Тато був пригнічений.

— Їй ще рано помирати, їй лише п’ятнадцять, — постійно думав він. — Невже її життя буде таке коротке?!

Мама не переставала молитися — вона навіть спати не лягала. Фаїз Мохаммед порадив їй промовляти суру аль-Хадж, розділ Корану, присвячений паломництву, і вона знову й знову повторювала ті самі дванадцять рядків (58–70) про всемогутність Аллаха. Вона сказала татові про своє передчуття, що я житиму, однак тато не розумів, як це можливо.

Коли полковник Джунаїд прийшов мене оглянути, тато знову спитав у нього:

— Вона виживе?

— Ви вірите в Аллаха?— запитав у відповідь лікар.

— Так, авжеж, — відповів тато. І тоді лікар сказав йому звернутися до Аллаха, адже Він обов’язково відповідає на наші молитви.

У середу пізно ввечері з Ісламабада приїхали двоє лікарів, які спеціалізувалися на інтенсивній терапії. До мене їх направив генерал Каяні, дуже стурбований повідомленням британських лікарів, що через поганий догляд у Пешаварі в мене може виникнути післяопераційне ускладнення або я помру через високий ризик занесення інфекції. Вони хотіли перевести мене в іншу лікарню, але це рішення залишили за головним лікарем. Та, схоже, було вже пізно.

Медичний персонал лікарні не взяв до уваги жодної поради лікаря Фіони, і ввечері мій стан погіршився. В організмі почався запальний процес. У четвер уранці один зі спеціалістів, бригадний генерал Аслам, зателефонував лікарю Фіоні й сказав: «Стан Малали значно погіршився». У мене розвинулася розсіяна внутрішньосудинна коагуляція (РВК), тобто кров перестала згортатися, тиск був дуже низький, а кислотність крові підвищилася. В мене перестала виділятися сеча, а отже, нирки почали відмовляти, а рівень молочної кислоти підвищився. Здавалося, в моєму організмі все почало виходити з ладу. Лікар Фіона збиралася повертатися до Бірмінґема, і весь її багаж уже був в аеропорту, але коли вона довідалася про мій стан, то одразу ж запропонувала свою допомогу і попросила залишитися двох медсестер, які працювала з нею у Бірмінґемі.

У четвер по обіді вона повернулася в Пешавар. Лікарка сказала моєму татові, що мене на вертольоті перевезуть у шпиталь у Равалпінді, в якому найкраще в країні відділення інтенсивної терапії. Тато не розумів, як дитина у такому надскладному стані витримає переліт, однак лікар Фіона запевнила його, що вона не раз мала справу з такими випадками, тож нема підстав хвилюватися. Тато запитав, чи є бодай якась надія на моє одужання.

— Якби надії не було, то і мене б тут зараз не було, — відповіла вона. Тато казав, що в ту мить він не зміг стримати сліз.

Трохи пізніше в палату зайшла медсестра і закрапала мені очні краплі.

— Хайста, поглянь, — вигукнула моя мама. — Малалі закрапують очі, значить, лікарка казала правду. Якби шансів не було, ніяких очних крапель їй би не призначали.

Шазію, ще одну дівчинку, яку теж того дня підстрелили, перевели в ту саму лікарню, що й мене, і лікар Фіона пішла її оглянути. Пізніше вона розповіла моєму татові, що Шазія швидко одужує і дуже її просила: «Врятуйте Малалу!».

До вертолітного майданчика нас відвезли на кареті швидкої допомоги, дотримуючись високого рівня безпеки з ескортом мотоциклістів і спалахами проблискових маячків. Політ тривав годину п’ятнадцять хвилин. За весь цей час Фіона навіть не сіла; всю дорогу вона стежила за роботою різноманітного обладнання, що в очах мого тата нагадувало боротьбу. Лікар Фіона виконувала роботу, якій присвятила багато років. Половина її роботи на батьківщині полягала у транспортуванні важкохворих дітей, а друга половина — у догляді за ними у відділенні інтенсивної терапії. Однак ніколи раніше вона не потрапляла в подібну ситуацію. І не тільки через те, що Пешавар був небезпечним для європейців місцем. Загугливши моє ім’я, Фіона усвідомила, що мій випадок незвичайний.

— Якщо з нею щось станеться, всі звинувачуватимуть у цьому білу західну жінку, — сказала вона вже пізніше. — Якщо Малала помре, вважатиметься, що я вбила пакистанську матір Терезу.

Щойно вертоліт приземлився у Равалпінді, нас посадили в карету швидкої допомоги і в супроводі військового конвою повезли в Інститут кардіології збройних сил. Мого тата це дуже занепокоїло — звідки ж у кардіології знають, що робити з пораненням голови? Але лікар Фіона запевнила його, що саме в цій лікарні найкраще в Пакистані відділення інтенсивної терапії з сучасним обладнанням та лікарями з британською освітою. Її дві бірмінґемські медсестри вже були на місці й устигли пояснити медсестрам кардіологічної клініки специфіку процедур, які стосувалися травми голови. Наступні три години мене постійно оточували медичні працівники, які вводили різні антибіотики й міняли крапельниці, оскільки мій організм погано реагував на переливання крові. Нарешті лікарі заявили, що мій стан стабілізувався.

Шпиталь охороняв цілий батальйон солдатів, на дахах стояли снайпери, там дотримувалися режиму суворої ізоляції. Всередину нікого просто так не впускали; лікарі повинні були ходити у формі; пацієнтів могли відвідувати лише близькі родичі, які спершу повинні були пройти сувору перевірку. До моїх батьків приставили майора, який скрізь за ними ходив.

Тата трохи лякала така атмосфера, а дядько постійно повторював:

— Будьте дуже обережні, серед цих людей можуть бути таємні агенти.

Моїй сім’ї виділили три кімнати в офіцерському гуртожитку. Усі мобільні телефони були вилучені, як їм пояснили, з міркувань безпеки, однак, можливо, таким чином хотіли переконатися, що тато не розмовлятиме з представниками ЗМІ.

Щоразу, коли мої батьки залишали гуртожиток і збиралися у шпиталь, спершу їм треба було отримати дозвіл по рації, що зазвичай забирало близько тридцяти хвилин. Їх супроводжували навіть тоді, коли вони йшли в їдальню, хоч вона була розташована прямо біля гуртожитку і між ними був лише невеликий газон. У шпиталь не пускали ніяких відвідувачів — навіть коли до мене приїхав прем’єр-міністр, його теж не пустили. Їхня служба безпеки здавалася приголомшливою, однак за останні три роки талібам вдавалося проникати й вчиняти напади навіть на військові об’єкти з найкращою охороною: військово-морську базу в Мехрані, авіаційну базу в Камрі та штаб-квартиру армії, що на одній вулиці зі шпиталем.

Усі ми ризикували стати мішенями талібів. Моєму татові сказали, що постраждати могли навіть мої брати. Тато дуже хвилювався, оскільки Хушаль і далі лишався в Мінґорі, і вже пізніше його привезли до всієї нашої сім’ї в Равалпінді. У гуртожитку не було ані комп’ютерів, ані інтернету. Зате знайшовся дуже дружелюбний кухар Ясім Мама, який приносив моїм батькам газети й узагалі все, що їм було потрібно. Ясім сказав, що для нього було великою честю готувати для нашої сім’ї. Мої батьки були настільки вражені його добротою, що почали відверто розповідати йому свої історії та переживання. Ясім Мама намагався розрадити їх смачною їжею і бодай трохи полегшити страждання. У них зовсім не було апетиту, і кухар дуже старався зацікавити їх іще смачнішими стравами, різноманітними соусами та десертами. Якось Хушаль сказав, що коли за обіднім столом вони сиділи лише вчотирьох, то відчувалась якась порожнеча. Їм дуже мене не вистачало.

Саме в одній із газет, принесених Ясімом Мамою, тато вперше прочитав про вражаючу міжнародну реакцію на цей замах. Складалося враження, що весь світ був обурений. Пан Ґі Мун, генеральний секретар ООН, назвав це «мерзенним і боягузливим вчинком». Президент Обама прокоментував, що це «ганебна, ница й трагічна» стрілянина. Однак у Пакистані далеко не всі реагували таким чином. В одних газетах мене описували як «ікону миру», в інших продовжували розвивати теорії змови. Деякі блогери взагалі ставили під сумнів той факт, що в мене стріляли. Журналісти почали вигадувати якісь історії, особливо це стосувалося кореспондентів тих газет, які виходили мовою урду. Так один репортер заявив, що я публічно критикувала носіння чоловіками довгих борід. Одним із найактивніших моїх противників була професор Рахіла Казі, член парламенту від партії Джамаат-і-Ісламі. Вона назвала мене американською маріонеткою і показала фотографію, на якій я сиділа біля Річарда Ґолбрука, подаючи це так, начебто я «фамільярно поводилася з військовим керівництвом США».

Лікар Фіона була для моєї сім’ї великою втіхою. Моя мама розмовляла лише мовою пушту, тож вона не розуміла, що говорить лікарка. Але щоразу, коли Фіона виходила з моєї палати, вона показувала піднятого вгору великого пальця і таким чином показувала, що все гаразд. Для моїх батьків вона була не лише лікарем, а й вісником. Вона терпляче пояснювала ситуацію, а тоді просила тата, щоб той усе детально переказав мамі. Тато був приємно вражений таким ставленням — у нашій країні лікарі не завдають собі клопоту пояснювати щось неписьменній жінці. Мої батьки довідалися, що з-за кордону постійно надходили пропозиції прийняти мене на лікування, зокрема й з Америки, в якій одна з найкращих лікарень, а саме клініка Джона Гопкінса, запропонувала мені безкоштовне лікування. Свою допомогу також пропонували приватні особи. Наприклад, сенатор Джон Керрі, багатій, який кілька разів приїздив у Пакистан, та конгресмен Ґабріель Ґіффордс, в яку теж стріляли під час зустрічі з виборцями в торговому центрі Аризони. Крім того, пропозиції також надходили з Німеччини, Сингапуру, Об’єднаних Арабських Еміратів та Великої Британії.

Із моїми батьками ніхто не радився стосовно того, що зі мною робити. Усі рішення ухвалювала армія. Генерал Каяні запитав у лікаря Джевіда, чи потрібно, на його думку, відправляти мене за кордон. Командувач збройних сил чимало часу витратив на вирішення цього питання — лікар Джевід розповідав, що вони впродовж шести годин обговорювали мій стан! Можливо, він просто краще за будь-кого іншого розумів політичні ускладнення, які могли виникнути в разі моєї смерті. Він сподівався, що досягне політичного консенсусу після запуску повномасштабної атаки на Талібан. Крім того, люди з його близького оточення кажуть, що сам він людина дуже сердечна. Його батько був простим солдатом і загинув у молодому віці, перекладаючи на нього як старшого сина відповідальність за всю їхню сім’ю. Коли генерал Каяні став командувачем збройних сил, то перше, що він зробив, — це поліпшив умови проживання, раціон харчування та освіту для звичайних солдатів, а не офіцерів.

Лікар Фіона сказала, що була ймовірність виникнення в мене дефекту мовлення та слабкості у правій руці та правій нозі, і саме для того, щоб уникнути цих наслідків, мені необхідне обладнання для тривалої реабілітації, якого в Пакистані нема.

— Якщо хочете досягти найкращих результатів, її треба перевезти за кордон, — порадила Фіона.

Генерал Каяні був твердо переконаний у тому, що американську допомогу не варто приймати через напружену ситуацію між двома країнами, яка виникла в результаті неприємного випадку з Реймондом Девісом та нападу на маєток Осами бен Ладена, а також після того, як на прикордонному посту було застрелено з вертольота США кілька пакистанських солдатів. Лікар Джевід порадив лікарню на Ґрейт-Ормонд-стріт у Лондоні та спеціалізовані лікарні в Единбурзі та Ґлазґо.

— Чом би не перевезти її у вашу лікарню у Бірмінґемі? — запитав генерал Каяні.

Лікар Джевід передбачав, що, зрештою, цим усе й закінчиться. Бірмінґемська лікарня королеви Єлизавети відома своїм лікуванням британських солдатів, поранених в Афганістані та Іраку. Розташування клініки за межами центру міста вберігало пацієнтів від цікавих очей. Лікар Джевід зателефонував до свого керівника, Кевіна Болґера, виконавчого директора клініки королеви Єлизавети. Болґер одразу ж погодився мене прийняти, запевнивши, що це правильне рішення, хоч пізніше зауважив:

— Ніхто з нас уявити собі не міг, скільки клопоту через це матиме наша клініка.

Перевести мене — іноземну дитину — в клініку королеви Єлизавети було непросто, і згодом Болґер усвідомив, як сильно він заплутався в тенетах британської та пакистанської бюрократій. Проте час спливав. І хоча мій стан вдалося стабілізувати, було очевидно, що мене треба перевезти за кордон не пізніше як за дві-три доби.

Нарешті лікарям дали зелене світло, після чого вони зіткнулися з проблемою мого транспортування і його оплати. Лікар Джевід запропонував скористатися пропозицією Королівських військово-повітряних сил Великої Британії, які транспортували поранених солдатів із Афганістану, але генерал Каяні не погодився. Він запросив лікаря Джевіда до себе додому пізно ввечері — генерал часто засиджувався на роботі допізна — і, як завжди, викурюючи одну цигарку за другою, пояснив своє небажання залучати іноземних військових.

Замах на моє життя породив уже й так багато теорій змов, ходили навіть чутки, що я була агентом ЦРУ, і тому командувач збройних сил не хотів давати поживи для таких розмов. Це поставило лікаря Джевіда у надскладне становище. Британський уряд запропонував свою допомогу, однак повинен був отримати офіційний запит від уряду Пакистану. Та мій уряд не хотів принижуватися і про щось просити. На щастя, втрутилася правляча сім’я Об’єднаних Арабських Еміратів. Вони запропонували свій приватний літак, на борту якого був кабінет з усім необхідним лікарняним обладнанням. Уранці в понеділок 15 жовтня я вперше в житті мала вилетіти за межі Пакистану.

Мої батьки й гадки не мали про всі ці переговори; їм було відомо лише те, що вирішувалося питання про перевезення мене за кордон. Ну і звісно ж, вони думали, що хай куди мене відправлять, вони неодмінно полетять туди зі мною. У мами й братів не було паспортів, не було взагалі ніяких документів. У неділю полковник сповістив мого тата про те, що наступного дня мене відправляють у Велику Британію і що він єдиний із сім’ї мене супроводжуватиме. Мама з братами повинна була залишитися в Пакистані. Полковник пояснив, що з їхніми паспортами виникли деякі труднощі і з міркувань безпеки татові не слід розповідати сім’ї про запланований переліт.

Мій тато завжди усе розповідав мамі, і таку звістку він, ясна річ, теж не збирався від неї приховувати. З важким серцем він повідомив їй останні новини. Під час розмови був присутній мій дядько, Фаїз Мохаммед, якого ця ситуація обурила, оскільки він хвилювався за безпеку мами та моїх братів.

— Якщо вона залишиться в Мінґорі сама з двома малими хлопчиками, з ними може статися що завгодно!

Батько пішов до полковника і сказав:

— Я все розповів своїй сім’ї, і їх це дуже засмутило. Я не можу їх покинути.

Це призвело до багатьох проблем, оскільки я була неповнолітня, а отже, не могла летіти за кордон без супроводу дорослих. Багато людей намагалися вмовити мого тата змінити своє рішення і полетіти зі мною, у тому числі полковник Джунаїд, лікар Джевід та лікар Фіона. Однак тато не з тих, кого можна вмовити змінити своє рішення, тож він твердо стояв на своєму, хоч і розумів, що його рішення значно ускладнювало й так непросту ситуацію. Він пояснив лікарю Джевіду:

— Тепер моя донька в надійних руках і летить у безпечну країну. Я не можу залишити свою дружину та синів самих. Їм загрожуватиме небезпека. Того, що сталося з моєю донькою, вже не змінити, і тепер вона в руках Аллаха. Я батько, і мої сини для мене так само важливі, як і донька.

Лікар Джевід попросив мого тата зустрітися з ним сам на сам.

— Ви впевнені, що це єдина причина, через яку ви не хочете летіти? — запитав він. Таким чином лікар намагався з’ясувати, чи на мого тата ніхто не тисне.

— Моя дружина сказала мені, що я не можу залишити їх самих, — відповів тато. Лікар поклав руку татові на плече і запевнив у тому, що вони про мене добре подбають і що він може на них покластися.

— Хіба ж це не чудо, що ви всі були в Пакистані саме тоді, коли стріляли в Малалу? — промовив тато.

— На мою думку, спершу Господь посилає людині розв’язання проблеми, а тоді вже саму проблему, — відповів лікар Джевід.

Після цього мій тато підписав документ, згідно з яким лікар Фіона була призначена моїм опікуном на час подорожі до Великої Британії. Коли тато передав їй мій паспорт, очі його були повні сліз. Він узяв її за руку й сказав:

— Фіоно, я вам довіряю. Прошу вас, попіклуйтеся про мою донечку.

Після цього мама з татом прийшли до мене в палату, щоб попрощатися. Уже було близько одинадцятої вечора, коли вони востаннє бачили мене у Пакистані. Я нічого не могла сказати, очі в мене були заплющені, і тільки моє дихання переконувало їх у тому, що я жива. Мама заплакала, але тато намагався її заспокоїти, кажучи, що тепер я в безпеці. Усі критичні терміни, які виставлялися із самого початку — коли лікарі казали, що наступні двадцять чотири години небезпечні, сорок вісім — критичні, сімдесят дві — вирішальні — минули без інцидентів. Набряки зменшилися, а показники крові поліпшилися. Мої батьки були переконані в тому, що британські лікарі попіклуються про мене якнайкраще.

Коли тато й мама повернулись у свою кімнату в гуртожитку, про сон вони навіть думати не могли. Десь опівночі почувся стукіт у двері. Тато відчинив і побачив одного з полковників, який нещодавно переконував його покинути маму з синами і летіти в Англію. Цього разу він сказав татові, що тато обов’язково повинен летіти у Бірмінґем зі мною, в іншому разі мене просто залишать у Равалпінді.

— Я ж вам учора все пояснив, питання закрите, — відповів тато. — Навіщо ви підняли мене серед ночі? Я не покину сім’ї.

Черговий раз до тата направили ще одного чиновника, який йому сказав:

— Послухайте, ви повинні летіти. Ви ж її батько, і якщо ви не будете її супроводжувати, у лікарні Бірмінґема її можуть просто не прийняти.

— Рішення ухвалене, — вперто заявив тато. — І змінювати його я не маю наміру. Вся наша сім’я прилетить до Малали через кілька днів, коли наші документи будуть готові.

І тоді полковник сказав:

— У такому разі ходімо в лікарню. Треба підписати ще деякі документи.

Така пропозиція викликала в тата підозри. Було вже далеко за північ, і це його насторожило. Він не хотів іти туди сам і тому взяв із собою маму. Тато так хвилювався, що дорогою постійно повторював рядки Священного Корану, а саме притчу про Юнуса, якого проковтнув кит, вона подібна до розповіді про пророка Йону з Біблії. Саме цей вірш повторював Юнус, коли опинився у череві велетенського кита. Він переконує нас у тому, що істинна віра у Спасителя поможе знайти вихід навіть із найскладнішої та найнебезпечнішої ситуації.

Коли вони прийшли в лікарню, полковник сказав, що треба підписати ще деякі документи, якщо тато відпускає мене саму. Все просто. Але татові було так незатишно й страшно через секретність усієї цієї операції, військових на кожному кроці та вразливість нашої сім’ї, що він запанікував і роздмухав із мухи слона. Весь його спалах гніву був спрямований на бюрократію.

Батьки повернулись у готель дуже пригнічені. Тато зовсім не хотів, щоб я прокинулась у чужій країні і не побачила поряд нікого з рідних. Останнє, що я пам’ятала, — це наш шкільний автобус, і тата дуже бентежило, що я почуватимуся покинутою.

Із лікарні мене забрали в понеділок 15 жовтня о п’ятій годині ранку в супроводі озброєного конвою. Усі дороги до аеропорту було перекрито, на дахах будинків уздовж нашого маршруту засіли снайпери. Коли ми прибули, літак уже чекав. Мені розповідали, що всередині літака була небачена розкіш: неймовірне двоспальне ліжко, шістнадцять першокласних крісел та міні-лікарня у хвості літака, яку обслуговували медсестри з європейською освітою та лікар з Німеччини. Мені так прикро, що в той момент я була непритомна і не могла насолоджуватися розкішним перельотом. Літак приземлився в місті Абу-Дабі на дозаправку, а тоді попрямував до Бірмінґема, де вже після обіду здійснив посадку.

Мої батьки залишилися в гуртожитку при шпиталі й чекали. Вони сподівалися, що їхніми паспортами і візами вже займаються і що через кілька днів вони знову мене побачить. Проте вони були абсолютно ізольовані від світу — ні телефону, ні інтернету, тож вони навіть не знали, як я долетіла. Виснажливе очікування, здавалося, тривало цілу вічність.

Частина п’ята. Друге життя

Я патріот, і я люблю свою країну.

Заради неї радо пожертвую усім!

23. «Дівчині, якій стріляли в голову, Бірмінґем»

Прокинулась я 16 жовтня, через тиждень після того, як у мене стріляли. Я перебувала за тисячі кілометрів від рідної домівки, з шиї в мене стирчала трубка, яка допомагала мені дихати і не давала змоги говорити. Вперше я розплющила очі, витаючи між явою та сном, коли мене везли коридором у відділення інтенсивної терапії після чергового проведення КТ.

Перша думка після того, як я прийшла до тями: «Дякувати Аллаху, я жива!». Однак я й гадки не мала, де я. Я тільки знала, що це точно не Пакистан. Усі медсестри та лікарі розмовляли англійською мовою, хоча було видно, що вони різної національності. Я намагалася до них заговорити, однак через трубку, яка стирчала з шиї, ніхто мене не чув. Я дуже погано бачила на ліве око, все довкола розпливалось і здавалося, що в людей по два носи й четверо очей. Мій мозок пробуджувався і починав вибухати від запитань: «Де я? Хто мене сюди привіз? Де мої батьки? Мій тато живий?». Все це незнання мене страшенно лякало.

Лікар Джевід, який був присутній під час мого пробудження, казав, що ніколи не забуде страху й розгубленості, які були написані на моєму обличчі. Він заговорив до мене мовою урду. Єдине, що я довідалася, — це що Аллах подарував мені нове життя. Приємна жінка у хустинці взяла мене за руку і промовила: «Ассаламу алейкум», — наше традиційне мусульманське вітання. А тоді почала читати молитви мовою урду й повторювати рядки з Корану. Вона сказала, що її звати Реанна і вона служителька ісламу. Голос у неї був дуже ніжний, говорила вона заспокійливо, і я знову поринула в сон.

Мені снилося, що все добре і насправді я не в лікарні.

Коли наступного дня я знову прокинулася, то помітила, що лежу в якійсь дивній зеленій кімнаті з дуже яскравим світлом, де нема жодного вікна. Це був лікарняний бокс інтенсивної терапії в клініці королеви Єлизавети. На відміну від лікарень Мінґори, тут усе просто сяяло від чистоти.

Медсестра принесла мені ручку й блокнот, але я нічого не могла написати до ладу. Всі слова виходили якісь криві. Я хотіла написати татів номер телефону, та цифри налазили одна на одну. Лікар Джевід приніс мені дошку з алфавітом, щоб я по буквах показувала те, що хочу сказати. Першими словами, які я показала, були «тато» і «країна». Медсестра сказала, що я у Бірмінґемі, однак я й гадки не мала, де це. Уже пізніше мені дали атлас, і я зрозуміла, що я в Англії. Та я зовсім не знала, що сталося. Медсестри нічого не розповідали. Вони навіть імені мого не називали. Може, я вже була кимось іншим, не Малалою?

Голова боліла так сильно, що навіть уколи, які мені робили, не могли втамувати біль. Із лівого вуха постійно сочилася кров, а в лівій руці відчувалася слабкість. У палату весь час заходили медсестри й лікарі. Вони ставили мені якісь запитання й просили, щоб у разі позитивної відповіді я двічі кліпала. Ніхто не пояснив, що відбувається, і хто привіз мене в цю клініку. Я відчувала, що ліва частина обличчя погано функціонує. Якщо я надто довго дивилася на медсестер чи лікарів, з лівого ока починали текти сльози. На ліве вухо я взагалі не чула, щелепа мене майже не слухалася. Тож я намагалася жестами пояснити людям, щоб вони ставали справа від мене.

А тоді в палату ввійшла приємна лікарка, яку звали Фіона, і подарувала мені білого ведмедика. Вона сказала, щоб я назвала його Джунаїд і що пізніше вона мені пояснить, чому. Я не знала ніякого Джунаїда, тож ведмедика я назвала Лілі. А ще лікарка принесла мені рожевий зошит, щоб я в ньому писала. З-під мого олівця з’явилися перші запитання: «Чому тут немає тата?» і «У мого тата немає грошей. Хто платитиме за лікування?».

— Із твоїм татом усе гаразд, — відповіла лікарка. — Він у Пакистані. А про гроші не хвилюйся.

Ці питання я ставила всім, хто заходив до мене в палату, однак усі давали мені однакові відповіді. Я навіть не здогадувалася, що зі мною сталося, і нікому не могла довіряти. Якщо з моїм татом усе гаразд, чому ж він не поряд?! Я подумала, що, можливо, мої батьки взагалі не знають, де я, і зараз розшукують мене у провулках і на базарах Мінґори. Я не вірила в те, що з моїми батьками все гаразд. У перші дні я весь час прокидалася або знову провалювалась у забуття. В пам’яті спалахами закарбувалися спогади про те, як я лежу на ліжку, а навколо роїться стільки людей, що я й порахувати не можу, і я їх питаю: «Де тато?». Я ніби пам’ятала, що в мене стріляли, однак не була певна, чи це було насправді, чи мені просто примарилося.

Мене дуже пригнічувала думка про те, скільки могло коштувати моє лікування. Майже всі гроші з моїх премій були витрачені на школу та купівлю невеличкої ділянки землі у Шанґлі. Коли лікарі перемовлялися, мені здавалося, що вони говорять: «У Малали немає грошей. Малала не може оплатити лікування». Серед лікарів був один поляк, і він завжди ходив засмучений. Я подумала, що він власник цієї лікарні, а сумний через те, що я не можу оплатити лікування. І тоді я жестами попросила медсестру подати мені блокнот і написала: «Чому ви такий сумний?». І лікар відповів: «Що ти? Я не сумний». А тоді я написала: «Хто оплачуватиме лікування? У нас немає грошей». «Не хвилюйся, всі витрати оплачує твоя держава», — сказав він. Відтоді завжди, коли лікар мене бачив, він усміхався.

Я повсякчас намагалася знайти розв’язання своїх проблем, тож подумала, що, можливо, мені вдасться спуститися в реєстратуру й зателефонувати до мами з татом. Однак щось мені підказувало: «У тебе немає грошей, щоб оплатити дзвінок, крім того, ти не знаєш телефонного коду своєї країни». А тоді я подумала: «Мені треба вийти з лікарні й піти працювати. Я зароблю грошей, куплю телефон, подзвоню татові, й уся наша сім’я знову буде разом».

У моїй голові був справжній безлад. Мені здавалося, що ведмедик, якого мені подарувала лікар Фіона, зеленого кольору і що хтось поміняв його на цього білого, який лежить біля мене.

— Де зелений ведмедик? — запитувала я знову і знову, хоча всі мені казали, що не було ніякого зеленого ведмедя. Скоріше за все, така думка виникла через ядуче-зелені стіни відділення інтенсивної терапії, однак я була переконана в тому, що ведмедик був зелений.

Я весь час забувала англійські слова. В одній із записок, яку я передала медсестрі, було написано: «Мені потрібен дріт для чистки зубів». Я мала на увазі зубну нитку, бо мені здавалося, що в мене щось застрягло в зубах. Насправді із зубами все було гаразд, а от язик занімів. Єдине, що завжди мене заспокоювало, — це візити Реанни. Вона промовляла молитви зцілення, і на деякі з них я починала ворушити губами, вимовляючи «амін» (так ми говоримо замість «амінь») у кінці кожної з них. У палаті стояв телевізор, він завжди був вимкнений, окрім єдиного разу, коли мені дозволили подивитися випуск програми «МайстерШеф», яку я часто дивилась у Мінґорі і яка мені дуже подобалося, однак цього разу перед очима поставала розмита картинка. І тільки згодом я довідалася, що лікарі заборонили приносити мені газети чи що-небудь розповідати, щоб мене не травмувати.

Я дуже боялася, що тато загинув. Якось Фіона принесла мені газету тижневої давності, в якій була опублікована фотографія мого тата на зустрічі з генералом Каяні. На задньому фоні поряд із братом сиділа постать у закритій паранджі. Видно було лише ноги. Однак я знала, хто це, і написала: «Це моя мама!».

Того ж дня до палати зайшов лікар Джевід із мобільним телефоном.

— Зараз ми зателефонуємо твоїм батькам, — сказав він. Мої очі вмить засяяли радістю. — Але домовимося, що ти не плакатимеш, — попередив лікар. Джевід був грубуватий, але ставився до мене зі щирою добротою, ніби ми були знайомі все життя. — Зараз я передам тобі телефон, але тільки не розкисай, — додав він, і я кивнула. Лікар набрав номер, привітався з моїми батьками, а тоді передав мобільний мені.

У телефоні я почула татів голос. Через трубку, яка стирчала з шиї, я не могла нічого сказати. Але я була така щаслива чути тата. Усміхнутись я теж не могла, адже обличчя мене зовсім не слухалося, та я відчувала, що десь усередині сяє усмішка.

— Я скоро приїду, — пообіцяв мені тато. — Зараз відпочивай, а через два дні ми всі побачимося.

Уже пізніше тато розповів, що лікар просив його в жодному разі не плакати, оскільки від цього нам би тільки стало гірше. Ми повинні були залишатися сильними одне заради одного. Розмова з батьками тривала зовсім недовго, оскільки вони не хотіли мене виснажувати, а наприкінці мама благословила мене молитвами.

Я досі вважала, що батьки не зі мною тому, що в тата нема грошей на моє лікування. Ось чому він досі у Пакистані. Він намагається продати нашу ділянку в селі і школу. Але ж той клаптик землі такий малий, і я чудово знала, що і школа, і наш будинок орендовані, а тому татові просто нічого було продавати. Можливо, він намагався позичити грошей у багатих людей.

Навіть після так званої розмови зі мною батьки не могли заспокоїтися. Вони ж навіть не чули мого голосу і досі були відрізані від зовнішнього світу. Люди, які до них навідувалися, приносили суперечливі відомості. Одним із таких відвідувачів був генерал-майор Гулам Камар, голова військових операцій.

— Зі Сполученого Королівства до нас надходять хороші новини, — сказав він моєму татові. — Ми всі дуже раді, що наша донька вижила. Він сказав «наша», тому що тепер мене вважали донькою нації.

Генерал повідомив, що тих чоловіків, які в мене стріляли, шукають і в долині Сват, і на її кордонах. Також він сказав, що замах здійснило угруповання, до складу якого входить двадцять два таліби і що це та сама банда, яка два місяці тому стріляла в татового товариша Західа Хана.

Тато промовчав, але в душі в нього все кипіло. Військове керівництво весь час повторювало, що в Мінґорі більше немає бойовиків Талібану, що їх усіх вигнали. А тепер цей генерал спокійно повідомляє, що в нашому місті щонайменше два місяці перебувало двадцять два таліби. А ще наш уряд переконливо запевняв, що в Західа Хана стріляли через якусь там кровну ворожнечу, а тепер виявляється, що на нас із ним напали члени одного й того самого угруповання. Моєму татові дуже хотілося сказати:

— Ви два місяці знали, що в долині є бойовики Талібану. Ви знали, що вони хотіли вбити мою доньку, і навіть не спробували їх зупинити!

Однак він розумів, що це нічого б не змінило.

Тим часом генерал продовжував розповідати останні новини. Він сказав, що хоч я й прийшла до тями, що дуже добре, але в мене виникли проблеми із зором. Тато розгубився. Він не розумів, чому офіцерові відомо те, про що не знає рідний батько. Тато дуже боявся, що я можу осліпнути. Перед його очима виникла скорботна картинка, як його люба донечка із сяючим обличчям блукає в довічній темряві, запитуючи: «Аба, де я?». Це була така страшна новина, що тато навіть не зміг розповісти мамі, хоча зазвичай він нічого від неї не приховував. Тато промовляв до Аллаха: «Це неприпустимо. Я віддам їй власне око». Але потім із жалем подумав про те, що його сорокатрирічне око не годиться для трансплантації. Наступного ранку він попросив майора, відповідального за охорону, позичити йому мобільний телефон, щоб зателефонувати до полковника Джунаїда.

— Мені сказали, що Малала втратила зір, — стривожено повідомив тато.

— Що за маячня, — відповів полковник. — Якщо вона може читати й писати, то хіба ж вона незряча? Лікар Фіона тримає мене в курсі всіх подій і розповідала, що перше запитання, яке написала Малала, було про вас.

А десь за тридев’ять земель, у Бірмінґемі, я не лише добре бачила, але й попросила принести мені дзеркало. У своєму рожевому зошиті я написала слово «дзеркало» — я дуже хотіла подивитися на своє обличчя та волосся. Медсестри принесли мені малесеньке біле дзеркальце, яке я бережу донині. Побачивши себе, я розгубилася. Моє довге волосся, на укладку якого я завжди витрачала стільки часу, було обстрижене, а з лівої частини голови його взагалі не було. У зошиті я написала: «Тепер у мене зовсім коротке волосся». Я подумала, що його обстригли таліби, а насправді це пакистанські лікарі безжально поголили мені голову. Обличчя було перекошене так, ніби хтось викривив його на один бік, а біля лівого ока був шрам.

«Хто це зі мною зробив?» — написала я у своєму зошиті; в мене ще досі не виходило писати рівно й охайно. — «Що зі мною сталося?».

Я також написала: «Вимкніть світло», — освітлення в палаті було занадто яскраве, і від цього в мене починала боліти голова.

— Із тобою сталося дещо дуже погане, — сказала лікар Фіона.

«В мене стріляли? В мого тата стріляли?» — написала я.

Лікарка розповіла, що в мене стріляли, коли я сиділа у шкільному автобусі. Також вона розповіла, що, крім мене, поранено ще двох учениць, однак їхні імена були мені незнайомі. Фіона пояснила, що куля увійшла в чоло біля лівого ока, де було видно шрам, пройшла 45 сантиметрів у напрямку лівого плеча, де й зупинилася. Вона сказала, що куля могла вийти через око або ж зачепити мозок, і це чудо, що я вижила.

Почувши це, я зовсім нічого не відчула, хіба що незначне вдоволення. «І все-таки вони це зробили». Я лише шкодувала, що не змогла поговорити з ними перед тим, як вони в мене вистрілили. Тепер вони вже ніколи мене не почують. Я не була зла на того чоловіка, який це зі мною зробив, і не прагнула помсти — я лише хотіла повернутися в долину Сват. Я хотіла додому.

Після цієї розмови в голові почали спливати різні картинки, але я не могла збагнути, які з них вигадані, а які реальні. Мої спогади того дня кардинально відрізнялися від того, що було насправді. Я пам’ятала, як їхала в якомусь іншому шкільному автобусі разом із татом, моїми подругами і ще однією дівчинкою на ім’я Ґул. Ми поверталися додому, як раптом перед нашим автобусом нізвідки з’явилося двоє талібів, одягнутих у чорне. Один із них приставив мені до голови пістолет, і малесенька куля, яка з нього вилетіла, вп’ялася в моє тіло. Далі у цих спогадах таліб застрелив мого тата. А тоді все поринуло в темряву. Я пам’ятала, як лежала на ношах, а навколо стояв натовп незнайомих чоловіків, і я намагалася розшукати серед них тата. Нарешті я його побачила. Я спробувала заговорити до нього, але слова застрягли в горлі, відмовляючись виходити назовні. Це були не єдині мої спогади. В інших версіях в мене стріляли, коли я була в Ісламабаді у супермаркеті «Джинна», чи на базарі в Мінґорі. Мені навіть снилося, що мої лікарі були бойовиками Талібану.

Однак за якийсь час ці події почали мене тривожити, і я хотіла розвідати більше деталей. Людям, які заходили в мою палату, не дозволялося приносити з собою мобільні телефони, але Фіона завжди ходила з айфоном, оскільки була лікарем невідкладної допомоги. Якось вона забула телефон у моїй палаті, я схопила його і спробувала пробити своє ім’я в гуглі. Однак виконати це завдання мені було несила: в очах двоїлося, і я весь час набирала не ті букви. Ще я хотіла перевірити свою пошту, але ніяк не могла пригадати пароль.

На п’ятий день до мене повернулася можливість говорити, та тільки голос здавався якимось чужим. Коли в палату прийшла Реанна, ми говорили з нею про вчинок талібів із погляду ісламу.

— Вони в мене стріляли, — сказала я їй.

— Так, це правда, — відповіла Реанна. — Багато хто досі не може повірити в те, що мусульмани могли так учинити.

А тоді я додала:

— Моя мама сказала б, що вони не могли бути мусульманами. Деякі люди називають себе мусульманами, але їхні вчинки повністю суперечать ісламу.

Ми розмовляли з нею про різні причини, через які таліби могли на мене напасти, і про те, що освіта, як чоловіча, так і жіноча, була одним із наших мусульманських прав. Я висловлювала свої погляди стосовно права ходити до школи, якого в мене, мусульманської дівчинки, не було.

Оскільки я знову могла говорити, лікар Джевід запропонував мені зателефонувати до батьків. Я дуже хвилювалася, що їх збентежить мій голос, який тепер здавався мені чужим.

— У мене змінився голос? — запитала я в тата.

— Ні, — сказав тато, — голос такий самий, як і раніше, і з часом лише покращуватиметься. Як ти себе почуваєш? — запитав він у мене.

— Добре, тільки голова дуже болить, несила терпіти.

Така відповідь дуже занепокоїла мого тата. Боюся, тепер у нього голова почала боліти нестерпніше за мою власну. І під час кожної нашої наступної розмови він запитував:

— Як голова, біль стає слабшим чи гострішим?

Після цього я завжди відповідала: «Усе добре». Я не хотіла його засмучувати, а тому не скаржилася навіть тоді, коли з моєї голови виймали скоби чи робили мені болючі уколи в шию.

— Коли ви приїдете? — постійно цікавилася я в тата.

До того часу мої батьки провели в гуртожитку при шпиталі у Равалпінді вже цілий тиждень, і їм досі не було відомо, коли вони нарешті зможуть полетіти у Бірмінґем. Усе це очікування та незнання довело мою маму до такого відчаю, що вона заявила татові:

— Якщо до завтра не буде ніяких новин, я оголошу голодування.

Того ж дня тато пішов до майора, відповідального за безпеку, і переказав йому слова своєї дружини. Військового стривожили мамині наміри, і вже через десять хвилин тата повідомили, що вони можуть їхати в Ісламабад хоч зараз. Тато зрадів, що справа нарешті зрушила з мертвої точки, і щиро сподівався, що далі затримок не буде.

Повернувшись у гуртожиток, тато сказав мамі:

— Ти неймовірна жінка. Досі я думав, що тільки ми з Малалою —вмілі громадські діячі, однак сьогодні я побачив, що і ти добряче вмієш протестувати!

Моя сім’я поїхала в Ісламабад, де її поселили в готелі «Кашмір-гаус», у якому зазвичай зупинялися члени парламенту. У готелі теж дотримувалися дуже суворих заходів безпеки, і коли тато захотів скористатися послугами перукаря, щоб поголитися, один із полісменів був присутній під час усієї процедури й уважно стежив, щоб перукар не перерізав моєму татові горло.

Принаймні тепер моїм батькам повернули мобільні телефони, і говорити з ними стало набагато простіше. Лікар Джевід завжди телефонував татові наперед, повідомляючи час, коли зі мною можна буде поговорити, а заодно щоб переконатися, що в цей час тато буде вільний. Однак рідко траплялися випадки, коли лікар телефонував, а мережа була вільною. Мій тато постійно з кимось розмовляв! Якось я, не замислюючись, продиктувала мамин номер телефону з одинадцяти цифр і приголомшила цим лікаря Джевіда. Тоді він і зрозумів, що з пам’яттю у мене все гаразд.

Однак мої батьки досі не розуміли, чому вони не можуть до мене полетіти. Лікар Джевід теж не міг цього збагнути, а коли батьки пояснили, що їм нічого не повідомляють, а просто сказали чекати, то спробував дізнатися щось по своїх каналах. У результаті лікар запевнив їх у тому, що проблема виникла не з військовим урядом, а з цивільним.

Уже пізніше батьки дізналися, що замість того, щоб посадити їх на перший же літак до Бірмінґема й відправити до хворої доньки, Рехман Малік, міністр внутрішніх справ, хотів полетіти туди разом із ними і провести в лікарні прес-конференцію. А оскільки на організацію потрібен був час, то він їх і не відпускав, нічого не пояснюючи. Крім того, Малік хотів переконатися в тому, що моя сім’я не попросить у Сполученому Королівстві політичного притулку, а відтак не поставить його уряд у незручне становище. Врешті-решт, він прямо спитав у моїх батьків, чи не планували вони такого. Це було смішно, адже мама й гадки не мала, що таке політичний притулок, а тато про таке навіть не думав, оскільки голова його була зайнята зовсім іншим.

Коли моїх батьків поселили в готелі «Кашмір-гаус», до них у гості прийшла Соня Шахід, мама Шізи, нашої знайомої, яка організувала для учениць нашої школи подорож в Ісламабад. Вона була впевнена, що мої батьки поїхали в Англію разом зі мною, та коли Соня дізналася, що вони досі в Пакистані, то була шокована. Батьки розповіли, що їм твердили, нібито на літак до Бірмінґема немає квитків. Соня принесла їм одяг, оскільки всі їхні речі залишилися в долині Сват, і дала моєму татові номер телефону приймальні президента Зардарі. Тато одразу ж туди подзвонив і залишив повідомлення. Того ж вечора йому зателефонував президент і сказав, що все владнає.

— Я знаю, як це — бути відірваним від своєї дитини, — сказав він, посилаючись на свої роки за ґратами.

Коли батьки повідомили, що через два дні будуть у Бірмінґемі, в мене було лише одне прохання.

— Привези мені мій портфель із підручниками, — попросила я в тата. — Якщо ти не можеш поїхати по них у долину Сват, то купи мені нові, адже в березні в мене іспити і мені треба до них підготуватися.

Ясна річ, я знову хотіла посісти перше місце з успішності в класі. Більше за все я хотіла взятися до підручника з фізики, оскільки цей предмет давався мені найважче, а ще мені треба було зайнятися математикою, котра теж не була моєю сильною стороною.

Я думала, що до листопада повернуся додому.

* * *

Урешті-решт, до приїзду батьків минуло не два дні, а десять. В очікуванні мені здавалося, що промайнуло днів сто. Мені не було чим себе зайняти, крім того, я почала дуже погано спати. Я весь час витріщалася на годинник, який висів у палаті, і тільки рух стрілок переконував мене в тому, що я жива. Вперше в житті я почала дуже рано прокидатися. Щоранку я з нетерпінням чекала, коли годинникова стрілка нарешті вкаже на сьому годину і в мою палату зайдуть медсестри. Лікарка Фіона й медсестри грали зі мною в різні ігри. А оскільки клініка королеви Єлизавети розрахована на дорослих пацієнтів, то настільні ігри їм доводилося приносити з собою. Однією з моїх улюблених була гра «Чотири в ряд». Коли я грала в неї з лікаркою Фіоною, то зазвичай програвала, зате медсестер я з легкістю могла обіграти. Працівники лікарні співчували мені, що я сама, без сім’ї опинилася в чужій країні. Усі вони дуже добре до мене ставилися, особливо Іма Чаудхарі, голова операційного відділення, і Джулі Трейсі, старша медсестра, яка часто сиділа зі мною і тримала мене за руку.

Єдиною річчю, яка лишилася у мене з Пакистану, була бежева хустина, котру полковник Джунаїд передав лікарці Фіоні як подарунок для мене, і саме тому медсестри пішли купувати мені одяг. Але вони навіть не здогадувалися, наскільки консервативно я ставилася до одягу і що носять дівчата-підлітки в долині Сват. Вони пішли у крамниці брендів «Некст» і «Брітіш гоум» і повернулися з футболками, піжамами, шкарпетками і навіть бюстгальтерами. Іма спитала, чи хотіла б я ходити у нашому традиційному костюмі шальвар каміз, і я помахала головою на знак згоди. «Який твій улюблений колір?» — запитала вона в мене. І я відповіла, ясна річ, що рожевий.

Усі дуже хвилювалися через те, що я нічого не їла. Але я нічого не могла подіяти, мені не смакувала лікарняна їжа, до того ж, я переживала, що вона не халяльна, тобто не дозволена ісламом. Єдине, від чого я не відмовлялася, — це дієтичні молочні коктейлі. Медсестра Джулі довідалася, що я люблю сирні палички, і частенько мені їх приносила.

— Що ти любиш їсти? — запитали вони в мене.

— Смажену курятину, — відповіла я. Іма дізналася, що в районі Смол Гіт є ресторан KFC, який входив до категорії халяль, і почала щодня привозити мені звідти смажену курятину з картоплею фрі. Якось вона навіть приготувала для мене соус каррі.

Щоб мені не було так сумно, в палату принесли DVD-програвач. Перший фільм, який для мене увімкнули, називався «Бий, як Бекхем». Головна героїня стрічки, дівчинка на ім’я Джес, вирішила займатися футболом, хоч це було заборонено традиціями. Медсестри думали, що такий сюжет мене зацікавить, але насправді я була шокована, коли побачила, як дівчата познімали свої сорочки й тренувалися в одних спортивних топіках, тож я попросила їх вимкнути телевізор. Після того мені приносили тільки мультики та диснеївські фільми. Я подивилася всі три частини мультфільму про Шрека і мультик «Оповідь Акули». У мене досі все розпливалося, коли я дивилася лівим оком, а тому на момент перегляду мультика я його прикривала, а ще з лівого вуха сочилася кров, тому доводилося запихати в нього ватні кульки. Якось я запитала в медсестри: «Що це за пухлина?», прикладаючи її руку собі до живота. Там усередині було щось велике й тверде, і мене це дуже лякало.

— Це частинка твого черепа, — відповіла вона. Я була вражена.

Невдовзі після того, як я знову почала говорити, настав той день, коли я вперше спробувала пройтися. Лежачи в ліжку, я не відчувала, що з моїми руками чи ногами щось негаразд, окрім того, що ліва рука не хотіла мене слухатись, оскільки саме у лівому плечі застрягла куля, тож я й не думала, що не зможу нормально ходити. Для того, щоб зробити перші кілька кроків, мені довелося докласти стільки зусиль, що, здавалось, я пробігла з сотню кілометрів. Лікар сказав, що все буде гаразд, треба лише пройти багато процедур фізіотерапії, яка поверне мої м’язи в тонус.

Якось до мене прийшла ще одна Фіона, Фіона Александер. Вона повідомила, що очолює лікарняну прес-службу. Мені це здалося кумедним. Я уявити собі не могла, щоб у центральній лікарні долини Сват був прес-центр. Доки вона до мене не зайшла, я й не здогадувалася, скільки уваги до себе привернула. Коли я покинула Пакистан, передбачалося, що інформація про місце мого перебування зберігатиметься в таємниці, однак із Пакистану поширилися знімки, які вказували на те, що я прямую у Велику Британію, а згодом ЗМІ з’ясували, що я опинилась у Бірмінґемі. Згодом вертоліт телеканалу «Скай Ньюз» кружляв над лікарнею, а в реєстратурі зібралося близько 250 журналістів, деякі з них прибули з таких далеких країн, як Австралія та Японія. Фіона Александер мала двадцятирічний досвід журналіста і наразі працювала в газеті «Бірмінґем Пост», тож вона знала, що треба зробити, щоб нагодувати надокучливих журналістів інформацією і припинити їхні спроби щось вивідати. Лікарня почала проводити короткий щоденний брифінг, під час якого повідомляла про стан мого здоров’я.

Мене хотіли побачити дуже багато людей: міністри, дипломати, політики, навіть посланець від архієпископа Кентерберійського. Більшість із них присилали мені букети квітів, деякі просто розкішні. Якось Фіона Александер принесла мені цілий пакет із листівками, іграшками та малюнками. Тоді якраз було наше найбільше релігійне свято Ід аль-Адха, «Великий Ід», і я подумала, що то подарунки від мусульманських сімей. А потім поглянула на дати листівок (10−11 жовтня), які свідчили про те, що нічого спільного зі святом Ід вони не мають. Це були листи від людей з усього світу, які бажали мені швидкого одужання. Багато листів прийшло від школярів. Мене збентежила така увага, а Фіона розсміялась і сказала: «Це ти лише вершечок айсберга побачила». Вона розповіла, що там ціле море таких пакетів і що загалом отримано близько 8 000 послань, багато з яких адресовано словами: «Малалі, Бірмінґемська лікарня». А на одній із них узагалі написано: «Дівчині, якій стріляли в голову, Бірмінґем», і все одно вона мене знайшла. Траплялися навіть пропозиції удочерити мене, так, ніби в мене не було власної сім’ї, а ще були пропозиції руки та серця.

Реанна розповіла, що сотні мільйонів дорослих та дітей з усього світу підтримували мене й молилися за моє одужання. І тоді я зрозуміла, що саме ці люди врятували моє життя. Я вижила не просто так. Окрім листівок, люди присилали мені безліч інших подарунків: сотні коробок із шоколадними цукерками та велетенську кількість плюшевих ведмедиків різноманітних розмірів та кольорів. Та найціннішим подарунком для мене, напевне, був пакунок від дітей Беназір Бхутто, сина Білавала і доньки Бахтавар. Вони надіслали мені коробку, в якій лежали дві хустини, що раніше належали їхній матері. Я приклала їх до носа, намагаючись відчути аромат її парфумів. Пізніше на одній із хустин я побачила довгу чорну волосину, від чого цей подарунок став ще особливішим.

Я усвідомила, що завдяки ганебному вчинку талібів моя боротьба вийшла на світовий рівень. Поки я лежала на лікарняному ліжку, чекаючи на мить, коли зможу здійснити свої перші кроки у новому світі, Ґордон Браун, спеціальний представник ООН із питань освіти, колишній прем’єр-міністр Великої Британії, випустив петицію під гаслом: «Я — Малала», вимагаючи, щоб до кінця 2015 року жодній дитині не було відмовлено у праві на шкільну освіту. На моє ім’я надходили листи від президентів різних країн, міністрів, кінозірок, і навіть від онуки Олафа Каро, останнього британського правителя нашої провінції. Вона написала, що їй дуже соромно за своє незнання пушту, якою дідусь володів вільно. Бейонсе підписала для мене листівку і виставила її фото на своїй сторінці у Фейсбуці. Селена Гомес написала про мене у своєму Твіттері, а Мадонна присвятила мені цілу пісню. Та що там, мені навіть прийшов лист від моєї улюбленої акторки і громадського діяча, Анджеліни Джолі. Я не могла дочекатися, коли розповім про це Монібі.

Тоді я ще не усвідомлювала, що додому я вже не повернуся.

24. «Вони стерли з її обличчя усмішку»

У день, коли мої батьки прилетіли в Бірмінґем, мене виписали з відділення інтенсивної терапії і перевели в четверте відділення в палату № 519, в якій уже були вікна, тож я нарешті змогла визирнути й уперше в житті подивитися на Англію. «А де гори?» — здивувалась я. Надворі був туман і накрапав дощ, тож я вирішила, що їх просто не видно. Тоді я ще не знала, що це країна, куди сонце заглядало вкрай рідко. Все, що я змогла розгледіти, — це будинки й навколишні вулички. Всі споруди були збудовані з червоної цегли й здавалися однаковими. У всьому відчувався спокій і порядок. Було якось навіть дивно бачити, що життя триває так, ніби нічого й не сталося.

Лікар Джевід повідомив, що з хвилини на хвилину приїдуть мої батьки, і підняв узголів’я ліжка, щоб я зустріла їх навсидячки. Я була дуже схвильована. Від того ранку, коли я востаннє вибігла зі свого будинку в Мінґорі, кидаючи батькам дзвінке «бувайте», минуло шістнадцять днів. За цей час я вже побувала в чотирьох лікарнях і здолала тисячі кілометрів. Складалося враження, що минуло шістнадцять років, а не днів. Аж раптом двері моєї палати відчинилися й почулися рідні голоси, які вигукували «джані» та «пішо». Це була моя сім’я; вони цілували мені руки, оскільки боялися зашкодити.

Я не стрималася й розридалася. Протягом проведеного самотнього часу в лікарні, я жодного разу не плакала, навіть коли мені робили болючі уколи в шию чи знімали з голови скоби. А от тепер я не могла стриматися. Мої батьки теж заплакали. Коли я випустила на волю емоції, мені здалося, ніби з серця впав важелезний камінь. Я відчула, що тепер уже все буде добре. Я навіть була рада бачити свого брата Хушаля, треба ж мені було з кимось сваритися.

— Малало, ми сумували за тобою, — сказали мої брати, хоча дуже скоро їхню увагу привернули плюшеві ведмеді та інші подарунки, якими була завалена моя палата. Згодом ми з Хушалем знову посварилися, коли він узяв мій ноутбук, щоб на ньому гратися.

Я була шокована виглядом моїх батьків. Вони були змучені довгим перельотом із Пакистану, але це ще не все — за цей час вони дуже постаріли і в обох з’явилося сиве волосся. Я бачила, як їх хвилював мій зовнішній вигляд, хоча вони й намагалися це приховати. Перед тим, як рідні зайшли в палату, лікар Джевід їх попередив:

— Дівчинка, яку ви там побачите, одужала лише на 10 %, їй ще треба подолати 90 %.

Однак вони не знали, що половина мого обличчя паралізована і я не можу всміхатися. Ліве око було вирячене, половина волосся обстрижена, а губи з одного боку були опущені вниз, тож коли я намагалася всміхнутися, це більше нагадувало гримасу, неначе мозок забув про ліву частину обличчя. Крім того, на одне вухо я не чула, а моя мова була схожа на дитяче лепетання.

Батьків поселили в університетському гуртожитку серед студентів. Керівництво лікарні вирішило, що в клініці їм було б надто важко, адже там постійно юрмилися журналісти. Вони хотіли захистити нашу сім’ю у цей переломний момент мого одужання. Все, що було в моїх батьків із речей, — це одяг, в який вони були вдягнуті, і те, що їм дала Соня, мати Шізи, адже покидаючи 9 жовтня долину Сват, вони навіть не здогадувалися, що назад уже ніколи не повернуться. Коли мої батьки прийшли у свою кімнату в гуртожитку, то розплакалися, наче малі діти. Я завжди була напрочуд життєрадісною дівчинкою. Тато хизувався перед знайомими «моєю неземною усмішкою та неземним сміхом». А тепер він плакався мамі:

— Її чарівного симетричного обличчя, її веселого сяючого обличчя більше немає; вона втратила свою усмішку й сміх. Таліби дуже жорстокі — вони стерли з її обличчя усмішку. А тоді додав: «Людині можна пересадити очі чи легені, а от її усмішки вже не повернути».

Проблема була в лицевому нерві. У той момент лікарі вагалися, чи той нерв пошкоджено і він відновиться, чи він перерізаний. Я заспокоювала маму, запевняючи, що мене не хвилює симетричність мого обличчя. І це говорила я, дівчинка, яку завжди непокоїв її зовнішній вигляд і яка стільки часу проводила перед дзеркалом, роблячи собі різноманітні зачіски. Однак після того, як ти подивишся у вічі смерті, все дуже змінюється.

— Байдуже, зможу я всміхатися й підморгувати чи ні, — говорила я мамі. — Я та сама Малала, якою була. Важливо те, що Аллах подарував мені життя.

Проте щоразу, коли вони приходили до мене в лікарню і я намагалась усміхнутися, мамине обличчя затьмарювалося так, ніби на нього находила тінь. Це було схоже на викривлене дзеркало, яке все показувало навпаки: щойно на моєму обличчі з’являлась усмішка, на мамине опускалася скорбота.

Тато дивився на маму, в очах якої читалося запитання: «Чому Малала стала такою?». Дівчинка, яку вона народила на світ, усі п’ятнадцять років завжди всміхалася. Одного дня тато спитав:

— Пекай, ти тільки скажи мені правду. На твою думку, це я у всьому винен?

— Ні, хайста, — відповіла вона. — Ти ж не відправляв Малалу грабувати, вбивати або чинити якийсь інший злочин. Це була благородна справа.

Однак тато переживав, що в майбутньому, коли я всміхатимуся, це нагадуватиме йому про ту страшну стрілянину. Моя зовнішність не єдине, що в мені змінилося. Коли я жила в долині Сват, я була дуже вразливою і чутливою дівчинкою, яка могла розплакатися через найменшу дрібничку, а тепер, у бірмінґемській лікарні, я не скаржилася навіть тоді, коли мені доводилося терпіти найгостріший біль.

Керівництво лікарні було завалене запитами від людей, які прагнули мене провідати, та всі прохання отримували негативну відповідь. Лікарі хотіли, щоб нічого не заважало процесу реабілітації. Через чотири дні після приїзду моїх батьків до лікарні прибули троє політиків із різних країн, які мені допомагали: Рехман Малік, пакистанський міністр внутрішніх справ; Вільям Гейґ, британський міністр закордонних справ; та шейх Абдулла бін Заєд, міністр закордонних справ Об’єднаних Арабських Еміратів. Вони також не отримали дозволу на зустріч зі мною, а тому лікарі коротко ввели їх у курс моїх справ, а тоді з ними зустрівся мій батько. Візит міністрів дуже засмутив тата через фразу, яку йому сказав Рехман Малік:

— Перекажіть Малалі, що вона повинна всміхнутися нашій нації.

Рехман не знав, що якраз цього я зробити не могла.

Рехман Малік повідомив, що таліба, який у мене стріляв, звати Атаулла Хан, його заарештували 2009 року під час воєнної операції в долині Сват, але через три місяці випустили на волю. За повідомленнями ЗМІ, бойовик був випускником фізичного факультету коледжу Джеханзеб. Малік заявив, що план мого вбивства було розроблено в Афганістані. Також міністр внутрішніх справ заявив, що за голову Атаулли він оголосив мільйон доларів винагороди, і пообіцяв його знайти. Ми не були впевнені в тому, що цей намір буде здійснено, оскільки в нашій країні ніколи нікого не ловили — ні того, хто вбив Беназір Бхутто; ні того, хто стояв за авіакатастрофою, в якій загинув генерал Зія-уль-Хак; так само, як не було затримано вбивцю нашого першого прем’єр-міністра, Ліаката Алі Хана.

Після замаху на моє життя було заарештовано двох людей — нашого бідолашного водія Усмана та шкільного бухгалтера, якому Усман встиг зателефонувати і розповісти, що сталося. Через кілька днів бухгалтера випустили на волю, а от Усман досі перебував під вартою, оскільки, як заявляли офіцери, він потрібен їм для упізнання вбивць. Нас ця ситуація дуже засмучувала. Ми не розуміли, чому замість Атаулли посадили нашого Усмана.

Організація Об’єднаних Націй оголосила про затвердження дати 10 листопада, через один місяць і один день після замаху на моє життя, Днем Малали. Особливого значення я цьому не надала, оскільки чекала на серйозну операцію, призначену на наступний день, і готувалася до відновлення лицевого нерва. Перед операцією лікарі провели тести з електричними імпульсами і виявили, що нерв ніяк на них не реагував, а тому дійшли висновку, що він перерізаний і, відповідно, треба негайно проводити операцію, щоб обличчя не паралізувало назавжди. Працівники лікарні систематично повідомляли пресу про стан мого здоров’я, однак новину про заплановану операцію вирішили залишити в таємниці.

Одинадцятого листопада мене повезли на операцію, яку мав провести хірург Річард Ірвінґ. Він пояснив мені, що цей нерв керує лівою частиною обличчя, і саме він відповідає за відкривання й закривання лівого ока, рухи носа, підняття лівої брови й усмішку. Відновлення нерва настільки делікатна робота, що операція тривала вісім із половиною годин. Спочатку хірург прочистив вушний канал від рубцевої тканини та уламків лобової кістки і виявив, що ліва барабанна перетинка пошкоджена. Далі він відстежив мій лицевий нерв від скроневої кістки, де він входить у череп, до місця, в якому нерв виходить із черепної коробки, ліквідував багато уламків кістки, які обмежували рухи щелепи. Хірург виявив, що в місці, де нерв виходить із черепа, він обривається і з’являється лише через два сантиметри, і тому лікар проклав лицевий нерв не за вухом, на його звичайному місці, а перед ним, щоб ліквідувати прогалину.

Операція пройшла успішно, однак мені сказали, що ліва частина обличчя почне потроху відновлюватися лише через три місяці. Щодня перед своїм маленьким дзеркальцем я повинна була виконувати фізичні вправи для обличчя. Пан Ірвінґ сказав, що через півроку лицевий нерв почне працювати, однак обличчя не буде точнісінько таким, як раніше. На превелику радість, уже невдовзі я могла всміхатися й кліпати лівим оком. Тиждень за тижнем мої батьки спостерігали за тим, як у мене поліпшувалася міміка. І хоча ці перетворення стосувалися мого обличчя, я бачила, що батьки раділи від цього навіть більше, ніж я сама. Пізніше пан Ірвінґ сказав, що за двадцять років досвіду в нейрохірургії, це його найуспішніший результат і що нерв відновився на 86 %.

Ще одним хорошим результатом було те, що голова перестала боліти і я знову могла читати. Я почала з книжки «Чарівник країни Оз», однієї з цілого стосу книжок, які мені надіслав Ґордон Браун. Мені дуже подобалося читати про дівчинку Дороті, яка, хоч і дуже прагнула повернутися додому, завжди знаходила час для того, щоб допомогти нужденним, як, наприклад, Лякливому Леву та іржавому Бляшаному Лісорубу. Дівчинці довелося подолати багато труднощів, поки вона нарешті змогла дістатися дому. От і я думала про те, що коли ставиш перед собою мету, на твоєму шляху обов’язково виникнуть сотні перешкод, але не можна здаватися, завжди треба йти далі. Мені настільки сподобалася книжка «Чарівник країни Оз», що я швидко її прочитала, а потім почала розповідати татові. Він був дуже щасливий, адже якщо я можу запам’ятати й переповісти найдрібніші деталі казки, значить, із пам’яттю все гаразд.

Я знала, що батьки дуже непокоїлися через те, що я могла втратити пам’ять, адже я сказала, що нічого не пам’ятаю про те, як у мене стріляли, і продовжувала забувати імена своїх подруг, хоч вони не були ані складні, ані хитромудрі. Якось тато запитав:

— Малало, а ти можеш проспівати нам якусь пуштунську тапу?

І я заспівала наш улюблений куплет:

Якщо свою подорож ти починаєш зі зміїного хвоста,

Врешті-решт ти опинишся на її голові, в цілому океані отрути.

Ми мали на увазі пакистанський уряд, який спочатку використав бойовиків, а тепер потрапив у біду, яку сам спричинив. А тоді я сказала:

— Чесно кажучи, є одна тапа, яку б я хотіла переписати.

Тато заінтриговано на мене поглянув. Тапи — це зібрання багатовікової мудрості нашого суспільства; їх не міняють.

— Яку саме? — поцікавився тато.

— Оцю, — відповіла я:

Якщо чоловіки не можуть одержати перемогу в бою, о країно моя,

Тоді вперед виступлять жінки і здобудуть омріяну славу.

Я хотіла змінити ці рядки на:

Чи перемагають чоловіки у бою, чи зазнають поразки, о країно моя,

Жінки завжди приходять і здобувають омріяну славу.

Тато засміявся. Згодом моя пропозиція стала однією з його улюблених історій, яку він за нагоди розповідав усім знайомим.

Я багато часу проводила на тренажерах та сеансах фізіотерапії, працюючи над тим, щоб відновити роботу рук і ніг. 6 грудня я отримала нагороду за свою старанність — мій перший вихід за межі лікарні. Я розповідала Імі про свою любов до природи, тож вона домовилася з двома працівниками лікарні, щоб вони відвели нас із мамою на прогулянку в бірмінґемський ботанічний сад, що неподалік лікарні. Мого тата з нами не пустили, бо через часту появу на телебаченні він став упізнаваною особою і міг привернути до нас зайву увагу. Та все одно я була дуже щаслива, адже це було моє перше повернення у зовнішній світ і перше знайомство з Бірмінґемом та Англією.

В автомобілі мені сказали сісти на заднє сидіння, але не біля вікна, що мене дратувало, оскільки я дуже хотіла роздивитися цю нову для мене країну. Я не розуміла, що в такий спосіб мене намагалися вберегти від можливих струсів. Коли ми зайшли в сад і я побачила всі ті зелені рослинки й дерева, для мене вони стали потужним нагадуванням про домівку. Я постійно повторювала: «Отака рослина росте в нашій долині!» і «Таке в нас теж є».

Я дуже пишаюся рослинним світом нашої долини. Мені було дивно бачити інших відвідувачів, для яких прогулянка ботанічним садом була буденною справою. Я почувала себе героїнею Дороті наприкінці подорожі. Моя мама була така рада, що подзвонила татові й сказала: «Вперше за весь цей час я щаслива». Однак надворі було дуже холодно, тож ми всі пішли в кафе на смачний чай, який подавали з булочками, варенням та вершками.

Через два дні до мене впустили першого відвідувача, що не належав до сімейного кола, — Президента Пакистану Асіфа Зардарі. Лікарі були проти його приїзду, адже вони знали, що це викличе метушню серед ЗМІ. Однак тато не міг йому відмовити, і не лише тому, що пан Зардарі був нашим президентом, а й тому, що він пообіцяв, що наша держава оплатить всі витрати на моє лікування, які у підсумку становили 200 тисяч фунтів. Крім того, він розпорядився орендувати для моїх батьків квартиру в центрі Бірмінґема, і вони змогли виїхати зі студентського гуртожитку. Візит президента було призначено на 8 грудня, а підготовка до нього нагадувала сюжет фільму про Джеймса Бонда.

Від самого рання навколо лікарні юрмилися десятки журналістів, які були переконані в тому, що президент приїде до мене в лікарню. Насправді ж мене вдягли в дуту фіолетову парку з капюшоном, вивели через службовий вхід і повезли в офіс лікарні. Ми проїжджали повз журналістів та фотографів, деякі з яких навіть сиділи на деревах, і все одно вони мене навіть не помітили. В офісі мене провели в кабінет, де я чекала на президента, граючись із Аталом у комп’ютерну гру «Ельф Боулінг». І хоч я грала вперше, одразу ж почала вигравати. Нарешті під’їхали два автомобілі, в яких сидів президент та його супровід. Їх провели через запасний вхід. Разом із президентом прийшло ще чоловік десять, серед яких начальник його охорони, військовий секретар та пакистанський верховний комісар у Лондоні, якого лікарка Фіона призначила моїм офіційним опікуном у Великій Британії до моменту приїзду моїх батьків.

Перед зустріччю лікарі попередили президента, щоб він нічого не говорив про моє обличчя. Зардарі приїхав зі своєю найменшою донькою Асіфою, яка була на кілька років старша за мене. Вони принесли мені букет квітів. За традицією президент поклав руку мені на голову. Це дуже стурбувало мого тата, оскільки на голові в мене не було кістки, яка б захищала мозок, а лише сама шкіра, і під хустиною була западина. Після цього президент провів бесіду з татом. Тато розповів, як нам пощастило, що мене перевели на лікування в Англію.

— У Пакистані вона могла б вижити, однак там вона не отримала б належної реабілітації і обличчя залишилося б викривленим, — сказав тато. — А тут до неї повернеться усмішка.

Пан Зардарі дав верховному комісару розпорядження призначити тата на пост аташе з питань освіти, тож тепер він отримуватиме платню, на яку ми зможемо прожити, і матиме дипломатичний паспорт, а отже, не потребуватиме політичного притулку, щоб залишитися в Англії. Тато з полегшенням зітхнув, оскільки досі він постійно ламав собі голову, думаючи про те, на що ми житимемо, і як він зможе за все розрахуватися. Ґордон Браун як спеціальний представник ООН, своєю чергою, запропонував татові неоплачуване місце свого радника. Президент не був проти і сказав татові, що той може обіймати обидві посади. Після нашої зустрічі президент Зардарі описав мене пресі як «дивовижну дівчинку і гордість Пакистану». Утім далеко не всі жителі Пакистану підтримували цю позицію. Хоч як тато намагався приховати це від мене, я знала, що люди вигадували різні версії: нібито це він сам у мене стріляв або що в мене взагалі ніхто не стріляв і ми все це інсценували для того, щоб переїхати за кордон.

Новий 2013 рік приніс нове щастя, оскільки вже на початку січня мене виписали з лікарні і я нарешті знову жила разом зі своєю сім’єю. Пакистанське представництво верховного комісара виділило нашій сім’ї двокімнатну квартиру з усіма вигодами, розташовану в сучасному кварталі в центрі Бірмінґема, на десятому поверсі, і ніхто з нашої сім’ї раніше не був на такій висоті. Я дражнилася з мами, яка після землетрусу божилася, що більше ніколи не житиме у багатоповерхівці, хоча тоді в нас був лише триповерховий будинок. Тато розповідав, що коли вони вперше приїхали до нової домівки, мама зі страху сказала:

— Я помру в цьому ліфті!

Яке щастя, що ми знову були однією сім’єю. Хоча Хушаль зовсім не змінився і був так само надокучливий, як і завжди. Моїм братам було нудно сидіти в чотирьох стінах і чекати, коли я нарешті одужаю. Вони були відірвані від школи і своїх друзів, проте Атала цікавило все нове. Дуже скоро я зрозуміла, що можу поводитися з братами як завгодно, і ніхто мене за це не сваритиме. Зима видалася холодною й сніжною. Я визирала надвір у вікно і мені так хотілося вибігти й ловити сніжинки, як ми це робили у Мінґорі. Іноді ми виходили на прогулянку всією сім’єю, але я дуже швидко втомлювалася.

На площі стояв фонтан і кав’ярня «Коста кофі» зі скляними стінами, через які можна було спостерігати, як там збиралися й мирно бесідували різні люди, що для нашої долини було чимось нечуваним. Поруч із нашою новою домівкою була вулиця Брод-стріт, відома своїми крамницями, нічними пабами та стрип-клубами. Ми часто ходили по крамницях, хоча я досі не любила шопінгу. Ввечері ми квадратними очима дивилися на жінок, чиє вбрання здавалося нам непристойним: коротесенькі шорти, схожі на білизну, голі ноги й височенні каблуки — і це взимку. Мама була така приголомшена їхнім виглядом, що аж вигукнула:

— Очі б мої цього не бачили! — А тоді почала благати тата: «Прошу тебе, переїдьмо в Дубай. Я не можу тут жити!».

Пізніше ми зі сміхом згадували цей випадок.

— Може, в них залізні ноги, якщо вони не відчувають холоду? — запитувала моя мама.

Нас попередили, що в пізній час на вихідних не варто ходити по Брод-стріт, бо це може бути небезпечно. Хіба це місце могло бути небезпечним, порівняно з країною, з якої ми приїхали, де таліби відтинали людям голови? Я не казала про це батькам, але коли бачила поруч чоловіка східної зовнішності, то аж здригалася від страху. Мені здавалося, що в кожного з них у кишені пістолет.

Раз на тиждень я розмовляла по скайпу з подругами з Мінґори. Вони сказали, що мого місця ніхто не займав, оскільки всі чекали мого повернення. Вчителька принесла до школи мою екзаменаційну роботу з історії Пакистану, яку я написала за кілька годин до того, як у мене стріляли. Я набрала 75 балів з 75, та оскільки решту іспитів я склала не настільки блискуче, то перше місце з успішності в класі отримала Малка-і-Нур. І хоч у лікарні в мене були деякі шкільні підручники, та я дуже непокоїлася через те, що відставала від своїх однокласниць. Тепер конкуренція за першість була між Малкою-і-Нур та Монібою.

— Без тебе змагатися за перше місце стало нудно, — сказала мені Малка-і-Нур.

Із кожним днем я ставала сильнішою, однак попереду на мене чекала ще одна операція. На голові не вистачало частини черепа, крім того, лікарів непокоїв мій слух. Коли ми з батьками прогулювалися в людних місцях, слух якось розсіювався, і я не чула, що до мене говорять. А ще у вусі постійно чувся якийсь шум. У суботу 2 лютого я повернулася в клініку королеви Єлизавети, де мені мали зробити чергову операцію. Цього разу хірургом була жінка, яку звали Анвен Вайт. Спочатку вона дістала з мого живота частину черепа, однак, поглянувши на неї, вирішила, що не прикріплюватиме її до черепа, оскільки частинка збереглася не найкращим чином і був ризик занести інфекцію. Тому вона зробила титанову краніопластику (тепер я знаю багато медичних термінів!) і прикріпила мені до голови спеціально змодельовану титанову пластину за допомогою восьми болтів. Ця пластина виконуватиме функцію черепа і захищатиме мій мозок.

Поки я лежала в операційній, пан Ірвінґ, хірург, який відновив роботу мого лицевого нерва, владнав проблему пошкодженої барабанної перетинки. Він помістив у голову біля вуха маленький електронний пристрій, кохлеарний імплантат, і сказав, що через місяць прикріпить до голови ще зовнішню деталь пристрою, і тоді я зможу чути. В операційній я провела п’ять годин, і за цей час мені зробили три операції. Однак мій післяопераційний стан був дуже хороший, і вже через п’ять днів я повернулася в нашу квартиру. Через кілька тижнів за вухом мені прикріпили маленький приймач. Спочатку у лівому вусі чувся короткий писк, а всі голоси нагадували мовлення робота, але скоро все налагодилося.

Ми, людські істоти, навіть не усвідомлюємо, наскільки величний Господь. Він наділив нас надзвичайним мозком і ніжним люблячим серцем. Аллах дав людині дві губи, щоб висловлювати почуття; двоє очей, щоб бачити красу й різнобарвність світу; дві ноги, щоб іти своєю життєвою дорогою; дві руки, щоб працювати; ніс, щоб відчувати чарівні аромати; і двоє вух, щоб чути слова любові. Я на власному досвіді з вухом переконалася, що жодна людина не усвідомлює важливості кожного свого органу, доки якийсь із них не втратить.

Я дякую Аллаху за талановитих і завзятих лікарів, за моє одужання і за те, що послав нас у цей світ, у якому ми можемо поборотися за своє життя. Деякі люди крокують праведними шляхами, інші — гріховними. Одна людина випустила в мене кулю, і лише за одну секунду ця куля призвела до набряку мозку, позбавила мене слуху й перерізала лицевий нерв. Після однієї цієї секунди мільйони людей молилися за моє спасіння, а талановиті лікарі повертали до життя моє тіло. Я завжди була добра. У моєму серці завжди було лише одне бажання — допомагати людям. Мене зовсім не цікавили нагороди чи премії. Я завжди молилася Аллаху: «Я дуже хочу допомагати людям. Прошу тебе, допоможи мені в цьому».

Того дня в автобусі таліб упритул вистрілив у трьох дівчат, і жодна з них не померла. У це важко повірити. Люди казали, що моє одужання було справжнім чудом. Моїй подрузі Шазії, в яку куля влучила двічі, запропонували безплатне навчання у коледжі Атлантік, що в Уельсі, тож вона теж переїхала на навчання у Велику Британію. І я дуже сподівалася, що така сама доля чекає на Кайнат. Я знаю, що саме Аллах не дав мені померти. У мене було відчуття, ніби я отримала друге життя. Люди молили Аллаха, щоб Він мене помилував, і моє помилування було небезпідставне — я повинна присвятити своє життя допомозі іншим людям. Коли хтось розповідає про той постріл у мене і взагалі про все, що зі мною сталося, я сприймаю це як історію про Малалу, «дівчинку, в яку стріляли таліби», і зовсім не відчуваю, що це історія про мене.

Епілог. Одна дитина, один учитель, одна книжка, одна ручка...

Бірмінґем, серпень 2013

У березні ми переїхали в орендований будинок, розташований на озелененій вулиці. Однак у всіх нас збереглося відчуття, що це наше чергове тимчасове житло. Усі наші речі досі були в долині Сват. По всьому будинку стоять картонні коробки з листівками, які на знак підтримки прислали люди з усього світу. В одній із кімнат стоїть піаніно, на якому ніхто з нас не вміє грати. Мама постійно нарікала, що на неї тиснуть усі ці грецькі боги на фресках та різьблені янголи на стелі, які, як вона каже, на неї дивляться.

Наш будинок здається дуже великим і порожнім. Він захований за височенною огорожею із залізними електричними воротами, і іноді складається враження, що ми перебуваємо у, як це називають у Пакистані, недов’язниці, тобто під домашнім арештом у розкішному будинку з усіма вигодами. За нашим будинком є величезний сад із зеленим газоном, на якому ми з братами граємо у крикет. Дах у нас не плаский, тож на ньому вже не пограєшся й не посидиш; по дорозі не бігають діти з повітряними зміями; до нас не заходять сусіди, щоб позичити миску рису чи, навпаки, наші батьки не ходять позичати для нас кілька помідорів. Сусідній будинок розташований одразу ж за огорожею, однак здається, що між нами не один кілометр.

Коли я визираю у вікно, то бачу, як у саду прогулюється мама з покритою головою і годує птахів. Здається, що вона щось наспівує, можливо навіть свою улюблену тапу:

Не вбивай у саду голубів.

Якщо вб’єш бодай одного, не прилетить більше жодного.

Мама згодовує птахам залишки нашої вечері, а в очах у неї стоять сльози. Тут ми їмо стільки ж, скільки їли вдома — рис із м’ясом на обід та вечерю, а на сніданок яєчню з чапаті й іноді з медом. Цю традицію започаткував мій наймолодший брат Атал, хоча його улюбленою знахідкою у Бірмінґемі стали бутерброди з шоколадною пастою «Нутелла». І все одно в нас завжди залишаються недоїдки, що дуже засмучує маму, оскільки це означає, що ми марнуємо їжу. Я знаю, що вона постійно згадує про всіх тих дітей, яких ми підгодовували вдома, щоб вони не йшли до школи з порожнім шлунком, і думає про те, як вони тепер там поживають.

Коли я поверталася зі школи в Мінґорі, не було й дня, щоб у нашому домі не сиділи чужі люди, а тепер мені навіть не віриться, що я могла благати дати мені бодай день тиші й спокою, щоб я могла нормально підготуватися до уроків. Зараз єдине, що перериває нашу тишу, — це птахи та ігрова приставка Xbox. Я сиджу сама у своїй кімнаті, складаю пазл і чекаю, коли до нас нарешті прийдуть якісь гості.

У нас ніколи не було багато грошей, і мої батьки на власному досвіді знають, що таке голод. Мама ніколи ні від кого не відверталася. Якось у наші двері постукала жінка, змучена від спеки, голоду та спраги. Ясна річ, мама її впустила й нагодувала. Жінка була дуже щаслива й вдячна і сказала:

— Я постукала в кожні двері мохалли, але переді мною відчинилися лише ці двері. Нехай Аллах завжди тримає твої двері відчиненими.

Я знаю, що моїй мамі тут самотньо. Вона дуже товариська — всі жінки з нашого району в Мінґорі після обіду збиралися на нашому задньому дворі; навіть наймички приходили до мами перепочити. А тепер мама не випускає із рук телефон і обдзвонює всіх своїх давніх подруг. Їй тут дуже важко, адже вона зовсім не розмовляє англійською. Наш будинок обладнаний усіма новітніми пристроями, які спершу, коли ми сюди тільки переїхали, були для мами справжньою загадкою. Тож нам довелося показувати, як користуватися електричною піччю, пральною машиною та надсучасним телевізором.

Як і раніше, мій тато ніколи не допомагає мамі на кухні. Я часто дражнюся з нього, кажучи:

— Аба, ти борешся за права жінок, а вдома мамі все доводиться робити самій! Ти навіть чашки помити не можеш!

Містом їздить багато різного громадського транспорту, однак ми не дуже знаємо, як ним користуватися. Мама сумує за своїми походами на базар. А от відколи в нас поселився мій кузен Шах, вона трохи повеселішала. У нього є машина, тож тепер він возить її по крамницях. І все одно, це не те ж саме, що було в Мінґорі, адже тут у мами немає сусідок та подруг, з якими вона могла б обговорити всі свої покупки.

Коли у нас грюкають двері, мама аж підскакує від страху — та що там, останнім часом вона здригається від найменшого шелесту. Дуже часто мама починає плакати, а тоді біжить мене обіймати. «Малала жива», — каже вона мені. Тепер мама ставиться до мене так, ніби я не найстарша, а наймолодша її дитина.

Я знаю, що тато теж плаче. По його щоках котяться сльози щоразу, коли я відкидаю волосся і він бачить у мене на голові шрам; а ще він плаче, коли прокидається після короткого денного сну, щоб прислухатися до голосів своїх дітей, які долинають із саду, і тоді він з утіхою розуміє, що один із них належить мені. Тато знає — в тому, що в мене стріляли, люди звинувачують його, бо він, мовляв, спонукав мене публічно висловлювати свій протест. Так само, як деякі батьки намагаються виростити зі своїх дітей чемпіонів, незважаючи на їхні власні думки й бажання. Татові дуже важко. Все, над чим він так важко працював двадцять років, залишилося в минулому — школа, яку він створив із нуля і яка розрослася до трьох приміщень, 1100 учнів і сімдесяти учителів. Я знаю, тато пишається тим, чого вдалося досягти нужденному хлопцеві з малого села між Чорною та Білою горами. Тато каже:

— Це все одно, що посадити й виростити дерево — ти маєш право посидіти в його тіні.

Тато все життя мріяв про те, щоб побудувати в долині Сват велику школу, яка б давала учням якісну освіту, а також про мир, і щоб у нашій країні панувала демократія. В долині Сват татові вдалося досягти поваги та високого суспільного статусу завдяки своїй діяльності та допомозі, яку він надавав людям. Він ніколи навіть не думав про те, щоб жити за кордоном, а тому його дуже засмучує, коли люди кажуть, начебто ми хотіли переїхати в Англію.

— Хіба може той, у кого за спиною вісімнадцять років освіти, хороше життя і сім’я, бажати, щоб його викинули з рідного середовища, наче рибу з води, за те, що він боровся за право дівчат на освіту?

Іноді тато каже, що зі статусу ВПО ми перейшли у ЗПО — зовнішньо переміщених осіб. Дуже часто за обіднім столом ми розмовляємо про наш дім, намагаючись пригадати якісь дрібнички. Ми сумуємо за всім, що було в нашій долині, навіть за смердючим струмком. Тато каже:

— Якби я знав, що мені доведеться покинути свою рідну землю, я б обернувся і востаннє поглянув на її простори, як це зробив Пророк, коли покидав Мекку, мігруючи до Медіни. Він озирався знову й знову.

Уже зараз деякі спогади з долини Сват здаються не більш ніж історією про якесь дуже далеке місце, про яке я колись читала.

Мій тато проводить дуже багато часу, відвідуючи різноманітні конференції з питань освіти. Я знаю, татові дивно усвідомлювати той факт, що тепер люди прагнуть слухати його виступи через мене, а не навпаки, як це було раніше.

Досі мене всі знали тільки тому, що я була його донькою, але все змінилося, і тепер тата знали лише завдяки тому, що він був моїм батьком. Коли він поїхав у Францію, щоб забрати мою премію, він сказав:

— Там, звідки я родом, більшість чоловіків здобувають славу завдяки своїм синам. А я один із небагатьох щасливців, кого прославила донька.

На дверях моєї кімнати висить гарна новенька шкільна форма. Цього разу вона темно-зелена, а не яскраво-синя, як попередня. І в моїй школі ніхто не боїться, що за відвідування уроків на нього можуть напасти бойовики, чи що хтось може підірвати навчальний заклад. Уже в квітні мій стан здоров’я був достатньо задовільний, щоб я почала відвідувати школу в Бірмінґемі. Так приємно ходити на уроки й не боятися. Страх постійно переслідував мене в Мінґорі й змушував усю дорогу озиратися, чи не вискочить звідкись таліб із пістолетом.

Моя нова школа дуже хороша. Багато предметів такі самі, як і в попередній, але вчителі тут користуються комп’ютерами і проводять презентації за допомогою програми PowerPoint, а не крейдою на дошці. Є в мене кілька нових предметів: музика, образотворче мистецтво, інформатика, трудове навчання, де нас учать готувати їжу, а ще ми проводимо на уроках практичні досліди, що в Пакистані було дуже рідкісним явищем. І хоча за контрольну роботу з фізики я набрала лише 40 балів, цей предмет залишається моїм улюбленим. Мені подобається дізнаватися про Ньютона і вивчати принципи, яким підпорядковується всесвіт.

Однак, як і мамі, мені тут самотньо. Потрібен час, щоб завести собі хороших подруг, таких, як у Мінґорі, крім того, тутешні дівчата ставляться до мене по-іншому. Коли вони мене бачать, то кажуть: «О, це ж Малала», маючи на увазі «Малала, борець за права дівчат». У школі «Хушаль» я була просто Малалою, дівчинкою, яку вони знали змалку і яка любила жартувати, а пояснюючи щось, завжди малювала картинки. А ще дівчинкою, яка постійно сварилася зі своїм братом та найкращою подругою! Мені здається, у кожному класі є дівчинка з чудовою поведінкою; дуже розумна чи навіть геніальна дівчинка; дуже популярна; красуня; сором’язлива; пустотлива... але в моєму класі мені ще не вдалося з’ясувати, хто є хто.

Оскільки в новій школі мені нікому розповідати свої жарти, я тримаю їх для розмов із Монібою по скайпу. Наша розмова починається з мого першого питання:

— Що нового у школі?

Мені подобається слухати її розповіді про те, хто з ким посварився і кого який учитель насварив. За результатами останніх іспитів Моніба посіла перше місце з успішності в класі. Мої однокласниці досі притримують моє місце, на якому наклеєне моє ім’я, а на вході у школу для хлопчиків пан Амджад розмістив великий плакат із моїм портретом і тепер щоранку вітається зі мною перед тим, як зайти у свій кабінет.

Під час розмов із Монібою я описую їй життя в Англії. Я розповідаю про вулиці з рядами однакових будинків, на відміну від Мінґори, де всі будівлі стоять абияк і абсолютно різні, де глиняна халупка може стояти в сусідстві з високим розкішним будинком. Я розповідаю їй, які гарні й надійні тут будинки, здатні витримати і повінь, і землетрус; але дахи в них не пласкі, тож на них не пограєш у крикет. Я кажу Монібі, що Англія подобається мені своїм порядком: люди дотримуються правил, поважають полісменів, і взагалі тут усе й завжди відбувається вчасно. За все відповідає уряд, і нікому навіть не треба знати імені командувача армії. Тут жінки можуть обіймати такі посади, про які ми в долині Сват навіть уявити не могли: вони працюють полісменами, охоронцями, керують величезними компаніями й одягаються так, як їм подобається.

Я не дуже часто згадую про те, що в мене стріляли. Однак щодня, коли дивлюсь у дзеркало, моє обличчя про все нагадує. Операція на лицевому нерві пройшла успішно, однак це не означає, що всі функції повністю відновилися. Я вже ніколи не буду мати такого вигляду, як раніше. Я не можу повністю кліпнути, і коли я розмовляю, ліве око постійно примружується. Татів товариш, Хідаятулла, сказав йому, що ми повинні пишатися тим, яке стало моє ліве око.

— Це краса її жертовності, — сказав він.

Донині точно не відомо, хто в мене стріляв, хоча чоловік на ім’я Атаулла Хан заявив, що це зробив він. Поліції так і не вдалося його знайти, однак розслідування нібито триває, і поліція хоче, щоб я дала свідчення.

Хоч я й не пам’ятаю, що саме зі мною сталося, іноді перед моїми очима спалахують кадри з того зловісного дня. Ці спалахи завжди відбуваються несподівано й дуже мене жахають. Найгірший такий випадок стався у червні, коли ми були в Абу-Дабі, під час здійснення умри у Саудівській Аравії. Тоді ми з мамою пішли у торговий центр, оскільки вона хотіла придбати якусь особливу паранджу для того, щоб помолитись у Мецці. Я сказала мамі, що мені паранджа не потрібна і що я молитимусь у звичайній хустині, оскільки ніде не сказано, що жінка обов’язково повинна бути вбрана у паранджу. Прогулюючись торговельним центром, я побачила навколо дуже багато чоловіків. Мені здавалося, що всі вони чигають на мене з пістолетами й от-от вистрелять. Я нікому нічого не розповіла, але мені було дуже страшно. Я сказала собі: «Малало, ти вже дивилася смерті у вічі. Тепер ти почала друге життя. Не бійся, адже страх заважатиме тобі рухатися вперед».

Ми віримо, що Аллах виконає бажання кожного, хто помолиться, дивлячись на Каабу, чорний кам’яний куб у центрі священної мечеті в Мецці. Коли ми молилися біля Кааби, ми просили про мир у Пакистані й доступність освіти для всіх дівчат. Я помолилась і зі здивуванням побачила, що моє обличчя залите сльозами. Коли ми пішли до інших священних місць у пустелі, де жив і проповідував Пророк, я була неприємно вражена побаченим — скрізь лежали порожні пляшки та обгортки з-під печива. Наче людям було байдуже до збереження нашої історії. Я подумала про те, що вони забули Хадис, у якому йшлося про те, що чистота — це половина віри.

Моє життя дуже змінилося. На полицях вітальні нашого орендованого житла стоять мої нагороди, присуджені в різних країнах світу: в Америці, Індії, Франції, Іспанії, Італії, Австрії та багатьох інших. Мене навіть номінували на Нобелівську премію миру, і тепер я наймолодший в історії кандидат на отримання цієї нагороди. Коли я отримувала призи за досягнення зі шкільних предметів, то була дуже щаслива, оскільки для цього мені доводилося сумлінно працювати, а ці нагороди були чимось іншим. Ясна річ, я вдячна, але вони нагадують мені про те, скільки всього ще треба зробити, щоб досягти омріяної мети, а саме, щоб у кожного хлопчика та кожної дівчинки була можливість здобувати освіту. Я хочу, щоб про мене говорили не як про «дівчинку, в яку стріляли таліби», а як про «дівчинку, яка боролася за право на освіту». Саме цій справі мені хочеться присвяти своє життя.

На свій шістнадцятий день народження я виступала на спеціальній сесії ООН у Нью-Йорку. Чесно кажучи, мені було дуже страшно з’явитися перед аудиторією у велетенській залі, яка бачила чимало світових лідерів, однак я точно знала, що саме мені хотілося сказати. «Малало, це твій шанс», — підбадьорювала я себе. Навколо мене сиділо лише 400 осіб, та коли я озиралася довкола, мені здавалося, що там мільйони людей. Коли я писала свою промову, то думала не лише про делегатів ООН, я адресувала її всім людям на Землі, яким було під силу змінити світ на краще. Мені хотілося охопити всіх людей, які жили в бідності, дітей, які були змушені працювати, і тих, хто страждав від тероризму чи був позбавлений можливості здобувати освіту. Глибоко в серці мені хотілося достукатися до кожної дитини, якій би мої слова вселили мужність і надихнули виступити за свої права.

Я одягла свій улюблений шальвар каміз рожевого кольору, покрила голову білою хустиною Беназір Бхутто і закликала світових лідерів забезпечити кожну дитину на світі безкоштовною освітою.

— Дайте нам можливість узяти в руки підручники й ручки, — сказала я. — Це наша наймогутніша зброя. Одна дитина, один учитель, одна книжка й одна ручка можуть змінити весь світ.

Я не знала, як аудиторія сприймає мої слова, аж поки всі присутні не підвелися й не нагородили мене бурхливими оваціями. Мама розплакалася, а тато сказав, що тепер я стала донькою усього світу.

У той день сталося ще дещо незвичне: моя мама вперше в житті дозволила себе сфотографувати. А оскільки все своє життя вона ходила у паранджі й досі ніколи не відкривала обличчя перед камерою, для неї це було непросте рішення і справжня самопожертва.

Наступного ранку, коли ми снідали в готелі, Атал мені сказав:

— Малало, я не розумію, чому ти стала знаменитою?! Що ти такого зробила?!

Увесь цей час, коли ми були в Нью-Йорку, мого брата більше цікавили Статуя Свободи, Центральний парк і його улюблена гра «Бейблейд», аніж мої виступи.

Після цієї промови мені почали надходити повідомлення зі словами підтримки з усього світу. Лише моя рідна країна була практично безмовна, окрім поодиноких коментарів у Твіттері та у Фейсбуці, які показували, що мої пакистанські брати й сестри обернулися проти мене. Вони звинувачували мене в тому, що я висловлювалася, наче «підліток, який жадає слави». А хтось навіть написав: «Не беріть до уваги те, що вона говорить про свою країну чи школу. Вона впевнено крокує до своєї мети — розкішного життя за кордоном».

Мене ці слова зовсім не образили. Я знаю, люди думають так тому, що вони стільки років спостерігали, як лідери та політики нашої країни дають обіцянки, яких ніколи не виконують. Із кожним днем ситуація в Пакистані дедалі погіршувалася. Нескінченні терористичні атаки тримали всю країну в страху. Люди перестали довіряти одне одному, та я б дуже хотіла, щоб усі знали: мені не потрібно, щоб люди мене підтримували, я хочу, щоб підтримували мою ідею стосовно миру та можливості здобувати освіту.

Найнесподіваніший лист, який я отримала після мого виступу в Нью-Йорку, був від командувача Талібану, який нещодавно втік із в’язниці. Його звали Аднан Рашід, і раніше він служив у військово-повітряних силах Пакистану. 2003 року його посадили у в’язницю за спробу вбивства президента Мушаррафа. Так от, він написав, що бойовики Талібану напали на мене не через мою боротьбу за освіту, а через те, що я намагалася «зашкодити [їхнім] спробам створення ісламської системи». За словами Аднана, він вирішив написати мені через те, що був шокований замахом на моє життя, і якби він міг, то попередив би мене про це і відвернув би лихо. А ще він написав, що вони готові мене пробачити, якщо я повернусь у Пакистан, надягну паранджу й ходитиму в медресе.

Журналісти наполягали, щоб я йому відповіла, але я подумала: «Та хто він узагалі такий, щоб робити такі заяви?». Таліби не є нашими правителями. Це моє життя, і мені обирати, як саме його прожити. Але Мохаммед Ханіф написав статтю, акцентуючи на тому, що завдяки цьому листу від представника Талібану багато людей, які стверджували, що насправді ніхто в мене не стріляв, визнали свою неправоту.

Я знаю, що колись я повернусь у Пакистан, однак щоразу, коли я кажу татові, що хочу повернутися додому, він знаходить якісь відмовки.

— Ні, джані, ти ще не пройшла курс лікування, — каже він мені.

Або таке:

— Тут такі хороші школи. Ти повинна залишитись і накопичувати знання, щоб навчитися перетворювати свої слова на могутню зброю.

Тато правий. Я дуже хочу навчитися вільно й уміло володіти зброєю знань. І тоді я зможу ще дієвіше боротися за досягнення своєї мети.

Сьогодні ми всі знаємо, що освіта є нашим основним правом, і не лише на заході, іслам теж наділив нас цим правом. Іслам говорить нам, що кожна дівчинка і кожен хлопчик повинні ходити до школи. В Корані написано, що Аллах хоче, щоб ми здобували знання. Він хоче, щоб ми знали все про блакитне небо, океани та зорі. Я знаю, що попереду на мене чекає непроста боротьба — у світі є 57 мільйонів дітей, які не ходять до початкової школи, з них 32 мільйони — дівчата. На превеликий жаль, моя рідна країна, Пакистан, посідає одне з останніх місць за рівнем освіти: 5,1 мільйона дітей не відвідують навіть початкової школи, хоч у нашій конституції прописано, що кожна дитина наділена правом на освіту. У Пакистані живе майже 50 мільйонів неписьменних дорослих людей, дві третини з яких — жінки, такі, як моя мама.

У нашій країні продовжують убивати дівчат і підривати школи. В березні було здійснено напад на школу для дівчат міста Карачі, до якої ми приїжджали. Перед самісіньким початком церемонії вручення нагород на шкільний майданчик кинули бомбу й гранату. Директор школи, Абдур Рашид, загинув, а восьмеро дітей у віці від п’яти до десяти років, отримали поранення. Одна восьмирічна дівчинка стала інвалідом. Коли мама довідалася про цю трагічну новину, вона дуже довго плакала.

— Коли наша дитина спить, ми боїмося торкнутися навіть волосинки на її голівці, — казала мама. — Однак є люди, які тримають у своїх руках зброю й стріляють у цих дітей або ж скидають на них бомби. І їм байдуже, що їхніми жертвами стають діти.

Найстрашніший напад стався у червні в місті Кветта, коли терорист-смертник підірвав шкільний автобус, який перевозив сорок учениць до коледжу для дівчат. Чотирнадцятеро з них було вбито. Поранених відвезли в лікарню, в якій після цього таліби застрелили кількох медсестер.

Однак діти помирають не лише від рук талібів. Іноді їх убивають напади безпілотних літаків, іноді війни, іноді голод, а іноді навіть власна родина. У червні в районі Гілгіті на півночі долини Сват було вбито двох дівчат мого віку за те, що вони розмістили в інтернеті відео, на якому танцювали під дощем, одягнуті в наші традиційні сукні та з покритими хустинами головами. Ймовірно, дівчат застрелив їхній зведений брат.

Сьогодні в долині Сват набагато спокійніше, ніж на решті території Пакистану, однак досі скрізь присутні військові, хоч минуло вже чотири роки відтоді, як вони нібито витіснили талібів. Фазлулла досі розгулює на свободі, а наш шкільний водій перебуває під домашнім арештом. Наша долина, що колись була справжнім раєм для туристів, перетворилася на місце страху. Іноземці, які хочуть відвідати цю територію, спершу повинні отримати свідоцтво про відсутність заперечень від адміністрації Ісламабада. Готелі та сувенірні крамниці давно спорожніли. Мине чимало часу, поки в нашу долину знову повернуться туристи.

За останній рік мені вдалося побачити чимало різних місць, однак для мене моя рідна долина все одно залишається найкращим місцем у світі. Не знаю, коли я знову зможу її побачити, однак я точно знаю, що цей день неодмінно настане. Мені дуже цікаво, чи проросла мангова кісточка, яку я посадила на нашому подвір’ї під час Рамадану? Чи поливає хтось моє деревце, щоб колись майбутнє покоління доньок та синів могло ласувати його солодкими плодами?!

Сьогодні я поглянула на себе у дзеркало і на секунду замислилася. Був час, коли я просила Аллаха зробити мене вищою бодай на кілька сантиметрів. А Він підніс мене аж до самого неба, і тепер мого зросту нічим не виміряти. Що ж, за це я пообіцяла промовити сто раакат нафл, додаткових молитов.

Я люблю свого Господа. Я вдячна своєму Аллаху. Я звертаюся до нього щодня. Він Найвеличніший. Наділяючи мене таким високим зростом, з яким я можу дотягтися до людей, Він також наділив мене великою відповідальністю. Мир у кожному домі, на кожній вулиці, у кожному місті та країні — ось моя мрія. Освіта для кожного хлопчика та дівчинки на світі. Сидіти на стільчику в школі і разом зі своїми подругами читати підручники — це моє право. Бачити на обличчі кожної людини щасливу усмішку — це моє бажання.

Мене звуть Малала. Мій світ змінився, але я залишилася сама собою.

Словник

аба — пестлива форма слова «тато» мовою пушту

аят — вірш зі Священного Корану

баба́ — пестлива форма слова «дідусь» або «літній чоловік»

бадан — помста

бхабі — пестливе слово мовою урду, дослівно «дружина мого брата»

бхай — пестливе слово мовою урду, дослівно «мій брат»

ВПО — внутрішньо переміщені особи

Джамаат-і-Ісламі — ісламістська партія, Пакистанська консервативна партія

джані — пестлива форма слова «любий», «люба»

джані мун — споріднена душа

джирга — племінне зібрання

джихад — священна війна або внутрішня боротьба

ДУІ — Джамаат-уль-Улема-і-Іслам — Спільнота ісламістських богословів, Пакистанська ісламістська політична партія, тісно пов’язана з організацією афганського Талібану, яка виступає за суворе дотримання мусульманського права

діна — автобус чи вантажівка з відкритим кузовом

імам — місцевий проповідник

каумі — національний

кафір — невіруючий

лашкар — ополчення

ЛеТ — Лашкар-е-Тайба, дослівно перекладається як «армія чистих», одне із найдавніших і наймогутніших військових угруповань Пакистану; діє на території Кашміру і має тісний зв’язок із Пакистанською міжвідомчою розвідкою

маулана, муфтій — мусульманський вчений

мохалла — район

медресе — мусульманський учбовий заклад

мелмастія — гостинність

нанг — честь

НПА — Національна партія Авамі, Пуштунська націоналістична політична партія

ПМЛ — Пакистанська мусульманська ліга — консервативна політична партія, заснована в 1962 році; наступниця Мусульманської ліги, головної пакистанської партії в часи поділу Британської Індії, яка 1958 року була заборонена разом з іншими партіями

ПМР — Пакистанська міжвідомча розвідка, найбільший у Пакистані розвідувальний орган

ПНП — Пакистанська народна партія — лівоцентристська партія, заснована в 1967 році Зульфікаром Алі Бхутто; далі її лідером була його донька, Беназір, а зараз співголовами партії стали її чоловік, Асіф Зардарі та їхній син, Білавал

пурда — морально-етичний кодекс для жінок, який полягає у їхньому відлюдництві та носінні паранджі

Пуштунвалі — традиційний кодекс честі пуштунів

пір — спадковий праведник

пішо — кіт

РМК — Рух Муттахіда Каумі — партія, зосереджена в місті Карачі, що представляє мусульман, які переселилися в Пакистан внаслідок поділу Британської Індії (1947)

сабар — терпіння

свара — спосіб владнання племінної ворожнечі, під час якого одна сторона дарує другій жінку чи молоду дівчину

сеїд — святий, нащадок Пророка

сура — розділ Священного Корану

таліб — учень релігійної школи, однак пізніше це слово набуло значення члена воєнізованого угруповання Талібан

тапа — пуштунський народний вірш, який складається з двох рядків; перший рядок має дев’ять складів, а другий — тринадцять

тарбур — дослівно перекладається як «кузен», однак іронічно вживається як «ворог»

ТНШМ — Техрік-і-Ніфаз-і-Шаріат-і-Мухаммаді — рух, спрямований на дотримання мусульманського права, заснований в 1992 році Суфі Мохаммедом; пізніше керівництво організацією перейшло до його зятя, маулана Фазлулли; також рух відомий як Сватський Талібан

ТТП — Техрік-і-Талібан Пакистан, Пакистанський Талібан

умра — мале паломництво до Мекки, яке може відбуватися в будь-яку пору року

ФКПТ — Федерально керовані адміністративні території, регіон у Пакистані, що межує з кордоном Афганістану і врегульовується системою непрямого управління, започаткованою за часів британського правління

Хадж — паломництво до Мекки, один із п’яти стовпів ісламу (решта чотири: свідчення віри, здійснення щоденної молитви, піст під час місяця Рамадан та пожертва), яке кожен дієздатний мусульманин повинен здійснити бодай раз у житті

хадис — розповідь про вчинки і висловлювання Пророка, мир йому і благословення

хайста — гарний

хан — місцевий правитель

харам — заборонені ісламом речі та вчинки

ХПХ — Хайбер-Пахтунхва, дослівно перекладається як «територія пуштунів»; до 2010 року територія мала назву Північно-західна прикордонна провінція; одна з чотирьох провінцій Пакистану

худжра — пуштунське традиційне місце, де збираються чоловіки

чапаті — прісний лаваш, виготовлений з борошна та води

шальвар каміз — традиційне вбрання, яке складається з широкої сорочки та штанів; його носять як чоловіки, так і жінки

Хронологія важливих подій у Пакистані та долині Сват

14 серпня 1947 — Пакистан проголошено першою у світі батьківщиною для мусульман; княжий регіон Сват приєднується до Пакистану, однак зберігає свій особливий статус

1947 — Перша індо-пакистанська війна

1948 — смерть засновника Пакистану, Мухаммеда Алі Джинни

1951 — вбивство першого пакистанського прем’єр-міністра Ліаката Алі Хана

1958 — генерал Айюб Хан захоплює владу під час першого у Пакистані військового перевороту

1965 — Друга індо-пакистанська війна

1969 — Сват входить до складу Північно-західної прикордонної провінції

1970 — проведення перших у Пакистані всезагальних виборів

1971 — Третя індо-пакистанська війна; східна частина Пакистану перетворюється на незалежну державу Банґладеш

1971 — Зульфікар Алі Бхутто стає першим обраним прем’єр-міністром

1977 — генерал Зія-уль-Хак захоплює владу під час військового перевороту

1979 — Зульфікара Алі Бхутто страчують через повішення; вторгнення Радянського Союзу на територію Афганістану

1988 — генерал Зія-уль-Хак разом зі старшими офіцерами гине у авіакатастрофі; проходять вибори; Беназір Бхутто стає першою жінкою прем’єр-міністром у мусульманському світі

1989 — Радянський Союз повністю виводить свої війська з Афганістану

1990 — уряд Беназір Бхутто відправляють у відставку

1991 — Наваз Шариф стає прем’єр-міністром Пакистану

1993 — армія відправляє Наваза Шарифа у відставку; початок другого уряду Беназір Бхутто

1996 — у Кабулі до влади приходить Талібан

1996 — відставка другого уряду Беназір Бхутто

1997 — Наваз Шариф формує свій другий уряд

1998 — Індія проводить випробування ядерної зброї, а услід за нею і Пакистан

1999 — Беназір Бхутто та її чоловіка, Асіфа Алі Зардарі, звинувачують у корупції; Беназір емігрує з країни; Зардарі садять до в’язниці; під час державного перевороту владу захоплює генерал Первез Мушарраф

2001 — 11 вересня терористична організація «Аль-Каїда» здійснює атаку на Всесвітній торговий центр та Пентагон; США розпочинає бомбардувати Афганістан; повалення правління Талібану; Осама бен Ладен тікає до Пакистану

2004 — пакистанська армія розпочинає проведення антитерористичної операції на Федерально керованих племінних територіях; перший наліт на Пакистан, здійснений безпілотним літаком США; Зардарі емігрує з країни

2005 — Маулана Фазлулла розпочинає своє радіомовлення у долині Сват; в результаті масштабного землетрусу в Пакистані гине 70 тисяч людей

2007 — армія штурмує Червону Мечеть в Ісламабаді; Беназір Бхутто повертається до Пакистану; Фазлулла створює ісламські суди; Мушарраф посилає війська в долину Сват; поява Пакистанського Талібану; вбивають Беназір Бхутто

2007–2009 — Талібан поширює свій вплив на всій території долини Сват

2008 — Зардарі стає президентом Пакистану; Мушарраф емігрує з країни

15 січня 2009 — Фазлулла оголошує про закриття усіх шкіл для дівчат на території Сват

лютий 2009 — пакистанський уряд укладає мирну угоду з Талібаном

квітень 2009 — Талібан порушує мирну угоду, захоплюючи владу над долиною Сват

травень 2009 — пакистанська армія розпочинає військову операцію, спрямовану на знищення Талібану в долині Сват

липень 2009 — пакистанський уряд проголошує, що долина Сват очищена від Талібану

грудень 2009 — Президент США Барак Обама вирішує додатково направити до Афганістану 30 тисяч військовослужбовців, після чого загальна чисельність військ НАТО на території Афганістану сягає 140 тисяч осіб

2010 — Пакистан страждає від повені, в результаті чого помирає 2000 осіб

2011 — убивають губернатора пакистанської провінції Пенджаб, Салмана Тасіра; в Абботтабаді вбивають Осаму бен Ладена; Малалі присуджують Пакистанську національну премію миру

9 жовтня 2012 — стріляють у Малалу

2013 — Мушарраф повертається в Пакистан, де його саджають до в’язниці; попри продовження насилля з боку Талібану в країні проводяться вибори; Наваз Шариф утретє стає прем’єр-міністром Пакистану

12 липня 2013 — на свій шістнадцятий день народження Малала виступає на засіданні ООН у Нью-Йорку, закликаючи забезпечити всіх дітей світу безплатною освітою

Подяки

Минулий рік показав мені, наскільки сильна буває людська ненависть і наскільки безмежна любов Господня. Мені допомагало стільки людей, що для того, щоб згадати всі їхні імена, знадобиться ціла книга. Але я б дуже хотіла подякувати своїм землякам та людям з усього світу, які молилися за мене, усім школярам, студентам та всім-всім-всім, хто підтримував мене і допомагав підвестися. Я вдячна за кожну пелюсточку із надіслених мені букетів і за кожну буквочку з підбадьорливих листівок.

Мені дуже пощастило мати такого батька, який завжди поважав мою свободу думки та слова і зробив мене частиною своєї місії миру; і мені дуже пощастило з мамою, яка завжди вселяла мужність у нас із татом, підтримуючи нашу боротьбу за мир та освіту.

Також мені поталанило з учителями, особливо з пані Ульфат, яка навчила мене понять, не прописаних у шкільних підручниках, таких, як, наприклад, терплячість, завзятість, та манер.

Багато хто говорить про моє одужання як про справжнє чудо, і за це я хотіла б окремо подякувати лікарям та медсестрам Сватської центральної лікарні, Центрального військового шпиталю у Пешаварі та Науково-дослідницького інституту кардіології в Равалпінді, особливо моїм героям, полковнику Джунаїду та професорові Мамтазу, які вчасно і якісно провели мені операцію і не дали померти. Також я дякую бригадному генералу Асламу за те, що після операції він не дав моїм важливим органам вийти з ладу.

Я надзвичайно вдячна генералу Каяні, який проявив велику зацікавленість до мого лікування, і президенту Зардарі з усією його родиною, чия підтримка та любов не дозволяли мені здатися. Щиро дякую урядові ОАЕ та наслідникові престолу Мухаммеду бін Заєду за те, що дозволили нам скористатися їхнім приватним літаком.

Лікар Джавід Каяні змушував мене всміхатися у найпохмуріші для мене часи і ставився до мене, як батько. Він відповідав за моє лікування і першокласну реабілітацію у Великій Британії. Лікар Фіона Рейнольдс була справжнім джерелом розради для моїх батьків у Пакистані та для мене в Англії, також я дуже вдячна їй за те, що вона знайшла в собі сміливість і розповіла мені правду про те, що зі мною сталося.

Увесь персонал Бірмінґемської клініки королеви Єлизавети просто дивовижний. Джулі зі своєю командою медсестер ставилася до мене з неймовірною добротою. А Бет та Кейт були не просто медсестрами, а моїми люблячими сестричками. Мені хочеться окремо подякувати Імі Чаудхарі, яка дуже добре про мене піклувалася і завжди слідкувала за тим, щоб у мене було все необхідне, вона навіть балувала мене смачною їжею з ресторану KFC, до якого бігала щодня.

Пан Річард Ірвінґ заслуговує особливої похвали за проведену ним операцію, яка повернула мені усмішку, це стосується і пані Анвен Вайт, яка відновила мій череп.

Фіона Александер прекрасно впоралася з поставленим завданням, врегульовуючи всі питання зі ЗМІ, більше того, вона допомогла влаштувати мене та моїх братів до школи.

Реанна Садік зі своєї духовною терапією була для мене справжньою розрадою.

Я дякую Шізі Шахід та її сім’ї за їхню безмежну доброту та допомогу в організації Фонду Малали, а також її компанії McKinsey, яка підтримувала Шізу в її справах. Я дуже вдячна всім прекрасним людям і партнерським організаціям, які допомогли організувати Фонд Малали, особлива подяка Меґан Сміт, Фонду ООН, організації Vital Voices та BeeSpace. Також я хочу подякувати Самарі Міналлах за її велику підтримку нашої ідеї та Фонду Малали.

Я дуже вдячна всім працівникам компанії Edelman, особливо Джеймі Лунді та його колезі Лорі Крукс. Без вас мій тато просто б збожеволів!

Також я дякую Ґордону Брауну, який зумів донести світові, що саме зі мною сталося, і створити всесвітній рух за освіту, та всьому персоналу, з яким він працює. Дякую Пану Ґі Муну за те, що він від самого початку надавав мені таку велику підтримку.

Я дуже вдячна колишньому верховному комісару в Лондоні, Ваджиду Шамсулу Хасану, і особливо Афтабу Хасану Хану, завідуючому канцелярією, та його дружині Ерум Гілані, які надавали мені неабияку підтримку. Ми були чужинцями, а вони допомогли нам призвичаїтися до нової країни і знайти житло. Також я дякую нашому водієві Шахіду Хуссейну.

* * *

Стосовно цієї книги, то я насамперед хочу подякувати Крістіні, яка зуміла втілити мою мрію в реальність. Ми собі уявити не могли, щоб жінка, яка не була родом із провінції Хайбер-Пахтунхва чи навіть із Пакистану, могла проявляти такі теплі почуття і розуміння до нашої країни.

Нам надзвичайно пощастило з нашим літературним агентом, Кароліною Саттон, яка з таким ентузіазмом та зацікавленістю занурилася в цей проект і підтримала нашу ідею, а також із неймовірною командою редакторів, Джуді Клейн та Арзу Тахсін, які були рішуче налаштовані якнайкраще подати нашу історію.

Дякую Абдулу Хай Какару, моєму наставникові й чудовому товаришеві мого тата, який ретельно перечитав і розібрав усю мою книжку, а також татовому другові, Інаму уль-Рахіму, за його цінний вклад у вигляді розповіді про історію нашого регіону.

Також мені б хотілося подякувати Анджеліні Джолі за її щедрий внесок у Фонд Малали.

Я дуже дякую всім учителям школи «Хушаль», які підтримують її діяльність і функціонування за відсутності мого тата.

Ми дякуємо Аллаху за той день, коли в наших дверях з’явилася Шахіда Чаудхарі. Для нашої сім’ї вона стала неймовірною опорою, крім того, саме завдяки їй ми дізналися, що насправді означає бути волонтером.

І насамкінець хочу подякувати Монібі за те, що вона завжди була такою хорошою подругою і щиро мене підтримувала, а також моїм братам Хушалю та Аталу за те, що саме завдяки їм я досі почуваюся дитиною.

Малала Юсуфзай

* * *

Кожен іноземець, якому пощастить побувати в долині Сват, дізнається, що там живе напрочуд гостинний народ, і я б дуже хотіла подякувати всім, хто мені там допомагав, особливо хочу згадати Мар’ям і всіх учителів та учнів школи «Хушаль». Я щиро вдячна Ахмеду Шаху за те, що він показав мені Мінґору, а Султану Роуму — за екскурсію округом Шанґла. Також я хотіла б подякувати генералу Асіму Баджві, полковникові Абіду Алі Аскарі, майору Таріку та всій команді відділення міжвідомчої розвідки, яке відповідає за зв’язки з громадськістю за величезну допомогу під час мого візиту до Пакистану. Також я дякую Адаму Елліку за те, що він так щедро поділився зі мною своїми нотатками.

Персонал клініки королеви Єлизавети був зі мною дуже люб’язний і всіляко намагався мені допомогти, особливо це стосується Фіони Александер та лікаря Каяні. Мій агент Девід Ґодвін, як завжди, був неповторний, крім того, для мене було справжнім задоволенням працювати з такими редакторами, як Джуді Клейн та Арзу Тахсін. Я надзвичайно вдячна Мартіну Івенсу, редактору газети «Санді Таймс» за те, що дав мені час для втілення цього важливого проекту. Я з головою занурилася в написання цієї книги, витрачаючи на неї весь свій час, і тепер хочу щиро подякувати своєму чоловікові Пауло та синові Лоренсо за виявлені розуміння й терплячість.

Та найбільше я хочу подякувати Малалі та її дивовижній сім’ї за те, що поділилися зі мною своєю історією.

Крістіна Лем

Про Фонд Малали

Метою написання цієї книги було виступити від імені мільйонів дівчат з усього світу, позбавлених права ходити до школи, й усвідомити свій власний потенціал. Я дуже сподіваюся, що моя власна історія слугуватиме для них натхненням, і вони знайдуть у собі силу виступити за свої власні права. Однак на цьому моя місія ще не закінчується. Моя місія, ні, наша місія, полягає в рішучих діях, спрямованих на забезпечення усіх дівчат освітою та можливістю змінити своє життя та життя всієї спільноти.

Саме для цього я й заснувала Фонд Малали.

Фонд Малали вірить, що кожна дитина, і дівчинка, і хлопчик, здатна змінити весь світ, варто лише дати їй шанс. А щоб цей шанс з’явився у дівчат, наш Фонд прагне вкладати капітал у роботу, яка відкриватиме можливості для місцевих спільнот, розроблятиме перспективні рішення, що ґрунтуються на традиційному підході, та надаватиме не лише базову освіту, а ідеї, способи, та систему, які допоможуть дівчатам знайти у собі відвагу й побудувати краще майбутнє.

Сподіваюся, що ви теж приєднаєтеся до нашої організації, і разом ми назавжди забезпечимо дівчат освітою та повноправною участю у житті.

Приєднуйтеся до моєї місії.

Більше інформації про наш фонд ви можете знайти за посиланням: malalafund.org.

Приєднуйтеся до обговорення на сторінках соціальних мереж за посиланнями: Facebook.com/MalalaFund та Twitter.com/MalalaFund.

Світлини